EGYIK NAP OLYAN, MINT A MÁSIK

Az elektronikus könyv megjelenési éve: 2017

Szöveggondozás: Gergely Erika

Műszaki szerkesztés: Farkas-Ráduly Melánia

(szovegkovacs.blog.hu)

Borítóterv: Kazinczy Gábor

© Bárányi Ildikó, 2017

BÁRÁNYI FERENC

EGYIK NAP OLYAN,

MINT A MÁSIK

TARTALOM

Egyik nap olyan, mint a másik

7

Jó társaság

42

Császármorzsa

65

Színes képek

71

Egyforma kövek

89

A stop

95

Ha egy csepp eszed van, megölsz

99

Horgászni egészséges

134

Sört csak bableves után

144

Haláltánc

158

Csók bácsi

159

Ma temetik utoljára

163

Csak az a fontos, hogy túléljük

166

Legyek tora

175

EGYIK NAP OLYAN, MINT A MÁSIK

Már lilán derengett a hajnal, amikor a gyer-

mek meghalt. Egész éjjel mellette voltam, min-

dent megtettem, amit csak tudtam, és mindent

megpróbáltam, amitől valami eredményt is remél-

tem. Este még melegek voltak a kezei és rózsaszí-

nű az ajka… most döbbenten nézzük, emelkedik-e

a mellkasa, lélegzik-e még. Már csak egyszer-két-

szer percenként, az is inkább kínlódás, nem igazi

légzés. Ilyenkor egész teste beleremeg az erőlkö-

désbe, elfintorodik az arca… s végül úgy marad.

Ez a halál. Így egyszerűen. Bár vártam és tudtam,

hogy be fog következni, mégis én rémültem meg

a legjobban. Valahogy nem tudtam elhinni, hogy

végérvényesen meghalt, masszíroztam, lélegez-

tettem, fülemet a mellkasára szorítottam. De csak

a saját szívverésemet hallottam.

Egyből kivert a hideg verejték, csontos marok-

kal szorított a félelem, hátha valamit nem csinál-

tam jól vagy elfelejtettem. Fülemmel még mindig

a beteg mellkasán, behunyt szemmel újra és újra

elismételtem minden mozzanatot az este óta.

Semmi hiba, Szentkirályi professzor sem csi-

nálhatta volna jobban, mégis meghalt. Még in-

kább a szégyen, a tehetetlenség és a düh keveréke

kavargott bennem. A legyőzött, a vesztes, tehát a

gyengébb lelkiállapota ez, és olyan nehéz elismer-

7

ni, hogy legyőztek. Amikor mindent tudok, min-

dent tökéletesen csináltam, és többet akkor se te-

hettem volna, ha kifacsarom az agyamat, mint egy

felmosórongyot, akkor miért? Nincs mit tenni.

Minden élőlény megszületik, szaporodik, s az-

tán meghal. Én mindent jól csináltam! Próbáltam

csitítani a belső hangot és nagyon szégyelltem ma-

gam. Legszívesebben sírtam volna…

Persze valakinek vesztenie is kell, jól tudom,

de miért pont én legyek az? És veszteni tudni kell,

de engem erre nem tanítottak meg, csak arra, hogy

győzzek, mindig győzzek. Mint középkorban a va-

sas vitézeket, akiknek csak a mellét és arcát véd-

te páncél, a hátukat nem.

Egyszerű volt a főiskolán: minden betegségnek

megvan a gyógyszere, csak a tüneteket kell felis-

merni, a megfelelő kezelést alkalmazni és kész.

Úristen, én pontosan ezt csináltam! Talán mégse?

– Doktor úr… ugye most már egészen halott

Nem tudok válaszolni, csak bólintok, arcom ég

a szégyentől, s nem merek az apa szemébe nézni.

– Tegnap a gyermekgyógyász főorvos is látta,

és hazaküldte azzal, hogy nincs mit tenni. Igaza

volt…

Ezt én is tudtam és azt is, amit a könyvek írnak

erről a betegségről, de bele lehet abba nyugodni,

ilyen egyszerűen? Csak úgy haljon meg otthon egy

gyermek vénasszonyok motyogása és a füstölgő

gyertyák között? Arra gondoltam, hátha mégis…

Kinn már reggellé fényesedett a hajnal, han-

gos, szemtelen verebek szálltak az ablakpárkányra,

Olga néni, a takarítónőnk éppen kacagva mesélt

8

valamit a folyosón, mintha az égvilágon semmi

sem történt volna.

– Doktor úr, kérdeznék még valamit, de le-

gyen őszinte. Ugye magának még nem halt meg

beteg a kezei között? Az én fiam volt az első.

– Ó, dehogy! – hazudtam, de azt hiszem, nem

túl meggyőzően, és gyorsan rendezgetni kezdtem

az asztalon, melyen ép és feltört fiolák, gyógysze-

rek, fecskendők tömege hevert szanaszét. Olyan

ez az asztal, mint a csatatér harc után.

– Most elvihetjük?

– El.

Az asszony úgy pólyázta be, mintha élne, sap-

kát, ingecskét húzott rá, a párnát szalaggal kötötte

át, szemverés ellen. Az anya tizennyolc éves volt,

az apa húsz, én már majdnem huszonnégy, és már

több mint egy hónapja körzeti orvos. Ezerkilenc-

százötvenkilenc szeptember tizenharmadikát mu-

tatott a naptár, vasárnap reggel volt és a tűzoltók

napja… soha el nem felejtem.

Nagyon mélyen aludtam, mégis felriadtam a

futó léptek zajától.

– Hol a doktor? Gyorsan, gyorsan!

Öregasszony fut a folyosón, nagyobbacska gyer-

mekkel a karján, annak feje élettelenül kalimpál.

Messziről látom, hogy nem lélegzik. Két ugrással

megelőzöm az asszonyt, kettétépem a gyermek mel-

lén a ruhát és már lélegeztetem is. Ajkai szeder-

jesek, mint az érett szilva, szembogarai ijesztően

nagyok. Ez a klinikai halál! Talán még lehet segí-

teni rajta… Mire a nővér is odaér, már színesedik

9

a gyermek bőre, néha-néha sóhajt is egyet. Mély

öntudatlansági állapotban van, de él. Él!

Sikerült felélesztenem! Büszke voltam és érez-

tem, hogyan önt el a siker melege, az a meleg, ami-

től nem lanyhul el az ember, hanem ellenkezőleg ,

a siker melegétől rugalmasabbakká válnak a lép-

teink, pattogóbbakká az izmaink, gyorsabban kap-

csol az agyunk… de lássuk, mit lehet ezután tenni.

Négy és fél éves, napbarnított, keménykötésű

fiúcska. Szép gyermek. Apró, mocskos lábait csó-

kolgatja az öregasszony és sírva hálálkodik.

– Az Isten áldja meg, doktor úr, megmentette

az én drága unokámat. Már egészen halott volt,

maga föltámasztotta. Ha ez a gyermek meghal…

én is meghalok – mindenáron kezet akar csókolni

nekem.

– De mama! Hogy lehet ilyen? Legyen komoly

– húzza félre egy fiatal nő. Férfiasan rövidre vá-

gott a haja, jó alakú, egészséges nősténynek néz

ki. Nyilván a fiúcska anyja. Őt most látom először.

Lehet vagy tíz napja annak, hogy az öregasz-

szony nálam volt a gyermekkel. Jól emlékszem,

mandulagyulladása volt.

– Beadták rendesen a gyógyszert, amit adtam?

– Be – böffen ellenségesen a fiatal. – Csak hol-

mi tablettákat adott neki – teszi hozzá lekicsinylő

hangsúllyal.

Még erősen kezdő vagyok, de ezt a típust már

jól ismerem. Azok beszélnek így, akik elkerültek a

faluból, benn dolgoznak a városban, és ezt minden

úton-módon fitogtatni akarják. Kérkednek azzal,

hogy ők már nem falusiak. Nemcsak a népvise-

10

letet dobják el, hanem a falu ősi erkölcseit is. Le-

kopott róluk a jobbágyból lett paraszt alázatossága,

de még nem tudták magukévá tenni a proletárból

lett munkás fegyelmezettségét. Szeretnének maga-

biztosnak, műveltnek, mindenhez értőnek látsza-

ni, ezt bizonyítandó mindent lefitymálnak, ami

falusi, főleg a biztosan városról odakerült idegen

előtt. Erre pedig legalkalmasabb egy kezdő orvos.

Tudnám, mit kell ilyenkor válaszolni, de nincs

rá időm. Sztetoszkópom a gyermek szívén, visz-

szafojtott lélegzettel hallgatom: őrült galoppba

kezd a rémült szív, aztán ritkábban ver, de ösz-

szevissza… időnként egy-egy erősebb dobbanás

hallszik, majd valami sejtelmes mocorgás… végül

már az se… halálos csend. Légzés nincs, a gyer-

mek szederjesebb, mint az előbb. Nagyanyja sikít,

én szívmasszázst végzek, a nővér lélegezteti…

Lihegve dolgozunk, sok idő telt el, öt-hat perc,

talán egy negyedóra, nem tudom megmondani.

Ilyenkor végtelen hosszú minden pillanat. A gyer-

mek már fekete, és a szívműködés nem indul újra.

Mi mégis erélyesen, ritmusosan végezzük, amit a

gyermek szíve és tüdeje kellene hogy tegyen. Meg-

hallgatom ismét, nem dobog a szíve.

– Adrenalint! – reszkető ujjakkal tapintom ki

az ötödik bordaközt, egyenesen a szívbe fecsken-

dezem a gyógyszert. Tenyerem alatt a gyermek

szíve, ami nem működik. Erélyes mozdulatokkal

nyomom össze a mellkast, egy, kettő, három, be-

légzés… egy, kettő, három, belégzés…

Szájába gyömöszöli zsebkendőjét az öregasz-

szony, rémült, sírni sem merő szemekkel nézi, mi

11

történik… Egyszerre csak úgy tűnik, mintha meg-

mozdulna tenyerem alatt valami. Mi több, látszik

is, hogy dobog az adrenalintól felkorbácsolt szív,

mint egy versenyló patái…

Kiszáradt a torkom, a gyermek ingébe törlöm

izzadt homlokom. Mosolyog a nővér, én is… Az

öregasszony még nem mer, nem tudja, illik-e neki.

Már azt hisszük, győztünk, amikor egy picit meg-

rándul az alig felélesztett test. Aztán mind gyakrab-

ban rángatózik, mintha sorozatos áramütés érné

vagy csuklana.

– Rángógörcs! Gyorsan egy fiola laminált! –

mélyen izomba fecskendezem, a gyermek kerek

tomporába, ami fehér maradt, nem égette le a nap.

Ismét nem lélegzik… néhány rendetlen szívösz-

szehúzódás még hallszik, aztán megint csend… to-

vább élesztjük, most én lélegeztetem… még sokáig.

Újabb adrenalin… de hiába… semmi mozgás, csak

a végtelen csend…

Izzadtan, fáradtan, a vizsgálóágyra ülök a gyer-

mek mellé és lefogom nagy csodálkozó szemeit.

Mást már úgysem tehetek. Ott térdel az öregasz-

szony az ágy mellett, hangosan zokog, göcsörtös

ujjaival homlokához szorítja a gyermek még me-

leg kezét, éneklő hangon, sírva becézi, hívja…

Minden egyes szava, mozdulata az agyamba,

szívembe szúr. Legszívesebben ordítanék, törnék-

zúznék. Megint legyőzött a halál, ezt a küzdelmet

is elvesztettem, akkor mire volt jó annyit tanulni?

Hogy náthát gyógyítsak? Mit érek én? Semmit!

Semmit se tudok, nem érdemlem meg, hogy em-

berre tegyem a kezem, hisz nem is tudok senkit

12

se meggyógyítani. Minden orvosnak van „első ha-

lottja”. Lám, nekem két komoly betegem volt, és

mind a kettő meghalt, egy nap. Úristen, akkor mi-

re vagyok én jó? Ó, ti nagyokos tanárok, kik tu-

dásotokra oly kevélyek vagytok, mire tanítottatok?

Ugyan mire? Hát semmire. Adtátok a nagy jegye-

ket, de én semmit se tudok… Rendben van, az a

másik menthetetlen volt, de ez? Ennek csak man-

dulagyulladása volt…

Dühösen az asztalra verek, és szinte ordítok,

mintha az, aki hibás, előttem lenne.

– Csak mandulagyulladása volt, miért halt meg?

Elfelejtem, hogy a család is itt van. Ennek a

gyermeknek a halála most kizárólag az én prob-

lémám, az én balsikeremet jelzi, az én hozzá nem

értésemet, ügyetlenségemet fejezi ki. Ma már má-

sodszorra érzem azt, hogy nehéz rajtam a páncél.

Elfutni nem tudok, de nem is véd. Csórén hagyja

a hátamat.

– Nos, doktor, miért halt meg? – csak most ve-

szem észre a fiatalasszonyt, a gyermek anyját, ed-

dig látószögömön kívül esett. És elképedek attól,

amit látok. Keresztbe tett lábakkal, összefont ka-

rokkal ül a nyitott ablak párkányán, és éppen a

saját csikkjéről gyújt rá egy másik cigarettára. Bú-

gó hangon megismétli, mintha csak úgy csevegne.

– Nos, mi a véleménye?

Amikor az ember nagyon el van keseredve, haj-

lamos arra, hogy mást okoljon azért, ami történt.

Bűnbakot keres magának, hogy valakin levezet-

hesse mérgét. Bennem úgy felgyűlt az elkeseredés,

hogy akkor ölni tudtam volna, pedig elsősorban

13

magamra haragudtam. Kapóra jött az asszony bú-

gó hangja és a helyzethez nem illő magatartása.

Tudtam, igazságtalan vagyok vele – elég baja van

neki –, mégis megmartam.

– Nos, az a véleményem, hogy maguk nem ke-

zelték rendesen és nem hozták be idejében a gyer-

meket. Hát mit képzelnek, mi vagyok én? Isten?

Maguk voltak hanyagok.

– Hogy mi nem kezeltük? Ugyan mivel? A ma-

ga szir-szar tablettáival?

– Azzal. Én megfelelő kezelést adtam… a man-

dulagyulladására.

– Amibe belehalt.

– Nem a mandulája ölte meg… Lehetett vala-

milyen más betegsége is.

– Úgy? És arra miért nem kapott kezelést? Vagy

talán nem vette észre doktorka, hogy más baja is

van a gyermeknek?

Ó, egek! – hasított belém a jeges rémület. Én

egy egész fiola luminált adtam be ennek a gyer-

meknek. Felnőtt adagot. Jóval többet, mint ameny-

nyit szabad lett volna…

Ó, én szerencsétlen. Luminált adtam egy kü-

lönben is kómás betegnek. Hogy tehettem ilyet!?

Ez kérem műhiba – mondaná a prof. Az altató-

val tovább rontottam az amúgy is alig-alig létező

szív és légzőközpont működését. Persze, világos…

Ezért halt meg azonnal a luminál injekció után.

Ezért nem tudtam harmadszorra is újraindítani

a szívet. Én vagyok a hibás… Istenem, megöltem

egy gyermeket… Egyből elpárolgott a vagdalódzó

kedvem. Már a tanáraimra sem haragudtam. Az

14

önmarcangoló érzés, hogy örökké én kerülök ki

vesztesnek a küzdelemből, már csak nevetséges

hőbörgésnek tűnt. Helyét egy új, borzalmasabb

érzés váltotta fel, a félelem, a rémület. Hirtelen

minden eltörpült, ami eddig volt, mert bűnösnek

éreztem magam. Bűnösnek a gyermek haláláért.

Olyan gyógyszert adtam, amit nem lett volna

szabad, és abból is legalább kétszeresét az adag-

nak. Jaj, ha ezt valaki észrevette… A nővér… vagy

az asszonyok… Börtönbe kerülök, bűnös vagyok…

Lopva, nehogy valaki észrevegye, zsebre dug-

tam az üres fiolát. Hülye vagyok! A gyermek súlyos

beteg volt, azért halt meg. Nem szabad elveszítsem

a fejemet. Az üres fiolából egy cseppje az olajos

oldatnak kezemre folyt, amikor kihajítottam az ab-

lakon.

– Igaza van, asszonyom… Lehet, hogy valami

baja volt, amit én nem tudtam… elnéztem.

– Akkor miért nem küldte máshoz, aki többet

tud? Miért nem utalta be a városi kórházba? Ott

biztosan nem puskázták volna el a fiam. Maga még

túl fiatal!

Nem sírt, nem jajgatott, mint az öregasszony,

még csak nem is kiabált. Egyszerűen, minden fel-

indultság nélkül kioktatott, ahogyan az óvó néni

szokta. Még csak azt sem mondhatom, hogy rossz-

indulatú volt velem szemben. Pedig lehetett volna,

hisz ő a halott gyermek anyja. És a halott hozzá-

tartozói hajlamosak arra, hogy a kezelőorvost te-

gyék felelőssé, őt okolják a halálért, olyankor is,

amikor nyilvánvalóan nem volt mit tenni. Az em-

berek olvasnak, egészségügyi előadásokat hallgat-

15

nak. Csodálkoznak, ha valaki fertőzésbe, tébécébe

belehal, mikor annyi antibiotikum van. Miért nem

tudjuk meggyógyítani a beteg szívet, amikor már

máshol szívműtétet is végeznek? Meg aztán meg-

könnyebbül az ember, ha bánatának, keserűségé-

nek egy részét levezetheti azzal, hogy egy kicsit az

orvost is okolja. Ha valaki meghal, nagyon gyak-

ran – még ha ezt nem is kürtöli világgá a család

– éppen az orvost tartják bűnbaknak. Mert így

könnyebb… a családnak. De ezt akkor még nem

tudtam. Bűnösnek éreztem magam, nagyon bű-

nösnek és még nagyon fiatal voltam.

Az asszony a csizmája sarkain billegetve ma-

gát már ki tudja, hányadik cigarettájára gyújtott.

Valaki közben letakarta a gyermeket, odakinn las-

san szürkülni kezdett. Fejemben a gondolatok egy-

mást kergették, emlékezetben lapoztam a három-

kötetes gyermekgyógyászatot, hátha rájövök, miért

halt meg ez a gyermek. Persze, ha megvizsgálhat-

tam volna alaposabban, de így… Talán volt egy

agydaganata, ami észrevétlenül fejlődött ki és hir-

telen halált okozott. Mégis inkább a szívével volt

baj. Gyógyíthatatlan betegsége lehetett, hiába is

rágom magam. Megállni! Ne ködösítsünk. Nem

becsületes dolog ilyen olcsó kibúvót keresni, és fő-

leg nem igaz. Végeredményben túl sok luminált

adtam egy haldoklónak. Lehet, hogy anélkül is

meghal, de ezzel én is hozzájárultam.

– Doktor úr, biztos, hogy egészen meghalt? –

szólalt meg száraz hangon az öregasszony. Ijed-

ten lerántom a lepedőt a gyermekről. Talán csak

nem? Megmozdult vagy lélegzik? Úgy látszik, meg-

16

hibbantam. Hogyan is juthatott eszembe ilyesmi?

– Sajnos meghalt. Először még sikerült visz-

szahozni, másodszor is, aztán már nem tudtam.

Pedig…

– Köszönöm doktor úr… – zokog ismét az öreg-

asszony. – Láttam, hogy mindent megpróbált, in-

jekciót is adott, kínlódott vele… Úgy látszik, így

kellett, hogy legyen. Ez volt megírva a kicsi szívem-

nek… Ó, jaj nekem…

– Akkor most már elvihetjük? – kérdi tárgyi-

lagos hangon az anyja.

– El.

Fekete fejkendőjét borítja unokája arcára az

öregasszony. Ősz haja fehér folt a sötétedő szo-

bában. Vékony varkocsú kontyából arasznyi hajlí-

tott dróthajtűk állnak ki. Posztómellényét is leveti,

abba bugyolálja a holttestet, majd úgy emeli fel,

mint annak idején, csecsemőkorában. Már menne,

de megállítja a lánya.

– Még ne. Előbb adja ki a doktor a halotti bi-

zonyítványt.

Villanyt gyújtok. Mennyivel más, mennyivel

reálisabb, ridegebb így a világ. Molylepke kering

a körte körül, időnként hozzáverődik. Újabb ciga-

retta parázslik az asszony ujjai között.

– És írja bele szépen, hogy mandulagyulladás-

ban halt meg a fiam! – olyan fenyegetően mondja,

hogy éppen az ellenkező hatást éri el vele. Vala-

mi ágaskodni kezd bennem.

– Abba hát! Maga szerint nem így volt? – az

én hangom is csattan, de észreveszem, hogy ön-

magamnak mondok ellent, halkan teszem hozzá…

17

– Bár lehet, hogy valami más is hozzájárult…

– Mi az, hogy valami más? Mandulagyulladás

és kész!

– Ejha! Maga akar itt engem kioktatni, diktál-

ja nekem a diagnózist? Hát mit képzel magáról?

Inkább vigyázott volna jobban erre a gyermekre,

és ne az utolsó pillanatban hozta volna, amikor

már késő!

– Adott volna inkább rendes kezelést, penicil-

lint, ha olyan nagy tudós orvos. Nem csak azokat

a nyavalyás tablettákat.

– Azt adtam, amit kellett.

– Most pedig ki kell adja a halotti bizonyít-

ványt, mert ha nem… én megmutatom magának!

– Ne veszekedjetek, az ég szerelméért! Itt, a

halott gyermek előtt, hogy tudsz kiabálni? Dok-

tor úr, ne haragudjon rá, nagyon ideges szegény.

A gyermekkel is mindig úgy bánt… Ó, drága kin-

csem, egyetlen örömöm, te is itt hagytál.

– Most nem fogok kiadni semmilyen bizo-

nyítványt.

– Nem?

– Nem!

– Vigyázzon, velem megjárja!

– Állok elébe.

– És miért nem adja ki, ha meg szabad kér-

deznem? Hisz kötelessége.

– Mert vasárnap van, és ez hivatalos papír –

hazudtam. – De küldje el holnap reggel a gyermek

apját, neki kiadom.

– Nincsen ennek apja, és anyja sem volt soha

– sóhajt fel az öregasszony.

18

Nem tudtam elaludni, pedig már éjfélre járt.

Lapozgattam a gyermekgyógyászatot, de képtelen

voltam akár egy pár sort is elolvasni. Türelmet-

lenül továbblapoztam, minden olyan ismerős volt.

De amit kerestem, nem találtam, hiába kerestem.

A nyugalmamat.

Lehet, hogy igazat mondott az asszony és felje-

lent. Vagy beperel. Most, hogy meghalt a gyermek,

minden másképp fest, ki fogja nekem elhinni, hogy

tíz nappal ezelőtt alig volt egy kicsit bedagadva a

mandulája, és semmi szükség sem volt injekciós

kezelésre. Utólag ki fogja elhinni, hogy az egész

enyhe mandulagyulladással kezdődött? Ugyanazt

mondja majd az ügyész is, amit az asszony, miért

nem kezeltem penicillinnel. Meg tudom neki ma-

gyarázni, hogy nemcsak az antibiotikum gyógy-

szer, hanem más hatásos orvosságok is vannak?

És hogy mi lenne a világból, ha mondjuk minden

verébre rögtön ágyúval kezdenének lövöldözni?

Igen, ezt fogom mondani, így talán megért.

Az is igaz, hogy súlyos esetben tényleg erélye-

sen kell kezelni, mert íme hová vezethet, ha a ve-

rebet hagyjuk, és akkorára nő, mint egy sárkány,

már tényleg csak az ágyú segít, ha még segíthet.

De könyörgök, honnan tudhattam én akkor, hogy

egy kis torokvörösség ilyen súlyos állapotot hoz

létre? Hát tudhattam? Az igazság az, hogy gon-

dolhattam, sőt gondolnom kellett volna rá. Ami-

kor látták, hogy nem gyógyult, sőt rosszabbodik

az állapota, miért nem hozták vissza? Vagy talán

nem mondtam ezt a nagyanyjának? És ha nem is

19

mondtam, ennyit magától is tudhatna… Bezzeg a

fiatal hogy nekem ugrott. Hát tudhatom én, mi tör-

ténik minden betegemmel, miután kilép a rende-

lőből? Talán őrizője vagyok-e én az én atyámfiá-

nak? Tulajdonképpen igen, én őrzöm az egészsé-

güket, amennyire lehet… amennyire engedik…

De mit fog mondani a törvényszéki orvos? Nyil-

ván azt, hogy valószínűleg más oka van a halálnak.

Meg fogja kérdezni, hogy milyen gyógyszerekkel

kezeltem először, és mit adtam neki most, amikor

meghalt. Majd azt mondom, hogy adrenalint a szí-

vébe, és a másik injekcióról mit mondok?

Hogy az is adrenalin volt? A nővér szívta fel

a luminált, nem hazudhatok. De azt már nem va-

gyok köteles megmondani, hogy az egész fiolát

beadtam. Azt úgysem tudja senki. Csak én!

Rendben van, így megszabadulok a törvénytől,

de mit csinálok magammal? Én tudom, hogy túl

sokat adtam be…

Egész éjjel kínlódtam azzal az első gyermek-

kel, alig aludtam egy-két órát, s kezdődött ezzel.

Kétszer sikerült újraindítani a szívét, aztán úgy lát-

szik, a fáradtság miatt nem kapcsolt az agyam…

Itt a hiba! Nem is hiba, hanem bűn. Bűn, aminek

súlyos következménye volt, meghalt egy gyermek.

Ha bűn, akkor büntetést érdemlek. Meg fognak

büntetni. Elveszik a diplomámat… Bezárnak!

Kellett nekem orvosit végezni, lettem volna in-

kább búvár vagy ejtőernyős, az kevésbé veszélyes.

Rendben van. Hát jelentsen fel nyugodtan. Felel-

ni fogok azért, amit tettem. Hibáztam, vállalom a

felelősséget…

20

Hátha nem is hibáztam. És fölöslegesen gyöt-

röm magam. Hátha fehérvérűsége volt a gyermek-

nek, előfordul, hogy a fehérvérűség mandulagyul-

ladással kezdődik. Mégis, túl gyors lenne a lefo-

lyása, aligha… Vagy diftériája lett volna, az is kez-

dődhet így… Meg kellett volna nézzem a torkát.

Legalább most, miután meghalt.

Egek, milyen kötnivaló bolond vagyok! Őrlöm

az agyamat, hogy mi lehetett a baj, de a torkába

nem nézek be. Pedig tudnom kell, mi okozta a ha-

lált. Feltétlenül tudnom kell. És azt is, hogy hibás

vagyok-e érte? Reggel lemegyek a faluba és meg-

nézem a gyermek torkát.

Nézzünk szembe önmagunkkal. Elölről véd a

páncél és hátrálni nem fogok! Pedig még el lehet-

ne szaladni… El lehetne menekülni, el lehetne búj-

ni… Igen, de mi lesz azután… Hogy élek azután?

A félpáncél csak akkor ér valamit, ha szembe

merünk nézni az ellenféllel, akkor igazán vért a

vért, és lehet küzdeni benne. Nyíltan, sisak nélkül.

A telefon hosszan kicseng, négyszer, ötször, nem

csoda, ilyen későn biztosan alszik már. Álmos, mor-

cos hang recseg a fülembe. Udvariasan bemutat-

kozom és bocsánatot kérek.

– Tessék, itt Papp doktor törvényszéki orvos…

de nem örvendek.

– Még egyszer kérem, ne tessék haragudni, de

meghalt egy négy és fél éves gyermek.

– És ezt pont most kell bejelentenie?

– Igen. Mert én öltem meg.

– Mit beszél? Maga megőrült?

– Na, nem úgy… Talán elnéztem valamit, egy

21

betegséget… és lehetséges, hogy egy orvosi mű-

hibát is elkövettem.

– Kolléga, beszéljen világosan.

– Tíz nappal ezelőtt mandulagyulladása volt

és ma délután meghalt.

– És mit akar tőlem? Támasszam fel?

– Tudni akarom, miért halt meg.

– Hát nem az előbb mondta, hogy mandula-

gyulladása volt?

– Talán… más betegség ölte meg, vagy…

– Nem mindegy az most már?

– Nekem nem.

– A gyermeknek annál inkább…

– Éppen ezért, kérem, boncolja föl, tudni aka-

rom, hátha én vagyok a hibás.

– Fiatal kollégám, jól meggondolta, tisztában

van vele, mit kér tőlem?

– Tudom.

– Azt is tudja, hogy én nem egyedül jövök, ha-

nem az ügyésszel?

– Azt is tudom.

– Vigyázzon, a boncolási jegyzőkönyv egy pél-

dányát és a szervekből vett szövettani próbákat

a fővárosi Törvényszéki Kórbonctani Intézetbe

küldjük…

– Igen, ezt is tudom.

– Nézd, most már ne hülyéskedj, fiam! És ha

tényleg valamilyen hiba csúszott a receptbe? Nem

adtál kezelést, nem mentél ki házhoz, amikor a be-

teghez hívtak, nem voltál hajlandó elsősegélyt nyúj-

tani, vagy mit tudom én? Gondold meg jól, fiam.

Elrepül a nagy kő, ki tudja, hol áll meg.

22

– Meggondoltam, kérem, boncolja fel.

– Nos, kolléga, ha ennyire ragaszkodik hozzá,

ám legyen. Remélem, tudja, hogy ebben az eset-

ben az orvosi törvényszéki eljárás indokolása ho-

gyan hangzik?

– Azt hiszem, igen. Dr. Iksz Ipszilon orvosi fe-

lelősségének és szakmai kompetenciájának kivizs-

gálása.

– Pontosan. És ennek árán is óhajtja? Mondja,

mit nyer ezzel? Ezen csak veszíthet, rajtaveszthet!

– Mit nyerek? A nyugalmamat… remélem.

– Nézze, fiam, a gyermek adatait még nem

mondta be, de ne is mondja. Ha mégis úgy dön-

tött, hogy kitart a boncolás mellett, hívjon fel hol-

nap reggel nyolckor, még jobb kilenckor… ha nem

hív, én el is felejtettem az egészet, hisz hivatalos

bejelentés még nem történt. Ez a hajnali beszél-

getés nem nevezhető annak. Ajánlom, előbb alud-

jon rá egyet.

– Jó éjt. Vagy még inkább, jó reggelt.

Csak úgy ruhástól dobtam magam a vaságy-

ra. Azt hittem, nem fogok tudni elaludni, de olyan

hirtelen zuhantam bele az álomba, mint a kútba

hulló kő.

Olga néni nem költött fel, mint máskor, így ma-

gamtól, későn ébredtem. Jólesik a hideg víz, amit

pléhkannából öntök a nyakamba, és mint két haj-

fonat csorog a címeres porcelán mosdótálba. Régi

darab, ki tudja, hogy került ide. Alján arasznyi a

csúful mázolt leltári szám. Még fel sem ébredtem

teljesen, máris korog a gyomrom. Nyilván, nem is

vacsoráztam…

23

Jaj, már kilenc óra, el is múlt. Milyen bután

elaludtam. Rögtön szertefoszlik az ébredés, a min-

dennapi újjászületés varázsa, a reggeli bizonytalan-

ságból kibontakozó öröm, ha az emberre olyasmi

vár, amit szívesen csinál. Máskor így ébredek. De

ami ma rám vár, arra enyhe túlzás lenne azt állí-

tani, hogy szívesen csinálom.

Fel kell hívnom Papp doktort, nehogy azt higy-

gye, félek a boncolástól. Azt mondta, kilencig, de

már elmúlt… talán elment másfelé, és akkor el is

marad az egész… Nem is olyan nagy baj… jobb is

lenne. Végeredményben most már olyan mindegy,

miben halt meg az a gyermek… Nem! Noblesse

oblige! Jöjjön, aminek jönnie kell, inkább bizo-

nyítsák rám, hogy hibás vagyok, mintsem ez a bi-

zonytalanság.

Kinyitom az ablakot, esőszag áramlik be, pe-

dig nem is esik, csak köd permetez, amitől feke-

te lett a hársfák kérge.

Úgy látszik, idén korán jön az ősz.

Sokan ülnek a váróteremben. Páran a rendelő

ajtaja előtt az öregasszonyt fogják körbe. Ropo-

gósra vasalt feketeségéből csak fehérlő zsebken-

dője világít, gyászát még ünnepélyesebbé teszi

körülötte a naftalinszag. Előreengedem. Hallha-

tóan összesúgnak az emberek, valaki nagyot sóhajt.

– A halotti bizonyítványért tetszett jönni, ugye?

– csak bólint, és átnyújtja a keresztlevelet.

Kilenc óra húsz. Azonnal kapcsol a községi pos-

ta, a túloldalon kellemes női althang.

– Papp doktor? Pont most ment el… De egy

óra múlva visszajön. Mit mondjak neki?

24

– Ó, semmit. Köszönöm, igazán semmit. Csak

úgy… kerestem.

– Kérem, nagyon szívesen.

– Halló, halló! – késő, már letették! Megköny-

nyebbülök. Előttem a halványzöld keresztlevél.

Most. Most lezárhatom az egész ügyet és meg-

szabadulok tőle. Kinn legalább harmincan van-

nak, betegek, mind tőlem várják, hogy segítsek

rajtuk. Biztosan lesz egy-két érdekes eset is kö-

zöttük. Amióta itt vagyok, olyat is láttam, akinek

hat ujja van a lábán… Tisztára bediliztem.

Végeredményben az a gyermek beteg volt, és

a betegek néha meg is halnak. Én sem meg nem

fojtottam, sem el nem gázoltam, akkor meg mi-

nek ez a lelkiismeret-furdalás? Rendben van, túl-

adagoltam a luminált, de attól még élhetne!

Láttam én már epilepsziás rohamban az adag

négyszeresét is beadni, mégsem halt bele a páci-

ens. Igen, igen, de azoknak a szervezete a görcsök-

től eltekintve egészséges volt, meg sem kottyant

nekik egy kicsivel több altató… Míg ez a gyermek

súlyos beteg volt, klinikai halál után… az én lumi-

nálom volt az utolsó csepp…

– Halló, posta. Halló… Igen. Nem tudom, mi

történt, megszakadt a vonal. Kérem, kapcsoljon

vissza az előbbi számra – örvendek, amikor is-

mét meghallom az althangot.

– Hivatalos bejelentést szeretnék tenni. Teg-

nap meghalt egy gyermek, a halál oka ismeretlen.

– Erőszakos halálok feltételezhető?

– Nem.

– Akkor nem értem…

25

– Papp doktor majd megérti, tessék csak kö-

zölni vele.

– Halló, épp most lépett be, tessék vele be-

szélni. Viszlát.

– Szóval nem gondolta meg magát?

– Nem.

– Akkor figyeljen ide, kolléga. Egy és kettő kö-

zött érkezünk, addig hozassa fel a hullát a rende-

lőbe. Ott boncolunk. Most pedig kérem a gyermek

adatait.

Megkönnyebbültem, szinte vidáman tettem le

a kagylót, és igazán sajnáltam szegény öregasz-

szonyt, aki megértette, miről van szó. Zokogott,

hogy minek felvágni azt a szegény gyermeket, az

semmiről sem tehet.

– Ne tessék haragudni, muszáj. Nem tudom,

miben halt meg.

– És maga tanulni akar az én unokámon. Kö-

nyörgök, ne tegye.

– Nem tanulni akarunk, de a törvény előírja,

hogy mindig ki kell deríteni, hogy ki miért halt

meg. Hátha valaki hibás a haláláért.

– A törvény… megtalálja a hibást. Mondta a

lányom, hogy maga rosszat akar neki. Mondta ne-

kem. Doktor úr, bocsásson meg neki, igaz, hogy

sok hibája van és szörnyen ideges, de nem rossz

lány. Tegnap este csúnyán viselkedett magával,

jogosan haragudhat rá, de az istenre kérem, ne

bosszulja meg magát rajta és a kisunokámon…

jaj, jaj, bár halnék meg én…

– Néni drága, higgye el nekem, nem harag-

szom a lányára, szó sincs róla, hogy valamit is

26

meg akarnék bosszulni, de nem tehetek másként.

Tudnom kell, miért halt meg az unokája.

– Drága doktor úr, ne tegye ezt velünk. Meg-

hálálom… Hozok tíz liter bort, finom házi bort…

és karácsonyra egy pulykát… Nézze, letérdelek

maga előtt. Az istenre kérem, ne boncoltassa fel!

Már bántam, hogy így döntöttem, és a legszí-

vesebben visszacsináltam volna, de már úgysem

lehetett.

– Nézze doktor, inkább megmondom magam-

tól. Ha felboncolják, úgyis megállapítják, úgyis

meglátják, hogy nincsen benne semmi orvosság.

A gyógyszerből, amit magától kaptam, csak egy-

szer adtam a gyermeknek. Másnap megjött a lá-

nyom, és azt mondta, hogy azok semmit sem ér-

nek. Szulfamiddal csak tyúkokat lehet gyógyítani.

Mondta a lányom… ki is dobta nekik az udvar-

ra, de azoknak sem kellett. Aztán a gyermek jól

volt egy darabig. Ó, a lányom, ó, a lányom. Bár ha-

za se jött volna. Inkább maradt volna ott örökre.

– Legkésőbb egy órára hozzák fel a… gyerme-

ket. Ha nem…!

– Itt lesz – kemény, határozott léptekkel ment

ki a nagyasszony.

Egyik nővér forró teát hozott, jólesett. Beteg

jött beteg után. Hűlés, gyomorfekély, régi reuma,

volt aki házasodni akart, a másik, hogy a vérnyo-

mását mérjem meg…

Megerőltetésbe került, hogy éppen a soron le-

vőre tudjak koncentrálni, minduntalan elkalan-

doztam. Egyrészt féltem attól, amit a boncolás fel-

színre hoz, másrészt alig vártam, hogy végre tisz-

27

tán lássak. Kövérkés fiatalasszony jött be. Arcán

mondvacsinált bánat.

– Szegény kicsi gyermek, pedig milyen szófo-

gadó jó fiúcska volt. Mondtam is Natasának, így

hívják az anyját, hogy te Natasa, nem is érdem-

led meg ezt a gyermeket, olyan szép és jóravaló.

Mi barátnők voltunk Natasával addig…

– Mi a panasza?

– Hm… kérek küldőcédulát röntgenre. Szúr a

szívem, és gyakran kell sóhajtsak. Hajjaj… Azt is

mondtam Natasának, hogy vigyázz te, meghűl az a

gyermek, máris köhög, egy szál ingecskében hogy

viszed a városba… Tetszik tudni, mi a férjemmel

bemotoroztunk a múlt héten, függönyt akartunk

venni. És mit láttam? A szomszéd falu előtt Na-

tasa kiszáll egy kamionból és a sofőrrel bemegy

a kukoricába. Be bizony, csak úgy, fényes nappal.

– Na és? Az ő dolga. Mit pletykál nekem?

– Isten ments! Nem is mondtam semmit. És

semmi közöm hozzá. Különben sem vagyunk már

barátnők. Én mégis megértem, hisz olyan régóta…

– De mi volt a gyermekkel?

– Csak annyi, hogy este, amikor visszajöttünk,

a kamion még mindig ott állt, az ülésen összeku-

porodva a gyermek, sírt és reszketett. Talán félt,

már sötétedett.

– Lehet.

– Szegény gyermek. Köszönöm a cédulát, majd

még jövök.

Mennyi mindent összehordott ez a fehérnép!

Az, hogy Natasa sofőrökkel kukoricázik, az az ő

baja, de egy gyermeket fél napig magára hagyni

28

az országúton… talán nem is azért reszketett, mert

félt, hanem lázas volt és rázta a hideg.

Olga néni jön be, és úgy könyököl az íróasz-

talomra, hogy rögtön látom, valami fontosat akar

mondani. Áldott lélek, de most idegesít, rá is kiál-

tok elég durván.

– No, gyerünk öreglány, csipogjon! Mi a baja?

– Nekem semmi.

– Hát akkor?

– Esetleg magának.

– Nekem nincsen semmi bajom.

– De még lehet.

– ?

– Azt mondja Natasa, nem bocsátja meg ma-

gának azt, hogy felboncolja a gyermekét.

– Sajnálom, nem tehetek másként.

– Azt is mondta, hogyha neki a legkisebb baja

is származik ebből a boncolásból, akkor ő tönk-

reteszi magát.

– Ugyan, nevetséges.

– Azért csak ne nevessen, ez a nő bolond és

mindenre képes. Még felbujtat valakit…

– Hogy gázoljon el? Úgy tudom, a sofőröket

nagyon szereti.

– Nem csak a sofőröket. Natasa olyan nő, ha

egy férfi azt mondja, üljön le, ő rögtön levetkezik.

Mondom, bolond és nagyon forró a vére, szegény-

nek… nem bír magával. És a férfiak szívesen el-

fogadják a könnyű prédát.

Megérkezett a szekér a gyermekkel, és nem-

sokára autó fékez a bejárat előtt. Megjött Papp

doktor, és ha lehetséges, még egy nálamnál is fia-

29

talabb ügyész. Utánuk a sofőr a diplomatatáska

alakú műszeres dobozzal. Bár egyfolytában dol-

goztam, mégis tele a várószoba beteggel. Mintha

mindenki ma akarna meggyógyulni. Legnagyobb

meglepetésemre Papp doktor megáll Natasa előtt,

nem is tudtam, hogy a nő itt van.

– Ne te ne, fiatalasszony, maga itthon van?

– Amint látja. És maga miért jött?

– Mert hívtak.

– Hogy felboncolja a fiamat és kisüssenek va-

lami hazugságot, amivel engem bemárthatnak.

Ugye? Ahhoz értenek. Pedig ez a kicsi doktor a hi-

bás. Még tiszta gyermek. Elkezelte a fiamat, tab-

lettákkal akart gyógyítani egy komoly betegséget.

– Ha a gyermeknek adta volna, meg is gyógyul,

de maga a csirkéknek dobta! – tudtam, nem okos

dolog ilyenkor, tömegben, egy ideges nővel vitat-

kozni, aki, tegyük hozzá, a saját gyermeke bonco-

lására jött el. De nem álltam meg. Papp doktor

gyorsan betuszkolt a rendelőbe.

– Teljesen fölösleges bármit is mondani, csak

a tények számítanak, bár az emberek azokat sem

mindig fogadják el, főleg, ha azok kellemetlenek

számukra. Kolléga úr, küldje haza a betegeket, ho-

zassa be a gyermeket és egy pár lepedőt.

Olga néni, a kocsis, a nővérek mind eltűntek.

Senki sem volt, aki segítsen. Kiszóltam a váró-

szobába.

– Kérem, hozzák be a gyermeket!

Senki sem mozdul, egy-két férfi lesüti a sze-

mét, vagy hárman kioldalognak az ajtón.

– Hát senki sem hajlandó segíteni? – néma

30

csend, ami kellemetlenül hosszúra nyúlik, és már

tudom, hogy nem lesz jelentkező.

– Hozza be maga! – mondja Natasa, és csú-

fondáros a hangja. Vagy csak nekem tűnik úgy?

Most tényleg semmi értelme a vitának, inkább

szomorú vagyok. Főleg az bánt, hogy a személy-

zetem is cserbenhagyott. Csupa idegen ember kö-

rülöttem, teljesen egyedül vagyok, és lehet, hogy

bűnös is. Nagyon rossz. Hát jó, akkor legyen. Ér-

zem, hátamba fúródnak a tekintetek. Csak raj-

ta, a hátamon nincs vért, azért megyek! Előre.

A szekéren alma illatú szénaágyra fektetve a

frissen gyalult, alig ölnyi fenyőfakoporsó. Sebté-

ben az éjszaka csinálhatták, le sincs festve, barna

szemek rajta a bogok. Magamhoz ölelem, úgy vi-

szem, hogy nem látok a lábam elé. Az autót meg

kell kerülnöm. Keresztbe állt a cementjárdára, ne-

hogy sárba lépjen a doktor. Bezzeg az én fehér ci-

pőmbe befolyik a hideg lé. Felülről.

Amíg végigmegyek a várón, mellettem topog az

öregasszony, húzogatja, egyengeti a kilógó szem-

fedőt, mint vasárnap otthon az abrosz rojtjait, még

egyszer, utoljára, amikor az ajtón már kopognak

a vendégek.

Még soha életemben nem nyitottam fel kopor-

sót. Nincs leszegezve. Papp doktor egy egészen ap-

ró borostyán szipkába cigarettát dug. Nagy lófogai

vannak, pont olyan sárga, mint a borostyán. Or-

rán eregeti ki a füstöt.

– Szép gyerek… kár érte.

Az ügyész nem közeledik túlságosan, derékból

meghajolva, hátra tett kezekkel kissé pipiskedik,

31

mintha attól tartana, beleesik a cseppnyi kopor-

sóba. Nyilván, rám vár az, ami a legkellemetlenebb:

lecibálni a merev testről a vadonatúj inget – amin

még az árcédula is rajta lóg –, befűzött lakkcipőt,

harisnyát. Dianás üvegben kevés víz, papírba cso-

magolva pár szem karamellcukorka is van a ko-

porsóban. És egy pénz a markában.

Ó Charon, Charon, milyen utakon jutott el a

te híred ebbe a kis faluba? Aligha hallottak ezek

az emberek a Styxről, de arra emlékeznek, hogy

neked, alvilági hajósnak fizetni kell. Talán semmit

sem tudnak rólad, csak annyi maradt rájuk őseik-

től, hogy ilyenkor ezt így kell csinálni, és ma, az

atom századának második felében is pénzzel a

markában bocsátják utolsó útjára halottjukat. Mert

a szokás túléli magukat az isteneket is…

– Hát akkor, ifjú kollégánk, elmondaná még

egyszer, mi is történt ezzel a gyermekkel?

– Szeptember másodikán mandulagyulladást

találtam nála. Szulfamidot, piramidont, toroköb-

lögetőt adtam, tessék, itt van bejegyezve a regisz-

terben. Akkor nem volt súlyos eset. De tegnap dél-

után, amikor rohanva hozták, cianotikus volt, nem

lélegzett, és valószínűleg szívműködése sem volt

már, én…

– Tehát már halott volt.

– Csak a klinikai halál állt be. Mesterséges lé-

legeztetéssel, szívmasszázzsal sikerült újraélesz-

tenem.

– Magához tért?

– Nem, de rendbejött a szíve és spontán léleg-

zett. Igaz, csak egy pár percig. Sztetoszkópom alatt

32

állt meg újra a szív és görcsölni kezdett, ami nyil-

ván agyi oxigénhiány jele volt. Azonnal adrena-

lint adtam szívbe és luminált izomba. Egy egész

fiolát… egy egész 1 fiolával adtam be…

– Ennyi?

– Ennyi.

– Ha tényleg így volt, nem értem, miket mon-

dott nekem az éjjel a telefonba? – nehezen húzza

fel a gumikesztyűt, nincs benne talkum. – Vala-

mi olyasmit, hogy maga lenne a hibás a gyermek

haláláért. Ezt hogy érti, kolléga?

– Hát a luminál…

– Mi az, hogy a luminál?

– Amit beadtam, amikor görcsölt.

– No és?

– De én egy egész fiolával adtam, az adag két-

szeresét, pedig kómában volt a gyermek.

– Úgy értettem, hogy a második szívmegállás

után adta be?

– Pontosan, amikor görcsölni kezdett. De utá-

na még volt egy pár szívösszehúzódás.

– Ennyi lumináltól meg lehet halni? – szólalt

meg először az ügyész. – Néha én is beveszek egy

tablettát…

– Persze – morogta Papp doktor, csak az nem

volt világos, mit akar ezzel jóváhagyni. Szaksze-

rű mozdulatokkal bontotta ki a mellkast, mi az

ügyésszel némán figyeltük.

– Tessék, kérem – mutatott a szíven egy alig

bolhacsípésnyi bevérzésre. – Itt hatolt be az adre-

nalin. A szúrás körül vérzés látszik, ami azt je-

lenti, hogy az injekció után még élt egy darabig,

33

egy pár percig. Ennél fontosabb a kétoldali masz-

szív tüdőgyulladás. Alig maradt légzőfelülete a

gyermeknek. Kérem, ez a halál oka…

– Ez azt jelenti, hogy a gyermek halála előtt

pár napig lázas volt, köhögött és nehezen kapott

levegőt, ugye?

– Nyilván súlyos beteg volt, és az a híres anyja

későn hozta el magához.

– Sőt teljesen kezelés nélkül hagyta, a gyógy-

szereket sem adta be neki.

– Ezt már hallottam, de honnan tudja?

– A gyermek nagyanyja mondta, hogy amikor

hazajött Natasa, kidobta a gyógyszereket a csir-

kéknek.

– A csirkéknek? – csodálkozott az ügyész.

– Igen, és Natasa másnap felpakolta a gyer-

meket egy kamionra, és otthagyta egész délután,

míg ő a sofőrrel hetyegett a kukoricában.

– Látom kolléga, egészen jól informált. Akkor

biztosan azt is tudja, honnan jött haza Natasa.

– Azt nem.

– Hát a börtönből. Most szabadult a börtön-

ből az új amnesztiarendelettel. Szerencséje volt,

egy évet sem ült.

Papp doktor int, gyújtsak meg neki egy ciga-

rettát, amit nyállal az alsó ajkára ragaszt, mint

öreg parasztok, úgy szívja, ki sem veszi a szájából.

– Natasa megölte a második gyermekét. Miu-

tán titokban otthon megszülte, kivitte az udvar-

ra, szalmát, földet tömött a szájába, és még el is

kötötte a nyakát egy madzaggal. Aztán bedugta

a szalmakazalba, de a kutyák kikaparták. Natasát

34

a szomszédjai jelentették fel. Az is fiú volt, én bon-

coltam tavaly karácsony előtt. Bocsánat – men-

tegetőzött Papp doktor, és kiköpte az ajkára égő

csikket. Velem pedig nagyokat perdült a világ.

A dolgok olyan fordulatot vettek, hogy ezek mel-

lett igazán eltörpült minden eddigi problémám.

Úristen, ez az asszony megölte a második fiát, ki-

szabadul a börtönből, és pár nap múlva… az első

is meghal… Csak nem ölte meg ezt is? Első épkéz-

láb gondolatom az volt, hogy gratuláltam magam-

nak, amiért nem adtam ki a halotti bizonyítványt,

pedig mennyire követelte Natasa.

– Eleinte nem akartam felboncolni ezt a gyer-

meket, nem akartam eljárást indítani, de amikor

az ügyészségen rájöttünk, kiről is van szó, úgy dön-

töttünk, jó lesz utánanézni.

– Elképesztő, amit Natasáról hallok, ki hinné,

hogy egy ilyen csinos nő ilyesmire képes. Azt meg-

fojtotta, ez pedig gyanús körülmények között halt

meg, kezelés nélkül, túl hirtelen… Bocsánat, ta-

lán butaságokat beszélek, hisz láttuk, tüdőgyul-

ladás volt a halál oka.

– Tüdőgyulladás, de mutatok még valamit. Tes-

sék… bélelzáródás két nívón. Nézzék meg.

– Ezt operálni kellett volna – mondom –, amit

nem bírt volna ki ilyen tüdővel. Most már világos,

hogy az én luminálom nem sokat ronthatott.

Végre érzem, hogy szabadulok a nyomás alól,

az önmagam teremtette nyomás alól. Nem vagyok

hibás! Nevetséges, hogy is gondolhattam arra,

hogy csak úgy meghal egy dupla adag luminál-

tól? Esetleg alszik pár órát, de abba belehalni…

35

– Kérem, foglaljuk össze – mondja Papp dok-

tor, mintha most is diákoknak magyarázna, mint

annak idején, a főiskolán.

– Tíz nappal ezelőtt torok- és mandulagyul-

ladással jelentkezik a beteg. Megfelelő kezelést

kap, de azt nem adják be neki. A fertőzés leszáll,

kiterjedt tüdőgyulladás alakul ki. Végül tudjuk,

hogy kisgyermekeknél a hosszan tartó magas láz

néha bélelzáródást is okozhat. A halál oka nyil-

vánvaló, erőszakos, kriminális tényezők nem mu-

tathatók ki. De van a kérdésnek egy erkölcsi ol-

dala is. Ez a gyermek legalább egy hétig komoly

beteg volt, amit a környezete észre kellett volna

vegyen. Mégsem hozták orvoshoz. Jól fejlett, ke-

mény gyermek, megfelelő kezeléssel, lázcsillapí-

tással, azt hiszem, meg lehetett volna menteni.

A manduláin már nincs is semmilyen elváltozás,

meggyógyultak. Nem is azokkal volt a baj, hanem

a tüdőgyulladással, amit a torokból leszállott fer-

tőzés hozott létre. Ekkor kellett és lehetett volna

még gyógyszeresen beavatkozni. Végül, amikor a

bélelzáródás is kialakult, már késő volt.

– Mire hozzám került…

– Mire magához került, már halott volt. Kol-

léga, még visszaráncigálta az életbe pár percre,

de higgye el, ilyenkor már a klinikán sem tudnak

többet tenni.

– Őszintén szólva, én is így láttam, de meg-

ijedtem, hogy túl sok luminált adtam…

– Ide figyelj, édes fiam, ha még egyszer azt hal-

lom, luminál, fenéken rúglak! Annyit magadtól is

tudhatnál, hogy abból ugyan semmi fel nem szí-

36

vódott, nem volt már rá ideje. És ha igen, legfel-

jebb aludt volna egy keveset, de ennyitől nem hal

meg…

Jóindulatúan mosolyog rám az ügyész, mint-

ha ő ezt eddig is tudta volna. Most meg igazság-

talan vagyok vele, pedig csak engem akar meg-

nyugtatni. Mindenki engem akar megnyugtatni,

pedig én már teljesen nyugodt vagyok. Hál’ isten-

nek, a boncolás meggyőzött, világos, hogy sem-

miért sem vagyok hibás.

– Nagyon örvendek, hogy felboncoltuk, kü-

lönben egy életen át bennem maradt volna a tövis,

a bizonytalanság, az önvád… Kérem, ne haragud-

janak rám.

– Elkaptad, fiam, szarva közt a tőgyit. Mit gon-

dolsz, mi a véleménye a gyermek haláláról a falu-

nak? Biztosan vannak, akik az anyját gyanúsítják,

például azzal, hogy megmérgezte, hisz a másik

gyermekét is megölte! És ha te megengeded, hogy

egyszerűen eltemessék, holnap az egész megye azt

suttogná, tapasztalatlan tacskó vagy, semmit sem

értesz a szakmádhoz.

– Tehát megmentettük Natasát, legalábbis a

gyanúsításoktól. Nem mondom, derék dolog, pe-

dig jó része van a gyermek halálában.

Papp doktor csak bólogat és mélyre szívja a

füstöt, amit már oly rég várt.

– Törvényes eljárás mégsem indítható a gyer-

mek anyja ellen. – Az ügyész most elemében érzi

magát. – Tény, hogy a kezelést elhanyagolta, és

amikor ismét orvoshoz jött a gyermekkel, túl késő

volt, de ez nem jelent előre megfontolt szándék-

37

kal elkövetett emberölést. Amit Natasa tett, az ha-

nyagság. Bizonyos esetekben a hanyagság is bün-

tetendő…

– Kolléga, hívja csak be őket.

Meglepődtem, mert a váróban csak Natasa volt

és az öregasszony, aki úgy roskadt a székén, mint

egy odadobott télikabát.

Natasa reszkető ujjakkal közelítette cigarettá-

ját Papp doktoréhoz.

– Elfogyott a gyufám… Nincs már semmim.

Mintha elpárolgott volna nagy magabiztossá-

ga, szemtelen impertinenciája, megtört, szűkölő

asszonynak szeretett volna kinézni.

– Kérem doktor urak, higgyék el, én nem bán-

tottam ezt a gyermeket, nem akartam, hogy meg-

haljon… Semmi rosszat nem csináltam neki.

– De jót se! – Papp hangja kemény. – Még a

gyógyszereket sem adta be neki.

– Az igaz, hogy kidobtam az udvarra a tablet-

tákat. Aznap este jöttem haza a börtönből, ami-

kor anyám a gyermekkel a mi kis doktorunknál

volt. Sírt a fiam, anyámba kapaszkodott, nem

akart hozzám jönni. Azt hiszem, nem ismert meg.

– Sohasem volt a te fiad! Én neveltem. Bár hal-

tam volna meg inkább én. Ráncos arcán nem foly-

nak a könnyek, mégis olyan mintha sírna. Mintha

egy éve, tíz éve, születése óta egyfolytában sírna.

– Amikor látta maga, hogy a gyermek lázas és

nincs jól, miért nem hozta ismét a rendelőbe?

– Mert a lányom megtiltotta. Azt mondta, nem

bízza ilyen fiatal orvosra a gyermekét. Majd ő be-

viszi a városba.

38

– Be is vittem. Nyulas doktorhoz.

– De mikor? Csak tegnapelőtt, amikor már alig

kapott levegőt szegénykém. Addig csak lófráltál

mindenfelé.

– Először bementem Nyuszihoz, kérdezzem

meg, hozhatom-e a gyermeket. Azt mondta, bár-

mikor, énértem mindent megtesz.

Natasa ismét magabiztos volt és kacér. Időn-

ként megnedvesítette az ajkát, nem létező kon-

tyát simogatta, aprókat kacarászott, mintha nem

is az ő fia koporsója körül állnánk mindannyian…

– Ki az a Nyuszi? Csak nem Nyulas doktor? –

mondom, hadd ugrasszam ki a bokorból Natasát.

– Eltalálta, doktorka. Igen jó barátom.

– Mondd inkább, hogy a kurvája vagy, tegnap

éjjel is vele háltál. Jól meg is fizetett… egy demi-

zson pálinkával.

– Anyám! Elég legyen. Az én dolgom, senki-

nek semmi köze, mit csinálok! – aztán ránk mo-

solyog.

– Nyuszi… Nyulas azt mondta, tüdőgyulladá-

sa van. Penicillint adott és befektette a kórházba.

– Te pedig befeküdtél Nyulas ágyába.

– Igen, anyám, de az az ágy is a kórházban volt

– vicsorogja a nő, mint kutya, amikor felhúzza az

ínyét.

– Nem értem. Tegnapelőtt Nyulas beutalta a

gyermeket, tegnap délben pedig meghalt itt a ren-

delőben. Ez hogy lehetséges?

– Az úgy, hogy tegnap reggel meg akarták ope-

rálni a gyermeket. Azt mondták, nagy a veszély,

ezért nem hagytam.

39

– És hazaszöktél a kórházból – legyint az öreg-

asszony, mintha csak azt mondaná, hogy amit az

ő lánya csinál, az mindig rossz. – Amikor hazaért,

rögtön láttam, hogy vége. Már engem, a nagyany-

ját sem ismert meg. Mondom a lányomnak – ma-

gyarázza nekünk, mert hirtelen megfeledkezik róla,

kik vagyunk –, szaladjunk gyorsan a rendelőbe, ne

haljon meg itthon. Még azt fogják mondani, ezt is

te ölted meg.

És megint az a sírás nélküli sírás.

Hamar sötétedik itt a hegy alatt és hosszúak

az éjszakák. Alattunk a völgyben kezd leszállni a

köd, vagy felszállni a füst? Talán mindkettő. Vala-

hol disznó visít, aztán elégedetten röfög.

A terepjáró elment, jó lesz sétálni egyet a ren-

delő parkjában, amíg be nem sötétedik. De nem

lehet, az alattomos esőtől felázott a talaj.

Úgy gondoltam, séta közben majd kiélvezem a

győzelmemet, azt, hogy nekem lett igazam, tör-

vény, Isten és ember előtt, őszintén szólva, ezek-

től nem is féltem, csak önmagamtól. Attól az ön-

magamtól, akitől este nem tudok elaludni. Akitől

nem lehet megszabadulni, csak ha igazságot szol-

gáltatok neki.

Hát sikerült.

És most figyelem, lesem magamat, és valami

nagy-nagy elégtételt várok… önmagamtól. Mint-

ha, mondjuk, érdemlegesen gratulálhatnék ma-

gamnak. Várom, milyen érzés, amikor igazán elé-

gedett vagyok és megdicsérem magam. Várok, de

hiába… Csak a nagy fáradtságot érzem és a hideg

40

vízcseppeket, melyek időnként a nyakamba po-

tyognak.

A váróterembe lépve már alig látok. Olga néni

a bakancsokról, bocskorokról lerázott sárkölöncö-

ket sepri össze.

– Nehéz nap volt ez a mai – mondom, talán

csak azért, hogy ne menjek el szótlanul mellette.

– Egyik nap olyan, mint a másik – válaszol

Olga néni, talán csak azért, hogy ő is mondjon va-

lamit. – Doktor úr – szólít vissza szobám ajtajá-

ból. Egy újságpapírba csomagolt félliteres üveget

nyújt felém.

– Hát ez mi?

– Édes pálinka. Natasa anyja hagyta itt ma-

gának. Holnap a temetőkapuban mindenki kap

egy kupicával. Gyermek temetésén édeset szokás.

No, jó éjt.

Hordóbüdös a pálinka és ragacsos az égetett

cukortól. Nagyokat kortyolok, míg magától el nem

szorul a torkom, és öklendezek.

41

JÓ TÁRSASÁG

– Gyorsan, gyorsan, most vegyétek, amíg még

friss, olyan friss, hogy még mozog… ha elfogy, má-

sikat hozok… komolyan gyerekek, hagyjátok azt

a büdös cigarettát, a töltött kifli csak melegen jó!

Tessék Zoli, vegyél kettőt egyszerre, tudom, hogy

szereted… Teréz, te fogyókúrázz otthon, de ne ná-

lam… még van egy egész tepsivel…

Majdnem minden szombat este találunk vala-

milyen ürügyet arra, hogy találkozzunk. Úgy hoz-

ta a véletlen, hogy évfolyamunkról heten ebbe a

kisvárosba kerültünk. Szerencsés helyzet, így leg-

alább megvan a társaságunk és kölcsönösen kise-

gítjük egymást. Minden téren, még pénzzel is. Ma

például azt ünnepeljük, hogy Paliék befizettek az

ezerháromszázasra. Úgy tudom, mindannyian köl-

csönöztünk nekik valamennyit. Nekem csak ötez-

rem volt, de Zsazsa húszat adott. Hiába, nekik

megy a legjobban. A férj agronómus, ő látja el a

konyhát.

De nem akarok én pletykálni. Annak ellenére,

hogy kollegák voltunk, annak ellenére, hogy nem

megy mindannyiunknak egyformán jól, és már

több mint öt éve együtt vagyunk, sőt attól függet-

lenül, hogy mind a heten orvosok vagyunk, mi so-

hasem veszekszünk. Szeretjük egymást. Ezt meg

is kéne mondjam.

42

– Tudjátok, mit mondtak nekem ma? Azt be-

szélik, hogy a mi társaságunk most éli az arany-

korát.

– És mi ebben a rossz, Zoltán?

– Semmi, de azt is hozzátették, hogy tapasz-

talat szerint az aranykorok csak két-három, leg-

feljebb négy évig tartanak.

Hogy ezt miért kellett bemondjam? Most egész

este ezen fogunk vitatkozni, pedig kár lenne ez-

zel tölteni az időt. Különben is a barátság csak ad-

dig tart, amíg nem beszélnek róla; amint túl gyak-

ran kezdik emlegetni, azt jelenti, bomlófélben van.

A mi társaságunkba többen beházasodtak. Leg-

elsőnek a háziasszony. Pontosabban Pali nősült

be hozzá. Ő idevalósi, kicsi, dundi, házias és iro-

dalomtanárnő. És boldog, hogy orvoshoz ment fe-

leségül. Pali lassan pocakot eresztett, azt mondja,

egy iskolaorvosnak szabad… Jók ezek a szombat

esték, kellemesen elbeszélgetünk, mondanom sem

kell, főleg orvosi kérdésekről.

– Figyelem, én javasolok valamit – emelkedik

fel Teréz férje, az ügyész. – Ma este mindenről sza-

bad beszélgetni, csak betegségről, kórházról nem.

Aki ezt megszegi, tíz lejt köteles ebbe a vázába

tenni. Mindenki egyetért? Ellenvetés nincs, ezek

szerint a határozati javaslat törvényszintre emel-

kedett, és ha kell, könyörtelenül lesújt.

– Jaj, de félelmetesek ezek az ügyészek! Te so-

hasem félsz tőle, Teréz?

– Lesújt azokra az orvosokra, akik nem tud-

ják orvosolni a jókedvet és állandóan betegség-

ről, fájdalomról, szomorúságról beszélnek.

43

– Éljen a vidámság! – emeli fel jobb híján az

üres feketéscsészét Só.

– Jaj, Pali, hogy te semmivel se törődsz, pe-

dig az ital a férfi dolga. Tölts valamit Sónak, bez-

zeg náluk mindig vannak különleges italok.

– Neki lehet is, elvégre Só sebész. Nekem csak

pálinkám van. Mit iszol, apám? Sört, bort? És te

Pytia tisztelendő asszony?

Az agronómus és az ügyész vodkát iszik és ko-

nyakot, a többiek sört. Pali magasról tölti a habzó

italt egy virágvázányi pohárba, ami akkora, hogy

az üveg tartalma mind belefér, csak a habja fut ki

belőle giccsesen. Só élvezettel szürcsöli, Pici csak

kóstolgatja. Só furcsán választott, amikor Picit el-

vette. Pici pap. Kreolbőrű, nagy fekete szemei és

olyan alakja van, hogy azzal akár színésznő is le-

hetne. Pici is furcsán választott, mármint a szak-

mát illetőleg. De Sóval jól megvannak, és ez a lé-

nyeg. Pici felemeli a poharát, de a kezét is, mintha

szót kérne.

– Én is azt mondom, hogy éljen a vidámság, de

vissza szeretnék térni arra, amit az előbb mond-

tatok – halkan beszél, kénytelenek vagyunk elhall-

gatni és figyelni arra, amit mond. – Nagyon sze-

retném összegyűjteni az összes szomorú verset,

bánatos éneket, komor prózát, fájdalmas drámát

egyetlen nagy-nagy kötetbe. Mert én úgy érzem,

hogy ami igazán szép, az szomorú hangú.

– Ez azt jelenti, hogy a bánat, a gyász általáno-

sabb érzés, mint az öröm, a jókedv? Ennek min-

den bizonnyal történelmi gyökerei vannak, amik

az ősemberig követhetők. A népek, gondolom min-

44

den nép, de a miénk biztosan jóval többet szen-

vedett, mint amennyit mulatott.

— Okosan beszél az ügyész, és folytatná, de az

irodalmár háziasszony belevág.

– Hát persze. Az életben több az üröm, mint

az öröm. Sírva születünk és sírva halunk meg.

– De vidáman élünk, és ez a fontos. Te Pytia,

tagadod, hogy például a Windsori víg nők, Bee-

thoven Örömódája, vagy mondjuk az Áprilisi cap-

riccio komoly művészet?

– Szó sincs róla, csak azt mondtam, hogy…

– Ma egy asszony felkért, hogy öljem meg a

kislányát.

Zsazsa zavartan mosolyog, többször egymás

után köhint, így szokta, amikor izgul, ilyenkor a

hangja is halkabb. Zsazsa ritkán beszél, most még

inkább zavarban van, érzi, mindenki őt figyeli.

– És te meg tudtad tenni? – kapja szája elé vas-

tag ujjacskáit a háziasszony.

– Zsazsa ezt nem tudná megtenni – mondja

Pici, és pontos, kerek füstkarikát fúj.

– Kérlek, ne zavarjon, hogy ügyész vagyok, de

kérdeznék valamit. Ti az ilyesmit el szoktátok mon-

dani egymásnak?

Az agronómus bólogat, mintha csak azt mon-

daná, én ezt előre tudtam. És tölt magának a pá-

linkából. Az ügyésznek is. Halkan szedegeti össze

a feketéscsészéket a hímzett köténykés irodalom-

tanárnő, közben hangosakat sóhajt, mintha egye-

dül ő kellene megoldja ezt a nehéz kérdést. Csak

mi orvosok hallgatunk. Zsazsa férje ideges.

– Ha már belekezdtél, mondd végig!

45

– Azt is akarom. Kemény, jó húsú, egészséges,

sőt szép fiatalasszony. A gyermek Little-kóros, a

legsúlyosabb formában. Bocsássatok meg, csak a

nem orvosoknak mondom, hogy ez egy veleszüle-

tett betegség, a kislány alsó végtagjai nyomorékok,

soha nem fog megtanulni járni. Ezenkívül oligof-

rén, mi több, idióta, azaz veleszületetten hülye.

Beszélni se fog soha.

– Kezelni lehet?

– Kezelni igen, gyógyítani nem.

– Tehát szellemileg fogyatékos marad élete

végéig.

– Nagy részük nem éri meg a tízéves kort.

– Még tiszta szerencse – tölt újra az agronómus.

– Hogy beszélhetsz így egy kicsi gyermekről? –

méltatlankodik a háziasszony.

– Úgy, hogy az ilyennek jobb, ha meghal. Sem-

mire sem jó, csak társadalmi teher.

– Az azért még nem kritérium. Vallási szem-

pontból semmiképp…

– Szörnyeteg vagy! Egy kis testi hibával még

lehet valaki értékes tagja a társadalomnak. Ott

van például Lord Byron, a költő… – méltatlanko-

dik a tanárnő.

– No, ne hülyéskedj, asszony. Byron egy jóké-

pű izompacsirta volt, és sántaságát olyan jól ellen-

súlyozta más szerveivel, hogy a nők szívesen el-

nézték azt a három centit, ami hiányzott a lábá-

ból. Ezenkívül ragyogó fej volt, de hallottad, hogy

ez a gyermek idióta!

– Úgy van. Egész nap csak ül az ágyon, csorog

a nyála, maga alá csinál és egyfolytában eszik…

46

Zsazsa érzi, hogy leköti a társaság figyelmét,

ebbe belepirul.

– Ez a gyermek csak négyéves, de azt mond-

ja az anyja, hogy többet eszik, mint egy felnőtt.

– Csak nem sajnálja tőle az ételt?! Micsoda

anya!

– Dehogy sajnálja, de állandóan tömni kell, kü-

lönben ordít. Szavam se lehet, az anyja rendesen

eteti és tisztán tartja.

– Te Zsazsa, hogy közölte veled az asszony azt,

hogy szeretné, ha megölnéd a leánykáját? Én pap

vagyok, és kíváncsi lennék, mi mehet végbe egy

ilyen anya lelkében.

– Elmondom, de ne szakítsatok állandóan

félbe.

– „Doktornő, mondja, becsületes asszonynak

tart engem?

– Hát persze… Hogy kérdezhet ilyesmit?

– És megbízik bennem?

– Furcsákat kérdez, Bogdánné.

– Még hány évig élhet a lányom?

– Már megmondtam: két-három évet, de ki

tudja, ha ilyen jól ápolja, akár öt-hatot.

– Látja doktornő, ez a baj.

– Baj?

– Amióta megszületett, én gyakorlatilag állan-

dóan a kórházakban vagyok. Voltam én már min-

denütt vele. Egy autóra valót költöttem rá. Ez nem

lenne baj, csak lenne egészséges, de nem az. És

nem is lesz soha ember belőle, ezt mindenki mond-

ja és én is látom. Elfogyott a türelmem.

– No és? Mit lehet tenni, öljem meg?

47

– Úgy van. Pontosan erre akartam megkérni.

Doktornő, adjon neki egy nagy adag altatót, vagy

egy injekciót, hogy ne szenvedjen tovább… és én

se szenvedjek tovább.

– Maga gyilkos, nem anya!

– Doktornő, ne ítéljen el. Inkább képzelje ma-

gát az én helyzetembe. Nemsokára harmincéves

leszek. Nekem most kell, most kellene gyermeket

szülni. Legalább egyet, de még jobb lenne kettőt.

Most, amíg még fiatal vagyok. Amíg még bírom

a terhességet és a gyermekneveléssel járó munkát.

Értsen meg engem, nekem nincs időm várni! Ha

nem sietek, elkések, és itt maradok gyermek nél-

kül. Hát nincs igazam?”

– Szegény asszony, nagyon sajnálom – szipo-

gott a tanárnő, de közben körbejárt a szeme, lám,

mit szólnak hozzá a többiek.

– Én megmondtam a feleségemnek, az ilyen

gyermek nincs miért éljen – legyint az agronómus.

– Ezek szerint öljem meg, egyetlen uram és pa-

rancsolóm? (Hűha, Zsuzsa nem szokott ilyen han-

gon beszélni.)

– Azt nem mondtam…

– Akkor meg mit csináljak?

– Mindenekelőtt ne légy ideges és főleg ne várj

kész receptet tőlünk. Én a törvény embere vagyok,

de bátran kijelentem, hogy ennek az asszonynak

igaza van.

– Ezt mondtam én is. Szegény asszony, nehéz

lehet neki, de mit tehet? Ó, Istenem – sóhajt na-

gyokat az irodalomtanárnő.

– Tehát kijelentem, hogy ennek az asszonynak

48

igaza van, de amit kér, az merőben törvénybe üt-

köző cselekedet. Ha nekem így teszi fel a kérdést,

mint most, azt mondom, természetesen, hogy nem

szabad beadni azt az altatót vagy micsodát, de ha

már megtörtént, én felmentenélek, Zsazsa. És nem-

csak téged, mást is. Az asszonyt is.

– Hogy kívánhatja az ember saját vérének a

pusztulását?! Én ezt nem értem – csóválja a fejét

Pici. – Nem tudom ésszel felfogni. Értem, hogy egy

magasabb célért van, aki mindent feláldoz, még

a gyermekét is. Például Ábrahám is fel akarta ál-

dozni Izsákot, de én erre képtelen lennék. Vég-

eredményben minden élőlény arra igyekszik, hogy

faját fenntartsa. Mindegy, milyen módszerrel éri

ezt el, túlszaporodással, mint a baktériumok, vagy

azáltal, hogy óvja kicsinyeit, mint a felsőbbrendű

emlős.

– Kérlek, tisztázzunk valamit, Pici. Teológiát

végeztél vagy biológiát? Pap vagy te egyáltalán?

– Tudod mit? Tölts egy korty erőset.

– És egyetek egy kiflit is… ó, szegény asszony,

nagyon sajnálom. Meg kell ölje a gyermekét, hogy

gyermeke lehessen.

– Úgy van! Neked van igazad. Ez a beteg gyer-

mek a fajfenntartás útjában áll. A magasabb cél

érdekében, ami egyben a legalapvetőbb is, félre

kell állítani. Azt hiszem, ez a hit szempontjából sem

elítélendő, hisz ott van Izsák története. Kétségte-

len, hogy annak az asszonynak igaza van, még ha

ezt olyan nehezemre esik is kimondani.

– Én csak azt mondom, kár erről annyit be-

szélni – böffen az agronómus.

49

Eddig az orvosok nem szóltak bele a vitába.

Teréz elgondolkozva bámulta a falat, Só és Pali

néha összesúgtak ugyan, Zsazsa nagyon ügyelt ar-

ra, nehogy arca valamit is eláruljon, de egyikünk

sem szólalt meg.

Nem beszéltünk, mégis biztos vagyok benne,

hogy mindannyian ugyanarra gondoltunk. Tud-

tam, ha megszólalunk, tovább éleződik az ügy.

Mégsem álltam meg.

– Hallottad, Zsazsa, mi a közvélemény? Em-

ber, Isten és a törvény igazat ad neked, ha örökre

elaltatod azt a nyomorult kölyköt. Nos?

– Te viccelsz, Zoli! És ti komolytalanok vagy-

tok. Jusson eszetekbe, úgy kezdődött a dolog, hogy

Spártában a Tajgetoszról ledobták az életképtele-

neket. Mondjuk, hogy egy bizottság megvizsgálta

az újszülöttet, és ha testi hibát fedezett fel rajta,

zsupsz, bele a szakadékba. Még tiszta szerencse,

hogy Leonidásznak megkegyelmeztek, különben

ki lett volna a spártaiak legnagyobb királya?

– Látjátok, Leonidász is sánta volt, mint Lord

Byron, mondtam én nektek – csipogja az irodalmi

háziasszony.

– Drágám, ha te annyira szereted a sántákat,

csodálom, hogy nem mentél feleségül egy nyomo-

rékhoz, egy Quasimodóhoz, egy harmadik Richard-

hoz, vagy ahhoz a nemtudoménhogyhívják svéd

királyhoz, akinek mind a két lába hiányzott. Ki-

rálynőm, amint látod, én megállok a saját lábai-

mon is.

– Hagyd el, Pali, kértelek, ne mind szakítsatok

félbe. Szóval a Tajgetoszt fejlesztette tovább Nietz-

50

sche meg a modern fajelméletek, és ettől már csak

egy lépés a fasizmus! Erre nem gondoltok?

– Ne légy ilyen komor, Zsazsa – igyekszem

megnyugtatni –, senki sem mondta, hogy öld meg,

ha úgy is értetted, mi orvosok vagyunk és az éle-

tért kell küzdjünk. De te is értsd meg, hogy az asz-

szonynak is van valami igaza.

– Persze, hogy igaza van! Látjátok, ez a tra-

gédia, amikor mindenkinek igaza van – tárja szét

karjait Zsazsa.

– Mi a főiskolán nem így tanultuk.

– Az lehet, de nekem tetszik. Az a tragédia, ami-

kor mindenkinek igaza van – kóstolgatja Pici a

szavakat.

– Ezek szerint az a komédia, amikor senkinek

sincs igaza, de mindenki azt hiszi. Hát nem?

– Miért nem külditek valamelyik elmegyógyá-

szati telepre? – szólal meg először Teréz. – Nem

kell megölni, meghal az ott magától.

– Mert az anyja nem akarja. Azt mondja, ör-

vendene, ha a gyermek egyik napról a másikra el-

pusztulna, de azt nem bírja ki, hogy valahol messze

tőle, mocsokban fetrengve éhezzen a kislánya.

– Jaj, a kifli! Egész tepsivel van a sütőben, biz-

tosan odaégett. Így jár az ember, ha irodalomvi-

tázik…

– Ezek az irodalmárok azt hiszik, más vita nem

is létezik, mint irodalmi. Hohó, Zsazsa – pattan

fel az ügyész –, tedd csak be a tíz lejt a vázába.

Megegyeztünk, hogy orvosi kérdésekről nem be-

szélünk ma.

– Rendben van, de tedd be te is és ti is, mind-

51

annyian. Hozzászóltatok! Gyerünk, szentatyám,

illetve szentanyám, hasítsd meg hát aranyszügyed!

Zsazsának megjött a hangja, felszabadultan

hordja körbe a vázát. Jót tett neki, hogy kibeszél-

hette magát. – Tíz lej még hiányzik. Valaki még

nem tett be… persze, a háziasszony…

– Mi van a háziasszonnyal?

– Azt kérdeztük, szénné égett-e a töltött kif-

lid? Carbo medicinalis. Én úgy is szeretem – nyúl

Só egy megfeketedett csücsök után.

– Képzeljétek, kialudt a gáz, csak úgy magá-

tól. Kiadta a lelkét a butélia. Tessék… tessék… csak

melegen jó, mint a csók… csak melegen…

– Én pedig azt mondom, igyunk is egy kortyot.

Iszunk még egy üveg sört, vagy áttérünk a borra?

Finom vörösborom van, fiúk, rékási kadarka, jobb,

mint a bikavér. Tényleg, hol van Bi és Kata?

Bi az Bíró doktor. Bíróka, ahogy a főiskolán be-

céztük, néha csak Bi-nek, vagy Bi-kának. Kata, a

felesége csoporttársunk volt, fehér bőrű, mosoly-

gós, szemüveges leányka. Körzeti orvosok egy kö-

zeli nagyközségben és van egy régi Trabantjuk.

– Itt vagyunk. Sürgősen egy pofa italt, aztán

kezet szeretnénk mosni. Szervusztok. Kétszer cse-

réltem gyertyát.

– Vályúhoz! Vályúhoz! Tisztelt társaság, tes-

sék helyet foglalni. Töltelékes káposztát főztem a

mosófazékban.

– Hogy elég legyen, ugye? Tudtad, hogy én so-

kat eszem – törli meg a kezét Bíróka.

– …káposzta, káposzta, téli, nyári káposzta…

Kabar étel. A káposztát mi a kabaroktól vettük

52

át… Mennyei illatok. Csombor is van benne? Csak

kettőt kérek. Inkább Zsazsának szedjél, ma hosz-

szú napja volt… Bort. Ugye bort? Vagy kér még

valaki sört? …Tündérke, nehogy elrontsd tejföllel

ezt a finom káposztát. Én vérző gyomorfekélynek

néztem. Szurokszéklete volt és kávéaljszerű a há-

nyadék…

– Miről beszéltek ti ott, gusztustalan doktorok!

– szól Bi-re az ügyész. – Ti még nem voltatok itt,

amikor elhatároztuk, hogy aki orvosi témába kezd,

tíz lej büntetést fizet a vázába.

– Én pedig már azt hittem, nekünk gyűjtötök

autóra, ha majd a trabcsi elkopik.

– Úgy látom, sokan vétkeztetek – túr bele a vá-

zába Kata –, pedig én is el akartam mondani egy

érdekes esetet… Bi, adj tíz lejt! Ez huszonötös!

– De én is akarok mondani valamit, otthon

úgyis mindig csak te beszélsz… és még én fizetek

be neki. Te mit akarsz elmondani, Kata szívem,

a fekélyest?

– Azt a szifiliszes lányt…

– Jó. Én is pont azt akartam.

– Tudjátok, amikor idekerültünk, kiderült, hogy

van egy fiatal óvónő a faluban, aki veleszületett

szifiliszes. Ez nem is lenne olyan nagy baj, hisz

nem fertőző, de nem volt hajlandó a nő alávetni

magát a kötelező kezelésnek. Egy-két injekcióra

még eljött, a többire már nem. Így egyetlen szé-

riát sem fejezett be.

– Nagyon szép lány volt, mégsem udvarolt ne-

ki senki. Tudták a faluban, hogy szifiliszes.

– Te csak hallgass, Bi, udvaroltál te neki ele-

53

get. Órákig magyarázta a szifilisz formáit és ke-

zelését.

– Ne hülyéskedj, Kata! Szóljatok ti is hozzá, ha

udvarlás az ilyen. Egyszerűen meg akartam győz-

ni, hogy csinálja a kezelést rendesen. Mondtam,

arra is hajlandó vagyok, hogy személyesen men-

jek el haza hozzá minden alkalommal, este, ami-

kor senki sem látja, hogy beadjam az injekciókat.

Hová gondolok! Hírbe hozom.

– Mind csak azt hajtogatta a liba, hogy szűz,

ő nem lehet szifiliszes, valaki rosszindulatból vet-

te nyilvántartásba. Mondd csak tovább, Bi – int

Kata.

– Egy este motorkerékpárral jöttem a rövidí-

tésen, a patak medrében, és a nagy híd alatt ölel-

kező pár rebbent szét a fénycsóvában. Egy fiatal

tiszt volt, nagyon szőke szép fiú és a mi kis óvó-

nőnk. Én diszkréten leoltottam a fényt, az óvónő

pedig hamarosan eltűnt a faluból. Azt hallottuk,

férjhez ment a tiszthez, és valahol Resicán vagy

Boksán lakik. Rögtön írtam egy levelet a resicai

egészségügyi igazgatósághoz. Semmi válasz.

– Mi több, körülbelül egy évre rá a resicai kór-

ház felszólított – folytatja Kata –, hogy közöljük,

hány szériát fejezett be a fehérnép, mert ki akarják

venni a szifiliszesek nyilvántartásából. Hallottatok

már ilyen őrültséget? Közöltük velük, hogy nálunk

ugyan egyetlen szériát sem fejezett be, egyszerűen

nem volt hajlandó magát alávetni a kötelező ke-

zelésnek, sőt mi több, megszökött egy szőke tiszttel.

Aztán évekig nem hallottunk róla. El is felejtet-

tem. Hétfőn, mit gondoltok, ki jön be a rendelőbe?

54

– Nyilván a csinos kis óvónő, kékített szem-

héjjal, szőke parókával, felvágott szoknyával és

még jobban felvágott szájjal, hogy felelősségre von-

jon, amiért nem hazudtuk azt, hogy márpedig ő a

törvényes kezelést elvégezte – legyint Só, mint aki

jól ismeri a városra szakadt falusiakat.

– Nem találtad el, Só. Sírt szegény…

– Mert megbüntették a resicaiak. Rájött, ha ké-

sőn is, hogy mégiscsak jobb lett volna Bi-vel meg-

csináltatni a törvényes kezelést. Így volt-e? – kér-di Pali…

– Valahogy így. Megbüntette szerencsétlent a

sors. Elhagyta a férje.

– Az a szőke szépfiú?

– Az. Ő pedig ott maradt a gyermekkel.

– Az nem is olyan nagy baj, a gyermek a fon-

tos – bólogat Pici.

– Igen, a gyermek a fontos, de ez a gyermek

beteg, idióta, Little-kóros.

Olyan hirtelen nehezedik ránk a csend, mint

amikor kikapcsolják a központi szellőztető beren-

dezést, vagy leesik a favágógépről a szíj. Pedig nem

is lepett meg túlságosan. De a bizonyosság, az vá-

gott mellbe.

– Ő az. Tudod Kata, mi történt ma? Pont ezt

meséltem, amikor jöttetek. Halld te is, Bogdán-

né megkért, csak úgy, hogy öljem meg a gyerme-

két, mert megunta a sok kórházat. Érted, Kata?

– Azt a fehérnépet fel kellene kötni – csapja

oda poharát az agronómus.

– Én pap vagyok, nem értek a testi nyavalyák-

hoz, de úgy értettem, hogyha ez a nő idejében ke-

55

zeltette volna magát, most egészséges gyermeke

lehetne.

– Hányszor mondtam ezt neki – sóhajt Bíró-

ka –, de nem hitte.

– Tehát csak a nő a hibás. Az a szegény gyer-

mek nem tehet róla, anyja bűneiért szenved. És

horribile dictum, ez az anya most meg akarja ölni

azt az árva teremtést, akinek szerencsétlenségéért

kizárólag ő a hibás. Biztosan furdalja a lelkiisme-

rete, ahányszor beteg gyermekére néz. Lelkiisme-

rete? Van egy ilyen anyának egyáltalán lelke? …

Jól tetted, Zsazsa, hogy nem csináltál… valamit.

Mi, emberek semmit sem tehetünk Isten akarata

ellen. Bűnös ez az asszony, hát bűnhődjön, hordja

csak a saját keresztjét.

Az ügyész ivott egy korty bort, megtörölte zseb-

kendőjével a száját, szétterpesztett ujjait egymás-

hoz illesztve nézett körül. Látszott, így szokta a

tárgyalóteremben is.

– Az eset világos. Annak idején nem vetette ma-

gát alá a kötelező kezelésnek. Ez már büntetendő.

Aztán betegsége tudatában félrevezetett egy ifjút,

férjhez ment hozzá, sőt gyermeket hozott a világ-

ra, pedig jól tudta, hogy az esetleg beteg lesz. Vé-

gül meg akarja öletni a saját, igaz csökkent értékű

gyermekét, akinek szellemi és fizikai fogyatékos-

ságáért kizárólag ő, az anya a felelős. Én is azt

mondom, Zsazsa, jól tetted, hogy nem csináltál va-

lami meggondolatlanságot. Csak kínlódjon Bog-

dánné! Ez a legenyhébb büntetés, amit kiszabhat

neki az élet. De ha úgy gondolod, Zsazsa, jelentsd

fel, hajlandó vagyok eljárást indítani ellene. Gyil-

56

kosságra való felbujtás címén… Különben hagyd

a fenébe… Rongy ember az ilyen.

– Elég a dumából, igyunk végre egy pohár ka-

darkát. Köszönöm mindannyiatoknak, hogy be-

segítettetek az első részletbe.

Pali sürgősen tölt mindenkinek, olyan fekete a

kadarkája, mint az alvadt vér. Ahol elcseppen, fol-

tot hagy a varrottas abroszon.

Gyorsan felhajtok egy pohárral, és ismét oda-

tartom a kancsó alá. Szájamban keserű, torkom-

ban édes, gyomromban melegít a nemes lé. Ilyen

az igazi bor. Az agronómus továbbra is pálinkát

iszik. Tortát osztogat a tanárnő, mogyorós csoko-

ládétortát. Egy pirinyó az abroszra hull. Nyomban

felkaparja rózsás körmöcskéjével és a szájába veszi.

– Azért annak az asszonynak sem olyan egy-

szerű. Egy pici igaza neki is van. Tény, hogy ő a

hibás, de az is tény, hogy most már késő a bánat.

Mit akartok, mit csináljon? Keseregjen a múlton,

vagy rendezze be a jövőjét? Természetesen megöl-

ni azt a gyermeket, valahogy mégis… egy édes kis-

gyermeket.

– Mondtam már asszony, hogy ez nem egy édes

kicsi baba, ne képzeld olyannak, mint egy tejpor-

reklámot. Ez inkább egy nyomorék, idióta zsarnok

– Pali nagy mozdulatokkal magyaráz. – Bájosak

vagytok ti civilek, mármint ti nem orvosok. Miu-

tán Zsazsa elmondta a tényeket, készek voltatok

könnybe lábadni és igazat adni az anyának. Aztán

Biéktől megtudtátok az előzményeket is, erre most

mindannyian elítélitek. Az ügyész megígérte Zsa-

zsának, hogy felmenti, most pedig már hajlandó

57

lenne perbe fogni az anyát. A pap Ábrahámra és

Izsákra hivatkozott a vita kezdetén, most meg ke-

resztet tesz az asszony hátára… furcsák vagytok!

– Én megismétlem, amit az elején mondtam

– sóhajt Teréz –, ezt a gyermeket egy elmegyógyá-

szati telepre kell küldeni. Mi az, hogy az anyja nem

akarja? Örvendjen, hogy az állam leveszi válláról

ezt a keresztet, hogy Pici kifejezésénél maradjak.

Te mit szólsz hozzá, Zoli?

– Azt, hogy én haragszom a fehérnépre. Mit

hisztizik? Fogja a gyermekét, vigye haza, ápolja,

amíg él, és közben nyugodtan szülhet még, akár

egy óvodára valót is. Láttunk mi már olyan csa-

ládot, ahol egy nyomorék gyermek mellett két-

három egészséges is van. Ha pedig olyan nagyon

finnyás a hölgy, hogy nem bírja ki maga mellett

a saját hülyesége termékét, akkor küldje telepre.

Mi lenne, ha minden fogyatékos gyermeket meg-

ölnénk? Ma csak a Little-kórosokat, holnap már

minden idiótát, holnapután minden sántát és bé-

nát, aztán mindenkit, aki gyógyíthatatlan beteg-

ségben szenved, végül már nem tudnánk megáll-

ni, és logikus lenne az, ha az öregeket és súlyos

betegeket is kiirtanánk, legvégül mindenkit, aki-

nek más szeme vagy nem tetszik a bőre színe.

Értsétek meg, hogy most nemcsak erről a sze-

rencsétlen gyermekről van szó, hanem egy ennél

sokkal véresebb elvi kérdésről.

A háziasszony sürög-forog, újabb kistányéro-

kat rak az asztalra. Úgy érzem, képtelen lennék bár-

mit is enni, de rögtön összefut a nyál a számban,

amikor meglátom, mit hoz. Nagy lapos tálon hosz-

58

szúkásra szeletelt májas, véres, disznófősajt, kö-

zöttük ujjnyi széles sajtdarabkák.

– Gyerekek, Pali szerint a disznótoros tál torta

után jobban csúszik, mint vacsora elején. Szeres-

sétek. Pali, tölts bort.

– Igaza van Palinak, és milyen jól csúszik erre

a bor. Ezt hívják borkorcsolyának? – söpri tányér-

jára Só a tál feléje eső részét, minden válogatás

nélkül.

Úgy eszünk, mintha csak most ültünk volna

asztalhoz. Csilingelnek a poharak, senkinek sem

tűnik fel, hogy a rézingás óra csak egyet üt. A há-

ziasszony kézimunkáról beszél. Zsazsa nagyot ka-

cag, férje az agronómus súgott neki valamit, és

épp most kezet csókol neki.

Alig csenget egy picit, mégis mindenki kővé me-

redt. Nincs rosszabb, mint amikor éjszaka, orvos

házában vagy orvostársaságban megszólal a tele-

fon. Fülembe hasít a csilingelés, és úgy érzem,

minden koponyacsontom belérezeg. Agyamban

megindulnak az apró fogaskerekek és kigyullad-

nak a piros lámpácskák. Baj van! Orvost éjszaka

csak akkor keresnek, ha valaki bajban van. Vajon

ki lehet az ismerőseim, betegeim közül? Mit tu-

dok csinálni? Messzire lakik-e? Tudom, most mind

a heten erre gondolunk. Bi és Kata a vérző feké-

lyesre. Só valamelyik ma operált betegére, vagy

sürgősségi esetre, talán éppen a Biék betege az.

Teréz is ráncolja a homlokát, Pali a legnyugodtabb.

Iskolaorvost nem szoktak éjszaka kihívni, bár so-

hase lehet tudni. Egyszerre indulnak Sóval a tele-

fon felé, de a háziasszony megelőzi őket.

59

– Halló! Igen, igen itt, hívjam a telefonhoz? –

most szökik fel valamennyiünk vérnyomása. Most

rögtön beint a háziasszony és kiderül, ki kell el-

menjen. Só mosolyogva gyújt cigarettára és zse-

bébe csúsztatja a dobozt gyújtóstól, ami eddig az

asztalon volt. Tudja, hogy ilyenkor leggyakrabban

a sebészt keresik. Erre büszke is egy kicsit. De a

háziasszony senkinek sem int, senkire se néz, még

elrebegi, hogy… jó, jó, megmondom, és leteszi a

kagylót.

– Na, mi van? Miért dermedtél így meg? – kér-

di Zsazsa –, talán Palit hívják az érettségiző lá-

nyai házibuliba?

– Meghalt! Meghalt a gyermek, Zsazsa… Pon-

tosabban halva találták az ágyában.

– Micsoda? Hogy? Az a gyermek, akiről Zsa-

zsa beszélt? Az hát… De hiszen akkor… Ki mond-

ta? Furcsa… Nagyon furcsa… Istenem, Istenem…

Azért mégis… Megállni! Hátha más betegről van

szó! Szóval biztos? A szolgálatos nővér… Nem is

tudom, mit mondjak… Azt hiszem, ideje lenne ha-

zamenni.

– Igen, későre jár, menjünk haza – szedelődz-

ködik az agronómus.

– Dehogy mentek haza, iszunk még egy pohár

bort – tölt gyorsan Pali mindenkinek, mert Pali jó

házigazda, és fél attól, hogy most hirtelen szét-

megy a társaság. – Hiába, ilyen az élet, az ember

megszületik, él annyit, amennyit, aztán meghal.

Ennek jobb is így.

– Szegény kicsi angyalka!

– Mondtam már, az úristenedet, hogy ebben

60

az esetben nem egy Murillo-angyalkáról van szó,

ez inkább egy Brueghel-gnómhoz hasonlított.

– Akkor is élet volt! Emberi élet. Nem kellett

volna, Zsazsa…

Rózsás ujjacskáját ismét a szája elé kapja, mint-

ha vissza akarná szívni, amit már úgysem lehet,

de nem is akarja.

– Micsoda?! Mit nem kellett volna? – ugrik

talpra Zsazsa.

– Te most fogd be a szádat! – rántja vissza a

székre az agronómus, a férje. – Sokkal jobban tet-

ted volna, ha egy szót se szólsz az egészről. Mond-

tam neked.

– Hát rendben van, akkor beszéljetek ti. Úgyis

jobban tudjátok – túr a hajába Zsazsa.

– Dehogy tudjuk jobban. Mi semmit se tudunk.

És nem is akarunk semmit se tudni – húzza fel

vállait az ügyész. – A való igazat úgyis csak te tud-

hatod, Zsazsa. Ahhoz nekünk semmi közünk. Az

a te dolgod. Én személyesen nem is akarok bele-

avatkozni a te dolgaidba. Tudod, engem minden

ügy csak akkor kezd érdekelni, amikor feljelentés

érkezik. Ha nincs feljelentés, semmi közöm hozzá.

No, igyunk egyet.

– Zsazsa, kérlek, ne haragudj az uramra, neki

ilyen a szakmája. Hiába, ilyen durva az igazság.

Aztán ő soha az életben ártatlan embert el nem

ítél. Ő nem tudhatja, hogy a mi szakmánkban né-

ha olyasmit is kell csinálni, ami talán törvénybe

ütköző.

Lám, az eutanázia vagy kegyelmi aktus, ami

egy gyógyíthatatlan beteg szenvedéseinek, hm…

61

a megszüntetését jelenti, nem egyenlő az ember-

öléssel. Bizonyos országok törvényei…

– Nem követtem el semmilyen eutanáziát. Ért-

sétek meg, fogalmam sincs, miért halt meg a kis-

lány! – Zsazsa már sírással küzd, pedig kemény-

fajta…

– Ne vedd a szívedre, Zsazsa! – kínálja meg

cigarettával Só, pedig jól tudja, hogy Zsazsa nem

szív. Különös, de Zsazsa elvesz egy cigarettát és

a gyújtó lángjába dugja. – Mert ha én mindig a

szívemre vettem volna, amikor hibáztam, már rég

fel kellett volna kössem magam. Nem mondom,

hogy jó érzés, de próbáld túltenni magad rajta.

Nézd, Zsa, ha megtörtént, megtörtént. De most

már ne rágódj. Neked holnap is dolgozni kell. Mi

orvosok nem állhatunk le, mi sohasem pihenhe-

tünk. Él vagy hal a mai betegünk, de holnap jön a

másik, és azon is segíteni kell. Erre gondolj, Zsa-

zsa. Lehet, hogy hibáztál, de holnap is nap lesz.

Fel a fejjel!

Zsazsa már komolyan sírt. Mosolyogni próbált

és dörzsölte a szemeit, mintha csak a szokatlan

cigarettafüsttől könnyezne, de mindannyian tud-

tuk, hogy ez nem igaz. Éreztem, mondanom kelle-

ne valamit, de nem tudtam, mit. Pedig minden-

ki rám nézett. Szerencsémre megszólalt Pali.

– Tulajdonképpen magától is meghalhatott vol-

na a gyermek. Olyan volt a betegsége, és különben

is már itt van az ideje. Neki jobb így, az anyjának

is, sőt a társadalomnak is. Úgyhogy ne búsulj, Zsa.

Te jót tettél mindenkinek. De nem muszáj ezt fel-

tétlenül világgá kürtölni.

62

– Pali! Már te sem hiszel nekem?

– Drága Zsazsa. Mi mindannyian hiszünk ne-

ked. Hát nem vetted észre, mennyire biztatunk?

Nem érzed, mennyire melletted állunk? – Pici szo-

ros helánkája csak még jobban kidomborítja fe-

szes melleit. – Mennyire együttérzünk veled? Ó,

én tudom, nem lehetett könnyű neked… és azt is

tudom, hogy jót akartál. Mert te egy olyan Jólé-

lek vagy. Vedd úgy, hogy előbb-utóbb úgyis bekö-

vetkezett volna, így legalább az a szegény asszony

is új életet kezdhet. Azért tudod, Zsazsa… mégis…

– Nézzétek, gyerekek. Mi Bírókával úgy látjuk,

hogy tárt kapukat döngetünk. Véleményt mon-

dunk, pedig azt se tudjuk, mi az igazság. Az len-

ne a legjobb, ha Zsazsa bemenne a kórházba és

megtudná, mi történt. Nos?

– Én nem megyek sehová. Menjetek ti, ha akar-

tok – legyint Zsazsa. Csontjait ropogtatva, nyúj-

tózkodva áll fel az ügyész.

– Én is azt mondom, Zsazsa menjen be a kór-

házba, mi pedig induljunk haza.

– Ülj le! Senki sem megy haza, amíg ki nem de-

rítjük, mi történt. De én sem megyek be a kórház-

ba, menjen más.

Zsazsának igaza van, de ki legyen az, aki be-

megy? Ő nem, Bi és Kata sem, ők is az esethez tar-

toznak. Pali házigazda, marad Só és Teréz. Akkor

menjenek ők ketten. De azonnal visszadobják a

labdát…

– Jobb, ha te mész, Zoli. Feltéve, ha Zsazsa is

beleegyezik. És még valaki, mondjuk… az ügyész.

Jó?

63

Mikor félóra múlva visszajöttünk, mindenki a

helyén ült, csak Zsazsa nem.

– Adjatok egy korty lőrét, aztán Zoli beszélj! –

dobta le kabátját az ügyész.

– Én azt mondom, beszélj inkább te. Az ügy

közelebb áll hozzád.

– Jó, de nem sokat mondhatok. Az eset olyan

egyszerű, mint a pofoncsapás. Az asszony kiment

a vécére, ezalatt a gyermek beledugta az ujjait a

konnektorba. A csatlakozó rossz volt, lejárt az ebo-

nitburok róla. Szóval ennyi. Mire az asszony be-

jött, a lányka már halott volt. Áramütés, egyszerű

baleset, amiért senki sem vonható felelősségre.

Esetleg a kórházi adminisztráció, amiért nem tart-

ják karban a villamos berendezést. Ugyan. Jobb

így…

– Nahát… De ki hallott ilyet? Mindjárt mond-

tam… Én tudtam, hogy nem lehet Zsazsa, nem le-

het szíve hozzá… Hogy mik elő nem fordulnak?

Biztosan sírt az anyja… Hogy bírhatta volna ki egy

édes kicsi gyermek… Ugye mondtam, hogy más az

oka… El sem tudtam volna képzelni Zsáról, hisz

mi egy jó társaság vagyunk… Olyan jó néha elbe-

szélgetni… Olyan jók ezek a szombat esték… De

hol van Zsazsa… Zsazsa! Zsa… Hol vagy? Zsazsa

nincs sehol. Sebaj… Jó éjszakát…

64

CSÁSZÁRMORZSA

Az asszony jóval fiatalabb volt, mint ameny-

nyinek kinézett. Biztos, hogy leánykorában szép

volt és még utána is egy-két évig. Akkor még he-

tente elment a fodrászhoz, divatosan öltözött, kis-

sé festette is magát, mint a legtöbb munkáslány.

Szerelemből ment férjhez, senki sem kényszerí-

tette. A házassággal a második váltás is a nyakába

szakadt, a háztartás és a gyermekek.

Lassanként lekopott a rúzs és elkopott a cipők

sarka. Új ruhát a gyermekeknek vett, ő a lánykori

télikabátjában járt, fodrászhoz csak nagy ünne-

pek előtt ment. Mint a legtöbb munkásasszony.

– Nem számít, drágám, így is szép vagy, és én

úgyis csak téged szeretlek. Minek festenéd magad,

szebb vagy így. Ki nem állom azokat a festett csa-

jokat!

És az asszony elhitte, mert hiszékeny volt, mint

a legtöbb asszony.

Reggel elsőnek volt talpon, este utolsónak fe-

küdt. Hiába, a háztartási munka olyan, hogy csak

akkor látszik meg, ha nem csinálják. De ha egy-

folytában csinálja is az ember, akkor is mindig el-

marad valami. A gyermek mindig olyan, hogy azt

etetni, fürdetni kell, ha beteg, akkor babusgatni,

ha egészséges, akkor pedig játszani kell vele. Fér-

je jó ember volt, néha még segített is. Igaz, csak

65

vasalt inget volt hajlandó hordani, azt mondta,

így szokta meg otthonról, meg aztán a műanya-

got nem is bírja… Az ingeket anyósa ellenőrizte,

meg azt, hogy előlegnél beteszik-e az ötszáz lejt

autóscsekkre, mert mások már be is fizettek!

Az asszony kötést vállalt, pénzért, pedig annyi

volt otthon a munkája, hogy gyakran a gyárban

pihente ki a háztartás fáradalmait. Tiszta szeren-

cse, hogy az asszonyoknak is joguk van a terme-

lőmunkához, különben még többet robotolhat-

nának… otthon. Mégis az asszony boldog volt és

bírta az iramot.

Amikor a férje délután dolgozott, mindig meg-

várta, de rendszerint belealudt a tévéműsorba, és

úgy feküdt le, hogy fogat se mosott. Mire a férje

melléje került, már nem tudta nyitva tartani a sze-

mét, de nem is nagyon igyekezett. Fáradt volt, és

úgy érezte, elég volt neki a két váltás, a harmadik-

hoz már nincsen ereje…

Hitvesi ágyuk felett ott függött a durva szem-

csés, színesre vastagon retusált menyasszonyi kép

és két lila vízben ficánkoló rózsaszínű hattyú, amit

még menyasszonykorában varrt műszálhulladék-

ból… Négy éve voltak házasok, amikor a férje elő-

ször megcsalta.

Úgy kezdődött, hogy elkezdett meccsre járni,

pedig azelőtt soha sem érdekelte a futball. Érde-

kes, majdnem minden délutánra jutott egy-egy

mérkőzés vagy gyűlés, amire feltétlenül el kellett

mennie. Az már csak természetes, hogy nem reg-

gel borotválkozott, mint azelőtt, hanem ebéd után.

Elvégre az Olimpia sportterembe vagy a Vadász-

66

Halász Társaság közgyűlésére friss pofával illik

menni.

Ennyiből értett az asszony; ennyiből majdnem

minden asszony ért. Csak mosolygott, amikor a

jóakarók figyelmeztették.

Bár torkában ott érezte a csomót, ő csak mo-

solygott, mert erősnek érezte magát. Tudta, hogy

az a kis hőbörgés, kakaskodás nem veszélyes. Okos

asszony volt. Akkor ijedt meg, amikor a férje kibo-

rította az ételt.

– Csak nem képzeled, hogy én spenótot fogok

enni… fokhagymával…

– Mikor délután az ebtenyésztők ülésére mész,

ugye, szívem?

– Igenis, ha tudni akarod! És engem ne vonj

felelősségre, odamegyek, ahova akarok. Nem tar-

tozom senkinek beszámolni arról, hova megyek,

főleg neked nem.

Ennél világosabban már nem is lehetett vol-

na. Az asszonyt elöntötte a düh, és egy pillanatig

arra gondolt, hogy a férfi fejére borítja a maradék

spenótot. Elképzelte, mint csorog le a zöld massza

férje friss, levendula illatú képén, utcaseprő zub-

bonyszínű nyakkendőjén. Ezen mosolygott, ami-

kor Éva ősanyja megszólalt belőle.

– Ne haragudj, drágám, jó hogy figyelmeztet-

tél, nekem sem tesz jót a fokhagyma… és siess es-

tére haza, meglepetést tartogatok a számodra.

Csattant az ajtó. Az asszony sietve öltözött és

elrohant otthonról. Mindenek előtt beváltott egy

ötezer lejes autós csekkkönyvet. Aztán a fodrász,

kozmetikus, manikűrös következett. Kétezerért

67

dzsörzékosztüm, Gubán cipő és egy kis üveg Chat-

Noir. Hideg vacsora, két palack pezsgő, egy skót

whisky… két pici nyársat is vásárolt, amire majd

falásnyi májat, húsokat szúrnak, amit tűzálló tál-

ba öntött szesz lángjánál fognak megpirítani. Ol-

vasta valahol, hogy a lilán táncoló lángok és a ser-

cegő sültecskékkel való bíbelődés közelebb hozza

egymáshoz a társakat, gátlásokat old, intim han-

gulatot teremt…

– Jaj, nehogy elfelejtsem, császármorzsát a

cukrászdából! Azt tetszik mondani, régi és szá-

raz a császármorzsa? Nem baj semmi, majd tej-

színt öntök rá és felfrissítem.

A férfi későn jött haza, morcosan lökte be az aj-

tót, veszekedésre készen. Mi több, még kezdemé-

nyezett is, mint aki hamar túl akar esni a kelle-

metlen családi jeleneten.

– Na, mi van, még nem alszol? Pedig soha

sincs türelmed megvárni…

Szörnyen meglepődött, mégis úgy tett, mintha

észre sem venné a megszépült, illatos asszonyt.

A hangulatvilágításra, terített asztalra morgott va-

lamit, de elfogadta a jeges italt. Kíváncsi is volt,

még sohasem ivott skót whiskyt. Szótlanul evett,

inkább megjátszotta a haragost, nem tudta, hogy

kellene viselkednie. Egészen más lett volna, ha az

asszony szemrehányásokkal, szidással fogadja. Ak-

kor lenne, amiért haragudjon… Ha kisírt szemek-

kel fogadja, és tüntetőleg félrevonul, most ordít-

hatna és kiverhetné a grand hisztit, hogy milyen

boldogtalan. De így!? Az asszony kacag, csacsog,

még viccet is mesél. Mit kell ilyenkor tenni?

68

A férfi várta, hogy valahogy oldódjon, immár

szeretett volna megszabadulni az önvádtól, szí-

vesen együtt kacagott volna a szépasszonnyal, aki

egyre szebb lett… Kutyául érezte magát, de elha-

tározta, hogy nem hagyja magát olyan könnyen

meghódítani.

– Aztán mire való ez a cécó, mit ünnepelsz

ma? – döfte nyársát a kék lángokba. Milyen jó

a tűzbe bámulni, olyan megnyugtató és legalább

addig nem muszáj az asszony szemébe nézni.

– Ünnepelünk. Ünnepelünk mi ketten. Tölts

még egy korty whiskyt és megmondom. Hát tény-

leg nem tudod?

– Nem is érdekel. (Ezt nem kellett volna mon-

dani, most már oldódni kellene!) Fogalmam sincs

drága… szép hölgyem, mondja el a bácsinak.

– Elmondom, de csak azért, mert észrevetted,

hogy szép vagyok. Hát… tudod… hogy is mond-

jam, ma van pont hat éve annak, hogy először

megcsókoltál. Most már emlékszel? Este meg-

vártál a gyár előtt és a Neptun-fürdő felé kísér-

tél haza.

Hátulról átölelte a nyakát, úgy suttogta a férfi

fülébe. Az asszony észrevette, hogy a levendulá-

hoz valami más idegen illat is vegyül, de ezt most

nem akarta tudomásul venni.

A férfi hátbőrét perzselték az asszony feszülő

mellei. És amilyen megnyugtató volt a mellek is-

mert alakja, annyira izgató a sok ismeretlen illat.

Szótlanul összeölelkezve bámulták a lobogó tüzet,

a hangtalanul égő szesz kikericslila lidérclángjait.

Ami volt, az elmúlt, most nagyon szerették egy-

69

mást. A férfi őszintén érezte, hogy esze ágában

sem volt elhagyni ezt a csodálatos asszonyt egy

kis kalandért, ami – most úgy tűnt – nem is volt

túl érdekes.

– Hogy te mikre nem gondolsz? Ezért főzted

a kedvenc ételemet, mert jó asszony vagy. Hiába,

ilyen finom császármorzsát csak te tudsz készí-

teni. De ezt tényleg ünnepeljük meg! Durranjon

a pezsgő!

És durrant a pezsgő, habzott a nemes ital, ju-

tott belőle a mogyorószínű dzsörzéruhára is. Nem

számít, ütközetben nincs idő a sebesültekkel fog-

lalkozni.

– Olyan szép vagy, mint lánykorodban, még

szebb. Mindég így szeretnélek látni – suttogta a

férfi elalvás előtt.

Az asszony nem aludt, pedig most fáradtabb

volt, mint házasságuk óta bármikor. Félálmában

is vissza tudott emlékezni arra a bizonyos első

csókra; ajka az ízére, gerince a bizsergésre em-

lékezett… de hogy az mikor lehetett, azt már ő

sem tudta.

70

SZÍNES KÉPEK

Karósovány sápadt fiatalember volt Balázs.

Végtagjai aránytalanul hosszúra nőttek, úgy állt

rajta a konfekció, mintha fogasra akasztották vol-

na. Szép szál penészvirág vagyok, mondta magá-

ról megjátszott öngúnnyal. Félszeg volt, és rette-

gett attól, hogy kinevetik, éppen ezért szorgalma-

san, pontosan dolgozott. Alig fél éve, hogy elvé-

gezte a jogot, azóta van itt a Zsil-völgyében.

Balázs ügyész. Pontosabban ügyészbojtár. Még

csak csip-csup ügyeket bíznak rá, lopás, vereke-

dés, házasságtörés stb.

Szabadidejében fényképez, ez a hobbija. Vala-

mikor régen Zorkival kezdte, azzal mindenki tud.

Most egy japán fényszűrős, teleobjektíves műsza-

ki csodával fotóz. Mindent. A magnólia harmatos

rügyeit, a bányászváros fekete házait, gumibotos

éjjeliőröket, szitakötő hártyás szárnyait, kosárlab-

da-mérkőzésen a lányok lábait és mindent, ami

szép, amit ő szépnek lát.

Közben várja a nagy esetet.

Április végén jelentették, hogy egy férfi a Re-

tyezát lábánál a Zsilbe fúlt. Szerencsére a főnöke

távol volt, így Balázs mehetett ki a helyszínre. Iz-

gatottan rohangált a holttest körül, fényképezett,

méricskélt, mindenkit kihallgatott, akit csak lehe-

tett. Megvizsgálta az áldozat cipőinek a talpát, kör-

71

mei alatt a feketét, homlokán a sebet, zsebében

az aprópénzt. Boncolás alatt végig szekírozta a

törvényszéki orvost, döntse el, hogy fejseb vagy

fulladás okozta a halált.

Aztán ismét kiment a helyszínre, végigjárta az

utolsó útját, lefényképezte az erdőkitermelők élel-

miszerboltját, ahol a szerencsétlent utoljára látták

és ahol a társaival alaposan berúgott. Az ösvényt

a fehér kérgű nyírfák között, amire az alig kipat-

tanó levelek zöld muszlinhálója terül. A régi hidat

és az újat is a Retyezát havas csúcsaival a háttér-

ben. A rohanó patak zöld vizét, mely fehéren hab-

zik a nagy kerek bárány hátú sziklák körül és egy

üveg darabjait a mélyben, a sárga homokban.

Sok színes felvételt készített, a fontosabb rész-

leteket ki is nagyította. Hamar elkészült az ügy-

iratcsomó, az eset világos, valahogyan így történt:

Az ötvenéves erdész, hazafelé jövet, a fakiterme-

lők barakkjánál találkozott a barátaival, és mind-

annyian jól felöntöttek a garatra. Már sötét van,

mire elválnak, az erdész még egy üveg rumot is

magával visz. Akkor nem tűnt fel senkinek, hogy

az erdész az ösvényen, nem pedig az új úton megy.

Azon az ösvényen, ami a régi hídhoz vezet, amit

tavaly elvitt az áradás. Csak a fele maradt meg,

ez úgy nyúlik csonkán a víz fölé, mint egy ugró-

deszka. Tehát részegen eltévesztette az utat, sötét

volt, nem vette észre, hogy vége, belezuhant a pa-

takba, fejjel egy kiálló sziklába.

Agyalapi törés azonnali eszméletvesztéssel, így

aztán belefúlt az alig egyméteres, de nagyon sebes

vízbe. Aztán fennakadt az új híd lábán a horda-

72

lékok közé keveredve. Az áldozat vérében nagy

mennyiségű alkoholt, zsebében az összetörött ru-

mosüveg darabjait, homloksebében pedig homo-

kot találtak. Egyszerű balesetről van szó, gyilkos-

ságnak még a gyanúja is ki van zárva.

Sajnos – könyvelte el magában Balázs és to-

vább fotózott.

Már benne jártak a nyárban, amikor Laci bá-

csi, a főnöke magához intette.

– Nos, amice Blazius, azt hiszem, baj van! Te-

lefonáltak a Főügyészség Kriminológiai Osztályá-

ról, érdeklődtek a Zsilbe fúlt esettel kapcsolatban.

A titkárnő megsúgta, hogy holnap le is jön valaki.

– Minek? Az eset világos! Vagy Laci bácsi gon-

dolja, hogy valahol hibáztam?

– Hát, ha tudni akarod, fiam… igen. Túl sok a

fénykép, túl sok a bizonyítás. Jegyezze meg, kol-

léga, hogy az, amit állandóan bizonyítanak vagy

bizonyítani kell, az gyanús! A magától értetődő

igazságok nem szorulnak egyfolytában bizonyí-

tásra. De ne izguljon, fiam. Itt vagyok én is, és ta-

lán ismerem azt, aki lejön. És a legrosszabb eset-

ben exhumálunk.

– Exhumálni!? Azt nem! Akkor én innen el-

megyek.

Balázs hatalmas ádámcsutkája le-fel járt, mint

a felvonó, kiszáradt a torka, egészében véve na-

gyon nyomorultul érezte magát. Századszor is fel-

tette magában a kérdést, hol hibázott?

Hátha az ivócimborák közül valaki ellensége

volt és készakarva itatta le. Talán meg is mérgez-

ték. Az italba mérget kevertek, például arzént,

73

annak se íze, se bűze. Ez az! Megmérgezték. Ó,

én balga. Nem kellett volna belenyugodni az

orvosi véleménybe, miszerint mérgezésre utaló

tünetek nincsenek. Méregtani vizsgálatot kellett

volna kérjek a gyomorból. Nyilván!

Erre gondol a bukaresti főnök is. Majd megér-

kezik, nagy gallérral elrendeli az exhumálást, hisz

az arzén könnyen kimutatható a hulla csontjaiból,

hajából. Napóleon is arzénmérgezés áldozata, amit

csak 140 évvel a halála után bizonyítottak be.

Oh, én szerencsétlen, hogy nem gondoltam er-

re! Holnap majd kioktat a főnök, hogyan is történt

a dolog. Majd ő magyarázza nekem. Hogy az áldo-

zat mérgezett italt ivott. Hamar berúgott, és a mé-

reg is kezdte éreztetni hatását. Tántorogva megin-

dult hazafelé, de sötét is volt, eltévesztette az utat,

a régi hídról belezuhant a patakba.

Balázs annak már mindjárt az elején utánané-

zett, hogy az ivócimborák közül nem kísérte-e el

valaki. Kiderült, azok már mind a négyen horkol-

tak, mire az áldozat a hídhoz érhetett.

Talán egy ismeretlen személy ütötte le és dobta

be a vízbe. Ki van zárva, a vizsgálat megállapítot-

ta, hogy a fejseb közvetlenül a halál beállta előtt

jött létre, másrészt a régi hídon nincsenek vér-

nyomok . Az sem valószínű, hogy az a bizonyos

idegen belelökte volna a patakba, akkor a fejseb

nem lenne pontosan a homloka közepén, hanem

oldalt vagy a tarkóján.

Ha valakit megölnek hátulról, az erő iránya so-

hasem tökéletesen nyílirányú. Ilyenkor zuhanás

közben az áldozat elfordul a saját hossztengelye

74

körül, tehát a jobb vagy a bal oldalára, sőt ha-

nyatt is eshet.

Erre a megállapítására különösen büszke volt

Balázs, és alig várta, hogy a nagyfőnök előtt kifejt-

hesse. Csak az a toxikológiai vizsgálat ne hiányoz-

na… Immár egészen biztos volt benne, hogy meg-

mérgezték az erdészt.

Este megérkezett a főnök. Alacsony, kopasz és

mellényt visel. Balázs egész másképp képzelte el.

– Maga kicsoda? – reccsent rá a főnök.

– Ba... Balázs… ügyész. A Zsilbe fulladt erdész

ügyét én…

– Aha! Az a sok kép. Az a sok szép felvétel…

Jól van. Reggel kimegyek a helyszínre.

– Reggel korán, úgy hatkor, hétkor… – udvari-

askodott Balázs.

– Hatkor!? Tízkor. Mire felszárad a harmat.

A feleségem is itt van, ő is velünk jön.

Alighogy elment a főnök, Laci bácsi telefonált.

A borlerakat főnökének… úgy 10–15 liter legyen…

Küküllő menti fehér… az a legjobb? …Mennyi ti-

zenkettő ötven litere… nagyon jó. De biztosan Kü-

küllő menti legyen!

– Balázs! Reggel küldöd a sofőrt a pénzzel. A te

ügyed. Mit csináljunk, ha az embernek vendége

van? – Annyit már Balázs is tudott, hogy a ven-

déget tisztelni kell.

Este még megrendelt egy szekérkeréknyi hú-

sos rétest, reggel háromnegyed tízre. Csomagol-

ják forrón, a tepsit majd visszahozza.

Laci bácsi Daciájába ültek. Elöl a főnök fele-

sége – akár a leánya is lehetne –, hátul a főnök és

75

Balázs. Bezzeg most Laci bácsi nem sajnálja a te-

leszkópjait, máskor a hivatali Aróval rázatja ma-

gát ezen a hegyi úton.

Közben Laci bácsi elpanaszolja a hivatali ne-

hézségeket, amiért ugye senki sem hibás személy

szerint, csak a körülmények. A központ aztán iga-

zán nem. Ó, dehogy, egy percig sem gondolt erre

Laci bácsi, Isten ments. A központtól csak érthe-

tő, hasznos utasításokat kapott és segítséget. Per-

sze főleg segítséget (a főnök bökkent), ahányszor

csak kért és a jövőben majd többször. A főnök pu-

hán elnyúlt a hátsó ülésen, kényelmesen hallga-

tott, talán nem is hallott semmit.

A hollóhajú fiatalasszony megcsodálja a friss

fenyőhajtásokat, melyek mint gyertyák ültek az

ágak hegyén. A reszkető lábú újszülött báránykát,

és meg kellett állni, hogy megsimogasson egy ki-

csi csacsit. (Laci bácsi morgott, hogy nem jó az út

menti csacsit észrevenni, mert defektet kap), de

nem volt mit tenni, a fekete fehérnép sárga gólya-

hírt szedett és csodálkozott, hogy a csacsi nem

akarja megenni.)

A helyszínre érve Laci bácsi a két híd között, a

patak partján állt meg. Balázs mélyeket sóhajtott,

hogy csillapodjék a benzinbűz okozta hányingere

és az izgalma, mert rajta a sor.

– Tisztelt főnök! Kérem, engedje meg, hogy a

tényállást előadjam… Erdészünk ez év április 18-

án este hat óra negyven és nyolc között, minden

valószínűség szerint…

– Szép… Nagyon szép… – inti le a főnök és

felsétál a régi hídra. Megbámulja a habzó vizet.

76

– Gyönyörű.

Balázs nem érti. Laci bácsi se, de sejti, most

mit kellene tenni. Hamarosan három borral töl-

tött söröskorsóval megy a főnök felé, aki kigom-

bolt mellénnyel, szemben a nappal mélyeket szív

az ózonból, mintha tartalékolni is akarna a fővá-

rosi füstös hajnalokra. A bor kitűnő, fényesen süt

a nap, és a zúgó habzó víz ionjai hatására meg-

nyugszik az ember.

Balázs vár, hátha szót kap, de a főnök leheve-

redik a pázsitra, zakóját úgy gyűri feje alá, hogy

csak a júniusi kék eget és a Retyezát hókucsmáit

lássa. Laci bácsi int, hogy na, most! Balázs a fő-

nökhöz közeledik, és határozott hangon – ami ná-

la azt jelenti, hogy hangosan – ismét hozzáfog.

– Tisztelettel engedtessék meg, hogy feltéte-

lezzem, miszerint az erdész...

– …részegen eltévesztette az utat és a régi híd-

ról belezuhant a patakba! De ne álld el a Napot.

– N…igen… de én azt gondoltam…

– Könyörgök, hagyd abba! Ne beszéljünk hi-

vatalos dolgokról… legalább most.

Laci bácsi kétségbeesetten integet Balázsnak,

hogy most ne pofázzon, hanem hozza a rétest. És

újból megtölti a korsókat.

– Persze, engem minden jóból kihagynak az

urak! – kerül elő a nő is. – Ha a rétes illata ide

nem csalogat a vadonból, akár… el is tévedhettem

volna. Találomra megragad egy korsót és fenékig

issza. Helyébe maroknyi kék-sárga betétes csá-

szárszakállat és lila tavaszi sáfrányt tesz. Tapsol,

amikor Balázs kibontja a hatalmas rétest a zsír-

77

papírból. Melléje térdel, föléje hajol, úgy szívja be

az illatát. A férfiak kacagnak, követik a példáját.

Távolról, mondjuk a Retyezát csúcsáról nézve

olyan az egész, mint egy pogány szertartás, vagy

mint amikor négy vadászkutya farkcsóválva eszik

egy tálból.

– Kezet mosni!

– Nézz oda, valaki eltört egy üveget és bedob-

ta a patakba, az ilyet meg kellene büntetni – mél-

tatlankodott az asszonyka.

A férfiak hallgatnak, jól tudják, ki törte el azt

az üveget, de most ez sem tudta elrontani jóked-

vüket, és az sem, amikor kiderült, hogy senkinél

sincs kés, villa, vagy valamilyen szerszám, amivel

a rétest fel lehetne vágni. Ez újabb ok az ivásra.

A gordiuszi csomót a főnök oldja meg, amikor

huncut mosollyal előhúz a zsebéből egy narancs-

sárga műanyag cipőkanalat. Viharos helyeslések

közepette, előbb beledugta mindenki borába a ka-

nalat, hogy fertőtlenítse, aztán megitták a bort, és

csak ezután volt szabad a réteshez nyúlni.

– Isteni eledel… retyezáti ambrózia… ügyész-

abrak… csodás…

Közben az új hídon átporzott három autó, egy

Aro és két ezerháromszázas. De kit érdekelt most

az ilyesmi. Evés után ismét ittak. Balázsnak a fejé-

be szállt, ő novícius még, nem szokta meg.

Kamaszosan kacsingatott, fűszálakat, boglár-

kákat dugdosott az asszony mellei közé. Az elein-

te csak hessentgette, kacarászott, aztán hirtelen

felpattant, és kijelentette, hogy a jelenlevő

férfiak mind erkölcstelenek!

78

– Ejnye, és mi ezt eddig nem tudtuk.

– Úgy bizony! Mert víz nélkül isszátok a bort.

A régi Rómában volt időszak, amikor ezért halál-

büntetés járt.

Leszökdécselt a patakig, telemerte a korsóját

vízzel és minden férfinak töltött egy cseppet, ön-

magának bort. Balázs komor részegségével ellen-

tétben az asszony viháncolt a bortól. Keringőzött,

dalolt, már a főnök és Laci bácsi is vele dúdolt,

amikor egy nagyot sikított.

– Jaj, elvágtam a lábam – mutatta meg a talpát

lihegve.

– Mondtam, hogy ne járj mezítláb, drágám,

sok üveg van a parton…

– Juj, folyik a vér! Nem baj, Balázska majd be-

köti, beköti, beköti… Gyógyítsd meg, Balázska, a

babapiskóta lábacskáját. Kösd be, kösd be…

Lehuppant a gyepre és Balázs ölébe nyújtotta

a lábát, amin alig lehetett látni a vágást. A fiatal-

ember nyuszifüles kötést tett a lábacskára, amit

gazdája továbbra is az ölében hagyott.

– Gyorsan egy korty bort a kis beteg babának,

nehogy vérmérgezést kapjon…

Laci bácsi pattant, de csak egy korty bort löty-

tyintett a nőnek. A főnök összehúzott szemekkel

figyelt, tenyerével tiltakozón lefedte poharát. Laci

bácsi úgy fordult, hogy a főnök ne hallja és oda-

szisszent Balázsnak.

– Kölyök, ügyelj magadra, mert felpofozlak –

és bort nem töltött neki.

Balázsnak csak ennyi kellett. Ágaskodott ben-

ne a küküllői, kötekedő hangulat lett rajta úrrá.

79

– Főnök! Maga semmit se tud! – csapta kan-

csóját a földhöz, úgy hogy a maradék ital szerte-

fröccsent. A főnök egy darabig csak nézte az ifjút,

aztán úgy dönthetett, belemegy a játékba.

– Haj oda, s aztán miért, te?

– Mert az az ember, aki április 18-án este az

ösvényen jött és erről a hídról lebukott, nem azért

halt meg, mert részeg volt!

– Hanem azért, mert nem ivott eleget.

– Azért, mert megölték.

– Ejha, és szerinted ki ölte meg?

– Az ivócimborái, mégpedig arzénnel. Ugye fő-

nök, ez még magának se jutott eszébe? – Balázs

gúnyosan emelte, és egy nagy üres kortyot nyelt

a korsóból, amiben már egy csepp ital sem volt.

– Mit beszéltek? Itt meghalt egy ember, és ne-

kem ezt nem mondtátok?

– Nyugodj meg, szívem, nem ott halt meg, ahol

Balázs a lábadat simogatja, hanem kissé arrébb,

körülbelül ott, ahol a rétestepsi áll. De most már

legyen csend – keményedett meg a főnök hang-

ja. – És használja az agyát, akinek még van!

Laci bácsi behúzta a nyakát, attól tartott, nagy

bajok lesznek, amiből rá is jut.

– Mindenekelőtt jegyezd meg Balázs, fiam,

hogy az erdei ember fejszével, késsel, doronggal

támad ellenfelére, nem használ mérget és főleg

nem arzént, mint a római császárok. Honnan is

venné?

Másodsorban a négy ivócimbora nem mérgez-

hette meg előre megfontolt szándékkal, egyszerű-

en azért, mert az egyik a te erdészed édes öccse.

80

Ez neked nem tűnt fel, mert más neve van, de La-

cinak igen. Én is tőle tudom. Persze a többi három

közül még mindig lehetett volna valaki a tettes.

Ez is ki van zárva, kedves öcsém. Az erdei mun-

kások nem pohárból isznak, náluk az üveg körbe

jár. Mikor kiürült az üveg, másikat hoznak, amit

már a következő fizet. Április 18-án öten ötször fél

liter rumot ittak meg és mindenki minden üvegből

ivott. Ezt látta és vallja az üzletvezető, aki az üve-

geket kibontotta. A favágóknak kutya bajuk, a te

erdészed… Ugyan hagyjuk már ezt, Balázska, tacs-

kó vagy te még. És különben is, amikor az ember

szabad…

– Brávó! Brávó főnök, Maigret, Sherlock Hol-

mes! Nagyon szépen beszéltél, tatukám – tapsi-

kolt a hölgyemény.

Laci bácsi is sűrűn bólogatott, fürgén újratöl-

tött, és boldog volt, hogy elmúlt a vész.

– Ezt kiisszuk és kész, vége, pakolunk és me-

gyünk! – adta ki a parancsot Laci bácsi.

– Máris haza kell menni… Kár…

– Haza? Szó sincs róla!

– Hát hova?

– Be az erdőbe! – vezényelt Laci bácsi. – A Re-

tyezát lábánál van egy menedékház, autóval húsz

perc alatt ott is vagyunk. Balázs, fogd a tepsit és

menjünk.

– Balázska ne vigye a tepsit, hanem vigye a ba-

bukát, mert babukának fáj a lába. Balázska a tacs-

kó… Balázska a tacskó, a tacskó – ugrált fél lábon

a fiúba csimpaszkodva. Bemászott a hátsó ülésre

és maga mellé húzta a fiút.

81

– Balázs fiam – hívta Laci bácsi –, gyere, nyisd

ki a csomagtartót! Ha nem hagysz békét a főnök

feleségének, szétverem a pofádat. Hát kell nekünk

ilyen komplikáció? Mars az első ülésre… te, tacskó.

Nyitott ablakokkal, kettes sebességben lassan

húztak felfelé a zúgó patak mellett. Eleinte vegyes

erdőkben, kankalinos legelők mellett, később sö-

tét, nehéz gyantaillatú fenyvesben kapaszkodtak

a szerpentinen. Laci bácsi tréfás dalokat énekelt, a

hátsó ülés kacagott hozzá. Csak Balázsban forrt

a düh és a bor. Nem tudta volna pontosan meg-

mondani, kire haragszik, úgy érezte, mindenkire.

A főnökre, Laci bácsira, az asszonyra, aki megka-

varta, az áldozatra, akiért ez az egész cécó van, a

favágókra, az üzletvezetőre. Hoppá… üzletveze-

tő… lássuk csak…

A menedékház vadonatúj. Még át sem adták.

Zsemleszínű gerendákból épült, lakkozott zsin-

dellyel fedett. Japán pagodára, más szögből sváj-

ci erdészlakra emlékeztet. Belső lépcső vezet fel a

tetőszobákhoz. A ház és a tisztás körül óceánjá-

róknak való árbócfenyők őrködnek. Bántó a két

ezerháromszázas, melyek hangulatrontókként alá-

juk bújtak. Kimért, konok tekintetű urak, testes,

vastagon öltözött nejeikkel már várják a befutó

autót. Laci bácsi sorra bemutatja őket.

– Városunk jeles ügyvédei… íme, a válóperek

neves szakértője… ő a gazdasági ügyekhez, lopás-

hoz, sikkasztáshoz ért a legjobban… és bemutatom

legjobb védőügyvédünket. Ez még engem, sőt en-

gedtessék meg nekem, főnök, még magát is tisz-

tára mosná.

82

– Hűha! Akkor nagyon jó ügyvéd kell legyen.

Általános derülés, mert ezt a főnök mondta.

Régi dolog, hogy a beosztott mindig hangosabban

kacag főnöke viccein, mint a főnök a beosztottjai

humorán. Ezért minden főnök potenciálisan szel-

lemes.

Kínálják az újonnan jötteket és egymást. Tur-

ci, konyak, sör, bor lehűtve, hideg ételek az aszta-

lon. A menedékház kezdő gondnoka hosszú tálon,

forró vajban sült szivárvány pisztrángot tesz a

kecskelábú asztalra. Minden vendég két darabot

kap. (Ez Laci bácsi szervezése.)

Már árnyékban a fél asztal, amikor meggyújt-

ják a tüzet. A gyantás fenyő fanyar füstje talpra

állítja a társaságot. Alig egy tucatnyian, mégis egy-

más szavába vágva udvarolják körül a főnököt. Az

egyik panaszkodik, a másik dicsekszik, tanácsot

kér, protekciót remél…

– Főnök! Rájöttem! – robban be Balázs a körbe.

– Mire te? Hogy hogyan lehet nyerni a lottón?

Nehogy elmondd mindenkinek, elég, ha mi ketten

tudjuk.

A főnök ismét elismerő kacagást arat.

– Ne hülyéskedjünk, főnök. Rájöttem, hogy ki

mérgezte meg az erdészt.

– Nos?

– Az üzletvezető. Még nem tudom, miért, de

csak ő lehetett. Az erdész elmenőben még kapott

tőle egy üveg rumot, ebből senki más nem ivott,

csak az áldozat. Nos?

– Balázska, Balázska, abból az áldozat sem

ivott. Egy kortyot se.

83

– És ha mégis…

– Teljességgel ki van zárva.

– Mivel bizonyítja ezt főnök? Nos?

– A felvételeiddel, fiam. A te szép színes felvé-

teleiddel. Nézd csak, itt van. A tiszta halványzöld

víz fenekén sötétzöld üvegcserepek. Látod? Akkor

azt is nézd meg, hogy az üveg nyaka egészben ma-

radt és benne a dugó tövig benyomva. Gyári pako-

lás. Ezt a dugót ki se húzta az erdészed, de ha ne-

talántán ivott is volna belőle, az se lett volna baj.

Nyugodj meg végre, egyszerű baleset volt, szó sincs

mérgezésről.

A kórus gurgulázva kacagott, pedig aligha ér-

tették, miről volt szó.

– Hanem a felvételek azok gyönyörűek. Néz-

zék meg, kollegák, milyen szép színek, éles kontú-

rok. Mikor ezeket megláttam, elhatároztam, eljö-

vök ide és megnézem magamnak. Csodálatosan

szép vidék.

– Gyönyörű! – bólogatták a bólogatók.

– Utána is néztem annak a Zsilbe fúlt esetnek,

és bevallom, sajnáltam egy kicsit, hogy ilyen egy-

szerű, sima eset, ezért csak nem jöhetek le ide.

– Főnök, hát nem az erdész miatt van most itt?

– Hát persze, hogy nem. Mondtam én egy szó-

val is, hogy azért jöttem?

– Akkor miért?

– Miért, miért? Mert szabadságon vagyok pén-

tek óta. Ma szombat, holnap vasárnap, utazom

Tusnádra, beutalóm van, de nagyon örvendek,

hogy eljöttem ide, mesés vidék, szebb, mint Si-

naia…

84

– Ajjaj, de mennyire szebb. Mi minden szom-

baton ki szoktunk jönni ide, vagy máshova, így kö-

zösen, mert ugyebár fontos a kollektív szellem…

Balázs az asztal mellé rogyott. Most hangosan

röhöghetne ezen az egész cirkuszon, a saját és a

többiek hülyeségén. Mégis inkább sírhatnékja van,

ha azokra a megaláztatásokra gondol, amiket el

kellett szenvedjen, ugyancsak a saját balgasága

miatt. Alaposan meghúzta a konyakosüveget, tor-

kát égette a barna lé.

– Ne búsulj, Balázska, szart ér ez az élet – szo-

rítja meg a fiú térdét az asztal alatt Baba, aki úgy

látszik, teljesen kijózanodott.

Közben egészen besötétedett, csak a parázs vi-

lágított a két nyárson sülő bárány alatt.

Baba combja egészen Balázshoz simult, hegyes

körmeit a farmernadrágon át is érezte. Az asszony

keze meleg volt és megnyugtató. Bár semmi szel-

lő nem fújt, befőttesüvegben égő gyertyákat hoz-

tak az asztalra. Ezt megtapsolták.

Velük senki sem törődött. Azok el voltak fog-

lalva egymással, vicceket mondtak, hangosan ka-

cagtak, pertut ittak. Valahol huhogott egy bagoly,

sűrűn töltögetett a gondnok.

– Balázska, menj fel a lépcsőn a padlásszobá-

ba, és ha jó fiú leszel, én is utánad megyek.

A padláson frissen gyalult deszka, forgácsillat

és sötétség.

– Olyan, mint a koporsóban. Szoríts magad-

hoz. Félek.

– Kitől? A férjedtől, a főnöktől?

– A főnöktől, de nem vagyok a felesége. A fe-

85

lesége vén csoroszlya, tegnap utazott a tengerre,

a reumáját gyógyítani.

– És te? Te akkor kije vagy?

– Az. Az vagyok. Amire gondolsz. Csókolj már

meg, mert ha nem, sikítani fogok.

A társaság széttépte a sült bárányt és a félig le-

rágott csontokat a hátuk mögé dobták, mint a kö-

zépkorban a várurak. Sokat kacagtak és sokat it-

tak. Az egyik ügyvéd fejre állt a tűz mellett. Meg-

tapsolták. A másik törökülésben, szájjal felvett a

földről egy borral teli poharat és kiitta az utolsó

cseppig. Őt is megtapsolták. Három férfi ingujjra

vetkőzve járta a csűrdöngölőt.

– Jó, jó, de mit ünnepelünk ma? – dobta be a

főnök.

– Azt, hogy a főnök közöttünk van. Hurrá!

– Tiltakozom, én most szabadságon vagyok,

nix főnök. Szervusztok.

– Hát akkor azt, hogy szombat van. Éljen a

szabad szombat!

– Nem jó, valami mást.

Balázs születésnapját. (Ez Laci bácsi volt.)

– Úgy van! Hurrá-hurrá, éljen Balázs! Éljen

Balázs!

– Éljen sokáig, éljen sokáig, éljen soká-á-á.

– De hol van Balázs? Balázs… Balááázs!

– Itt vagyok.

– Hol?

– Fenn a padlásablakban.

– És mit csinálsz ott?

– Felfedezőkörúton vagyok, és lenézlek titeket.

– Nagyon jóóóóó… Éljen az ifjú Balázs.

86

– És még mit csinálsz ott, szépfiú? Fogadom,

egy menyecske is van ott veled. Jöjjünk-e fel se-

gíteni?

– Hát persze, hogy van. Itt csiklandozza a tal-

pamat. Gyertek, nézzétek meg.

– Balázs, te őrült! Mi lesz, ha tényleg feljön-

nek, és itt kapnak csórén? – szólalt meg halkan

Baba.

– Nyugodtan öltözz fel és ne izgulj. Senki sem

jön fel. Legjobb hazugság az igazság. Már ezt is

megtanultam.

– Kedves Balázs fiam – szónokolta a főnök.

– Engedd meg, hogy atyai szeretetemet fejezzem

ki, most…

– Baba, nyugodtan menj le, a ház sötétben van,

senki sem fogja észrevenni, hogy innen mész ki.

– …az egyik legtehetségesebb ifjú kriminalis-

tának, aki előtt az egész jövő nyitva áll.

– Egészségedre, Balázs. Hoplá, kapd el – és

felrepül egy üveg bor a padlás ablakába.

Lenn felszítják a tüzet, parázspillék szállnak

az égre.

– Bújj, bújj, zöld ág, zöld levelecske, táncoljuk

a tüzet körbe, hadd mulassunk rajta. Hadd mu-

lassunk rajta… hadd mulassunk rajta.

Hazafelé menet irreálisnak tűnt a világ. Sehol

semmi, csak az autó fényei. A fénypásztától jobb-

ra-balra nincsen erdő, nincsen mező, nincs sem-

mi, csak az, amit a fényszóró megvilágít, de az az-

tán nagyon. A nappalinál is világosabban. Éjjeli

lepkék röpülnek a fénycsóvába. Fura, szokatlan

alakúak. Nappal talán észre sem vennénk őket.

87

Nappal sok a fény… A Főnök elöl bóbiskol, Laci

bácsi már rég elfordította a tükröt. A fiatalok ösz-

szefonódva bámulják a semmit, s igyekeznek sem-

mire sem gondolni, míg a két fényalagút fut a pil-

lék után.

– Mondd, Balázska, neked tényleg ma van a

születésnapod?

– Azt hiszem, igen. Ma lettem nagykorú.

88

EGYFORMA KÖVEK

A völgy olyan mélyen vágódott a hegy testébe,

mintha fejszével hasították volna. Lenn az erdei

út féltékenyen simult a táncoló kacér patakhoz, és

ha botladozva is, de utánacsinált minden szeszé-

lyes fordulatot. Itt szorosan ölelkeztek, ott arra

lejjebb kissé eltávolodtak egymástól, mint duzzo-

gó szerelmesek, de nem túl messze, úgyis együtt

muszáj haladniuk. Évezredek óta szülik egymást

a patak és a völgy, és kacérkodnak egymással.

Az ember visszadobálta az éles köveket az út-

ra. Tegnap is itt halászott, és tegnap is megtisztí-

totta ezt a helyet, mégis tele van kővel.

A rönköket szállító járművek szórták be. Hiá-

ba, azok kiszabott irányba haladnak, és félrerúg-

ják azt, ami az útjukat akadályozza. Félrerúgják a

nagyobb köveket, mert kényelmetlenek, döccen

rajtuk a kerék. Az egészen nagy köveket óvatosan

megkerülik, veszélyesek. A kisebbjével nincs baj.

Az nem pattan ki a ráf alól, nem borítja fel a ko-

sit, sőt a törmeléken simán fut a szekér. A jó út

csupa apró kőből áll.

A nagyobbak előbb-utóbb összezúzódnak vagy

kikerülnek az út szélére. Olyan is akad, amelyik

az út közepére tarajosodik. Tonnák ezrei vágtat-

nak el fölötte, tipornak mellette, mégis ott marad.

Megmarad, sőt kinő a fű is alatta, mert kerék nem

89

érinti. Pedig az is út és mégsem az… Az ember

egyet a kezében tartott. Így más volt, mint a többi.

Sarkos és éles, nemrég törhetett le az anyasziklá-

ból. Ha a nap felé tartotta, ezernyi tükröcske csil-

lámlott rajta. Az árnyékban pont olyan szürke grá-

nit volt, mint a többi.

A patak köveket görgetett. A víz ereje egymás-

hoz koccantotta a sziklamorzsákat, így néha letö-

redezett belőlük egy-egy darab. Az aprókat köny-

nyedén magával ragadta, és vitte, sodorta lefelé.

A kövek homokkönnyet sírnak. Sokszor ölelkez-

nek, és sokszor válnak el. Minden búcsú után va-

lamivel kisebbek, szegényebbek lesznek.

A csúcsról minden kő világrengető nagy aka-

rással indul. Szögletes mozdulatokkal és éles kö-

nyökkel vetik bele magukat az árba, élük egymás-

ba hasít, sarkuk a másikba döf, mert a víz sodra

egymáshoz veri a köveket. Aztán lassanként ki-

csorbulnak, letöredeznek, egymáshoz idomulnak.

– Ilyen kerekek lesztek mind! Gömbölyűek,

mint a tojás, amiben már minden benne van, de

nem tud róla. Gömbölyűek és önmagukkal tehe-

tetlenek, mint a fáról lehulló érett gyümölcs vagy

anyjában a magzat. Mint a szívünk és a benne to-

longó vértestek, mint az ökölbe szoruló kéz. Göm-

bölyűek és simák, akár az önmagát bambán kö-

rültáncoló Földgolyó, mely megrészegült a saját

nagyszerűségétől, és a kerek világmindenség sze-

me láttára veri magát mellbe.

Kavicsok lesztek, ti hülyék! Jellegtelen, jellem-

telen kavicsok. Sőt, még kavicsnak sem maradtok

meg, legfeljebb ezer évig, amíg felőrlitek egymást.

90

Semmivé, alaktalan porrá! Por, amitől megfullad-

nak a növények, por, ami az emberek fogai közt

csikorog, por, ami eltömi a folyók medrét és a

kiömlő vízzel híg latyakot képez. Sár, ami se nem

szilárd, se nem folyékony, egyszerűen sár, bevon-

ja az egész önmagába szerelmes nagy kavicsunkat.

Aztán kezdődhet elölről az egész teremtési bla-

bla. „Porból lettél és porrá leszel…”

A kövecske csak aprót csobbant. A gyors pa-

tak azonnal betemette a vízen ejtett sebet.

Az ember egy nagy mohos követ célzott meg,

de a kövecske legurult róla. A mélybe.

– Hm, nem kellett volna elriasszam a hala-

kat… – morfondírozott magában a horgász. Egész

nap csak két halat fogott, két halacskát. Mindket-

tőt ott a nagy kő alatt, ahol a víz örvénybe csava-

rodik…

– Nem is csoda, ülve nem lehet pisztrángász-

ni! Várni kellene, a hal elébe menni. A pisztráng

nem jön a horogra, a csalit szinte a szájába kell

dobni, csak akkor harap. Ezt mindenki így csinál-

ja! Igen, mindenki…

Rágyújtott egy cigarettára. Feje körül szúnyo-

gok keringtek. Millió apró, teljesen egyforma szú-

nyog. Annyira egyformák, mint a talpsimogató

csillagmoha szálai azon a kövön. Annyira egyfor-

mák, mintha gép csinálta volna őket. Mintha meg-

annyi kőbe gyökerezett szúnyog lenne, a szúnyo-

gok pedig röpködő porszemek…

– Nem szabad! – érezte, ismét bezárul a kör.

Amikor a zsinórra fűzött zsákmányt kihúzta a

vízből, egy rákot is kirántott a partra. Rengeteg

91

lábával éppen a hasa alá tömte a fehérre mereve-

dett halacskát. Amíg éltek a halak, nem közele-

dett hozzájuk, de amikor már nem mozogtak…

Igaz is, döglött hal mit keres a vízben?

A szúnyogok eltűntek, helyettük hamvas szár-

nyú lepkék raja körözött. Teljesen egyforma lep-

kék… Az embernek nem volt kedve hazamenni.

Sárga kulcsával kinyitni az előszobaajtót, lerúgni

a cipőt, bekapcsolni a tévét, és úgy, mint minden

este, megkérdezni az álmos asszonyt, jól vacso-

ráztak-e a gyermekek?

Beült egy kocsmába. A pincér kinyitott egy

üveg sört és elébe tette. Pedig nem is akart sört

inni. Ezt a pincér nem tudhatta. Véletlenül még

volt egy üveg söre, és különben is minden ven-

dég azt ivott.

– Kérem, ne töltse pohárba.

– Miért, tiszta a pohár, és mindenki pohárból

issza.

– Én üvegből.

Minden asztalnak négy lába volt, és minden

abrosz piszkos. A vendégek fele beszélt, a másik

fele hallgatta, de alig várták, hogy átvegyék a szót

és elmondhassák a saját véleményüket, ami úgy

kezdődik, hogy „ez semmi, de hallgasd meg, amit

én mondok”.

Mi lenne, hogyha az asztalnál ülők egy sakk-

órát nyomkodnának meg, valahányszor beszélni

kezdenek? Vagy még inkább, ha az, aki beszél, fel-

állna? Tökéletes lenne a rend. Így olyan egyma-

gasságban van a fejük, az a sok bólogató, mindig

csak igazat intő golyóbis. Zümmögnek, mint a szú-

92

nyogok. És tényleg. A fele feláll, a másik fele bó-

logat. Úgy, úgy, csak szépen, fegyelmezetten. Csak

nehéz kivárni a sorodat…

– Ki innen! Elmenni messzire, ahol nem ilyen

egyformák az alakok.

Egy sose mosott gyárablak kitört szemén a te-

rembe lát. Katonás sorban állnak a gépek. Ugyan-

olyan rendben az egyenruhás munkások. Egy fia-

tal lányt és egy szinte nyugdíjast lát. Bal kézzel

fémlemezt tolnak a gép éhes pofájába. A gép re-

csegve szorítja össze az állkapcsát, csörömpölés.

Tizenkét evőkanál hull a közömbös futószalagra,

újabb lemez, a stancológép újra a fémre taglóz.

Egy perc tizenkét evőkanál, egy ember, tizenkét

darab. Úgy bizony, tizenkettő és nem tizenegy és

fél. Csörömpölés, ismét tizenkettő.

Az ember ököllel beveri egy másik, portól há-

lyogos ablak üvegét is. A nagy csörömpölésben

senki sem hallja az apró üvegszilánkok csilinge-

lését. Minden rendben megy tovább. Egy ember,

egy gép, egy perc tizenkét kanál.

A tanító, az apja, a pap mind azt mondták, va-

lami nincs rendben ezzel a fiúval. Nem olyan, mint

a többi. „Nem is akarok olyan lenni.” Az apja szá-

jon vágta. Nagy dolgos apakeze volt. Nagyon saj-

nálta akkor az apját.

A híd alá nem tudott bemenni. Szögesdrót zár-

ta el a park felé, ami egészen a vízig nyúlt. Pedig

szerette volna a villamosdübörgést a csontjában

érezni, úgy, mint gyermekkorában. Összeszorítot-

ta a fogait, amikor a villamos jött, és akkor a hang-

hullámok megrezegtették az egész testét. Ilyenkor

93

úgy érezte, benne vibrál, szikrázik az egész áram-

kör, eggyé lett egy másodpercig a géppel. Modern

pegazusnak érezte magát, félig ember, félig ló, fé-

lig gyermek, félig gép.

Most már olyan, mint a többi ember. Egészen

ember. Ezt juttatta eszébe a szögesdrót. „Azért se

leszek olyan” – és lefeküdt az ösvény mellett a pá-

zsitra. A fűszálak engedelmesen simultak izzadt

háta alá.

94

A STOP

…vörös, sárga, zöld… vörös, sárga, zöld… A vö-

rös a legizgatóbb szín! A tűz a vér, a zászlók szí-

ne. Figyelmet parancsol, veszélyt harsog, hatásá-

ra fokozódik a szívműködés, mélyül a légzés, me-

leg érzetet kelt. Ezzel szemben a zöld hideg szín.

Nyugtat, pihenteti a szívet, az agyat. A sárga…

Nos, a sárga a leggazdagabb szín. A napfény az

arany színe. A festők mintegy hatszáz árnyalatát

képesek megkülönböztetni… Vörös, sárga, zöld…

tizenöt másodpercenként vált.

– Édesapám, miért színes a stop?

– A vörös azt jelenti, tilos. Nem szabad át-

menjünk, az autóké az út. Nekünk életveszélyes.

Amíg a zöld ég, a gyalog járók kell átmenjenek.

– És a sárga? Amíg a sárga ég, mit csinálunk?

– Amíg a sárga ég… azalatt gondolkozunk és

várjuk a szabadot.

– És miről gondolkozunk? A sárga nagyon rö-

vid ideig tart.

– Most hagyd el, fiacskám, siessünk, rögtön

vált!

A fehér harántvonalak pár másodpercre hidat

vernek az utca két oldala között, megtorpan a gé-

pek áradása, mint Mózes intésére a Vörös-tenger

hullámai. Az ember biztonságban érezheti magát.

Ez a zebrareakció. Engem nyugtalanít, mert az

95

emberek úgy mennek, siklanak egymásba, mint

két kezünk ujjai, amikor összekulcsolódnak.

„Állj! Ma az utolsó alkalom! Holnap már késő!

Tárgynyereményes lottóhúzás! Ne feledd! Állj!”

Butaság, de mindent elolvasok, ami a szeme-

im elé kerül, cégtáblát, reklámot, műanyagtáskán

a feliratot. Kényszerből. A pszichiáter azt mondta,

normális vagyok, és rám parancsolta, ne merjek

butaságokra gondolni. Ennek őszintén örvendek,

de ugyancsak ő mondta, hogy a túlzott normali-

tás is veszélyes dolog.

A sorsjegyárus levágta kötött kesztyűje ujjait,

hogy a kezeit szabadabban használhassa. Talán

nem normális, mégis igaza van. Elvégre a kéz tet-

te emberré az embert, meg a dorong… A dorong,

amit a kőkorszakban égnek emelt egyik ősünk, és

úgy tartotta készen arra, hogy lesújtson arra, aki

nem hajlandó teljesíteni a parancsait. És a doron-

got azóta is tartja valaki, mert ősünk továbbadta

a stafétabotot. Érdekes, de mindig volt valaki, aki

átvegye.

– Az a tábla mi?

– Az, fiam, egy felkiáltójel. Veszélyt jelent.

– Édesapám, hát nem csak a vörös veszély, a

sárga is?

– Néha az is.

– Vagy csak azt jelenti, hogy gondolnunk kell

a veszélyre?

Az elemiben azt tanultam, a parancsoló mon-

datok végére felkiáltójelet teszünk. Később belém

verték, hogy azt felszólító módnak hívják. Ma már

azt is tudom, hogy a felkiáltójelet nem is muszáj

96

mindég kitenni. A mód nem attól lesz felszólító.

A felkiáltójel olyan, mint egy hatalmas dorong, és

alatta a pont az az ember, aki tartja.

Micsoda aránytalanság. Fél, hogy reázuhan és

összezúzza. Különben engem felháborítanak az ál-

landó felszólítások, állandó tiltások, „Őrizzük meg

a tisztaságot!” „Megállni tilos!”, „Dudálni tilos!”,

„Parkírozni tilos”. Igaz, alatta ott van apró betűk-

kel, hogy hivatalos járműveknek fenntartva. „Elöl

felszállni tilos!”, „A vezetővel beszélni tilos!”. De

mit csináljak, ha egyszer nem úgy vezet, ahogy az

nekem tetszik? Túl gyorsan, vagy túl lassan, vagy

túl zötyögősen… Egyébként az is ki van írva, hogy

„Köpködni tilos!”, „Jelentkezz a cselgáncsklub-

ba!”, „Behajtani tilos!”…

Az a hosszú, elegáns kocsi mégis behajt. No-

csak… combközépig ér a csizmája a platinának.

Sokan nézik, nagyon jó nő. De az is lehet, hogy va-

lakinek a valakije. Gyorsan eltűnik egy ajtó mö-

gött, melyre az van kiírva, hogy „Idegeneknek be-

lépni szigorúan tilos”. Annak a háznak a tűzfalára

a háború elején horogkeresztes sokduplavés jel-

szó volt festve. Most életbiztosítási reklám didereg

rajta halovány lilán. A második nagybetű kiégett.

ADS! Olvasom. Adok, persze, hogy adok! Adom

az erőmet, a munkámat, a szívemet, az agyamat.

Adok húsz évet egy diplomáért, kettő húszat egy

kenyérért, harminc banit egy Szabad Szóért, adok

vért és eladom az üres üvegeimet…

De miért kell engem mindig mindenre felszó-

lítani és annyi mindenről letiltani. Elvégre gon-

dolkodó lény vagyok, homo sapiens, sőt zoon po-

97

litikon. Én intézem a sorsomat, magamtól én tu-

dom, mit kell tenni. Igen! Rájöttem. Pontosan tu-

dom, mit kell tennem.

Ki kell tegyek a házakra, az utcakereszteződé-

sekre, az iskolákba mindenhová egy új táblát! Nem

is egyet, kettőt. Az egyikre az lesz írva, „Tiltani ti-

los!”, a másikra, hogy „Parancsolni tilos!”.

A táblák nemzetközi egyezség alapján lehetné-

nek, mondjuk szivárványszínűek. Az egyik homo-

rú, a másik domború szivárványalakú lesz. Így

aztán a világon minden emberfajra, vallásra és

miegymásra való tekintet nélkül tudni fogja, hogy

ott, ahol azok a táblák állnak, szigorúan tilos…

ahol ezek a táblák állnak, ott nem szabad…

– Édesapám, ne tessék olyan nagyon szoríta-

ni a kezemet!

– Bocsáss meg, fiam, elgondolkoztam…

– Azért, mert a stop sárgára váltott?

– Azért… Csak azért…

98

HA EGY CSEPP ESZED VAN, MEGÖLSZ

– Doktor, engedje ki a vizet a hasamból!

– De hiszen azt csináljuk egyfolytában, már

több mint egy éve.

– Igaz, már több mint egy éve szedem a víz-

hajtókat, de most másról van szó.

– Miről van szó? Mit akar, Zéró bácsi?

– Azt, hogy vágja föl a hasamat és eressze le a

vizet.

Látom az öregen, hogy nagyon határozott, de

azt is, hogy pattanásig feszül a kabátgombja és a

nadrágszíját spárgával kellett kitoldja, másképp

nem éri be. Tényleg sok víz van a hasában, has-

vízkórban szenved.

– Mi ütött magába, hogy ennyire türelmetlen?

– Semmi, de gyorsan meg akarok szabadulni

a vizemtől.

– Akkor szedje rendesen a gyógyszereket és

diétázzon.

– Azt csinálom már időtlen idők óta. De most

már nincs sok időm. Doktor, gyorsan ki kell szív-

ja belőlem a vizet!

– Mondom, hogy elfogyott a türelme.

– El hát! Szeretném magát látni ekkora has-

sal, mint egy terhes asszony. Le se tudok hajolni,

más kell befűzze a cipőmet.

– Mit csináljunk, ilyen a betegség, el fog múlni.

99

– El fog múlni? Én fogok kimúlni! Meghalok,

doktor… tudom. Ne vigasztaljon és inkább ne is

hazudjon…

Zéró bácsi hangja mélyről jön, száraz, reked-

tes. Nem siránkozik és nem is akarja sajnáltatni

magát. Döbbenetes, fájdalmas objektivitása.

– Azt hiszi, nekem nincs tükröm? Sárga a sze-

mem, sápadt a bőröm, csupa ránc a pofám. Egy

tányér levestől már felpuffadok, pár lépés után ki-

fáradok. Csak a hasam nő, olyan, mint egy hordó.

Mozogni sem tudok tőle. Bezzeg, nagyapám nyolc-

vanéves korában erősebb volt, mint én most. Tud-

ja, doktor úr, hány éves vagyok?

Csak azt tudom, hogy jóval fiatalabb az öreg,

mint amennyinek kinéz, ezért gondolkodás nél-

kül vágom rá:

– Hatvanöt.

– Látja, eltalálta. Ötvenhét. Ha ehhez még hoz-

zászámítom azt a tízet, amit maga kegyesen lecsalt,

el tudom képzelni, hogy mutatok egy orvos sze-

mében.

– Maga nagyon jól néz ki, Zéró, ezzel a beteg-

séggel még sokat elélhet.

Úgy néz rám az öreg, hogy lesütöm a szemem,

nem merek tovább hazudozni.

– Doktor, nekem rákom van… de nem is baj…

– Ugyan, maga félrebeszél!

– Mondom, nem is baj, nem félek már, min-

denre felkészültem.

– Miért nem hisz nekem, Zéró bácsi? – ki kell

rukkoljak a nagy huszárvágással, hogy mégis el-

higgye, amit hazudok.

100

– Tudja, mit, legyen nekem olyan rákom, ami-

lyen magának van…

Zéró olyan mozdulattal tápászkodik fel a vizs-

gálóágyról, mint vígjátékokban a török basa, vagy

a farkas hét fehér gidával a hasában, csak jóval

lassabban. Nem is áll fel, inkább legurul. Mikor a

tarkómra teszi a kezét, érzem, hogy hideg, nyir-

kos a tenyere. Megborzadok tőle, ilyen lehet a ha-

lál marka.

– Maga, doktorkám, nagyon kedves, hogy ilyen

szépen hazudik nekem, de ilyet ne mondjon soha

többé! Nem vagyok babonás, de az ember ne hív-

ja ki maga ellen a sorsot. Maga még túl fiatal, kí-

vánom, éljen jóval többet, mint én.

Fülem mellett hallom lihegését és érzem édes-

kés leheletét, ami acetonszagú. Ez azt jelenti, to-

vább fogy, kopik a teste. Nagyon jól tudom, nem

sok van Zérónak hátra. Valami ügyes kezelést kel-

lene felírjak neki, amiben még bízik, talán még át

tudom ejteni…

– Tudom, nem sok van nekem hátra. Ne írjon

semmilyen receptet, mától kezdve már semmilyen

gyógyszert nem veszek be! – válaszol, mintha ki-

találta volna gondolataimat. – Mondom, nem is

baj, nem félek én a haláltól. Csodálom, hogy eny-

nyit is éltem. Mert a halál már százszor is közelebb

járt hozzám, mint most. Gyermekem nincs, a fe-

leségem súlyos beteg, tíz éve bénán fekszik. Eddig

én ápoltam, ezután a húga fogja. Ráhagyom a bé-

lyeggyűjteményemet, megér úgy háromszázezret.

– No, azért nem kell éppen ennyire végren-

delkeznie.

101

– A feleségem kissé zavart lelkű, észre se fog-

ja venni, ha már nem leszek. Doktorkám, csapolja

már le a vizet a hasamból. Maga mindig segített

rajtam, nagyon kérem, most se tagadja meg.

– Zéró bácsi, durva leszek. Ha le is csapolom,

de maga nem szedi a gyógyszert, meg fog halni!

– Tudom.

– Akkor mi értelme, hogy meg is kínozzam?

– Rendben van, szedni fogom, csak eressze ki

a vizet.

– Azt tudja, hogy veszélyes dolog? Befertőződ-

het a hasüreg, a tűvel megsérthetek egy belet, egy

eret, ami belső vérzéssel szövődhet…

– Azonkívül, hogy meghalok, rosszabb lehet?

– Ne vicceljen már, vén huszár. Vetkőzzön le

és feküdjön oldalra… ha annyira akarja.

Sugárban ömlik a szalmasárga folyadék a műa-

nyag vederbe, ahol habos tajtékot ver, mint mo-

sógépben a detergens.

– Nagyon meggyűlt.

– Meg.

– Ugye leengedi az egészet?

– Le. De figyelmeztetem, hogy pár nap múlva

visszaalakul… ha nem szedi a gyógyszereket.

– Hány nap múlva?

– Attól függ. Úgy egy héten belül.

– Nagyon jó. Azalatt elrendezem.

– Zéró bácsi, mit akar maga elrendezni?

– Valami nagyon fontos dolgom van. Még egy,

ez az egy az életben.

– Amit nagy hassal nem lehet?

– Pontosan.

102

– Zéró, csak nem akar udvarolni valakinek?

Vén szédelgő – próbáltam tréfára áthangolni a

komor hangulatot.

– Udvarolni? Látom, maga viccel. Egy nagyon

komoly feladat vár még rám.

Nem mintha túlságosan érdekelne a válasza,

mégis kérdezgetem, már csak azért is, hogy be-

széltessem, amíg a víz folyik.

– Mi az a komoly feladat, remélem, nekem

elmondja?

– Sajnos nem tehetem.

– Csak nem hadititok?

– Doktor, nem mondom meg.

– Látja, ez nem szép magától. Én megtettem,

amit tőlem kért és maga mégsem őszinte hozzám.

– Nézze, ha én megmondom, miért akarok a

vizemtől megszabadulni, maga rögtön kihúzza azt

a csövet és bennem hagyja a löttyöt, ami még hát-

ravan.

– Hogyne, hogy holnap megint a nyakamra

jöjjön. Most már csak jöjjön ki az egész. Legalább

egy ideig könnyebben mozog maga is.

– Megígéri, hogy kicsorgatja az utolsó cseppig?

– Meg hát.

– Bármit is mondanék?

– Ugyan mit mondhatna, maga vén kéjenc?

– Csak azt, hogy meg kell öljek egy embert…

– Mit? Hogy?

– Ahogy mondom. Meg kell öljek egy embert.

Ez az egyetlen és utolsó feladatom az életben. Nagy

hassal nem mertem hozzáfogni, ügyetlen az em-

ber, és nem kockáztathatom, hogy elvétsem.

103

Tenyereit a hasára szorítja, hogy gyorsabban

folyjon a már lankadó vízsugár.

– Le a kezekkel! Ne féljen, megígértem, hogy

befejezem a csapolást.

– És én megmondtam, mert bízok magában.

– Azt viszont nem ígértem meg, hogy nem te-

lefonálok a rendőrségnek. Zéró! Maga csak viccel.

– Nem viccelek. De a rendőrségnek azt fogom

mondani, hogy csak tréfáltam. Gondolja, hogy egy

ilyen beteg embert letartóztatnak? Talán egy-két

napig… Azután úgyis megölöm. Értse meg! Meg

kell öljem. Különben ezt maga nem értheti, hisz

nap mint nap az életért küzd.

– Zéró, maga őrült! Agyára szállt a betegsége!

– Na, látja, milyen jó ötlet. Ezt is elmondom a

rendőrségnek, ha netalántán maga feljelentene.

Mert senki más nem ismeri a szándékomat, csak

maga. Én pedig mindenre el vagyok szánva!

Úgy nézett rám, hogy el is hittem, igazat mond.

– Doktor, én már semmit sem veszíthetek.

– Az istenért Zéró, kit akar megölni és miért?

– Érdekli?

– Engem az érdekel, hogy magát észre térít-

sem, mielőtt valami esztelenséget el nem követ.

– Soha még ennyire eszemnél nem voltam. Ne

is próbáljon lebeszélni. Nyugodtan akarok meg-

halni.

– És ha embert öl, attól nyugodtabban tud

meghalni?

– Tudja mit, doktor? Hallgassa meg a történe-

temet, aztán tegyen úgy, ahogy jónak látja. Min-

denkit előreengedtem, én vagyok az utolsó beteg.

104

Áldozzon rám egy negyedórát – vékonyan csor-

dogál a hasvíz, mint egy rosszul elzárt csapból,

néha már csak csepeg.

– Rendben van, mondja.

– Tizennyolc-tizenkilenc éves lehettem abban

az évben, amikor kitört a háború. Azaz, hogy már

hamarább megkezdődött, a szomszédos országo-

kat már megszállták a fasiszták, nálunk is itt vol-

tak, de még csak félhivatalosan. Bánáti vagyok,

itt születtem a határok mellett. Ha nem is egyfor-

ma jól, de beszélem mind a négy nyelvet. Gondol-

tam egyet, és átszöktem a határon. Átszöktem?

Átléptem, hogy beálljak partizánnak. Nem szépí-

tem magam, ezt inkább kalandvágyból, mint meg-

győződésből tettem. Nem tudtam én akkor még,

hogy mit akarok. Nos, alighogy túl voltam a ha-

táron, elibem toppan két mellpántos, hosszú pus-

kás katonaféle. Dús szakálla volt mindkettőnek.

– Hová mész, te kölyök?

– Csak úgy, be a városba.

– Városba? Itt csak falu van. Talán a parti-

zánokhoz? – mosolyodott rám biztatóan.

– Azokhoz hát.

– Akkor gyere velünk.

Valami iskolafélébe vezettek, ahol csupa sza-

kállas katona volt. Engem végigmértek, nem so-

kat teketóriáztak, én is kaptam egy hosszú puskát

és dögcédulát a nyakamba. Büszkén csattogtattam

a bakancsaimat, mélyeket szuszogtam, hogy job-

ban érezzem a mellemet átlósan szorító szíjat.

Még félórája sem volt, hogy beöltöztettek, már-

is két meglepetés ért. Az első, hogy sorakozni kel-

105

lett, mert porfelhőben egy autó közeledett, ami-

ből német tisztek szálltak ki, akiket heil kiáltás-

sal üdvözöltünk. A másik, hogy azt a tisztet, aki a

németeket fogadta, nagyon jól ismertem, és fél-

tem tőle. Frakk volt, falumbeli fiú, nálamnál alig

három évvel idősebb… Doktor, folyik ez még?

– Forduljon egy kicsit balra, még van.

– Tényleg… Szóval Frakk falumbeli volt, a fű-

szeres fia, akiről azt hittük, városon jár iskolába.

Nagyon nem szerettük egymást. Bár nem sokat

tudtam akkor még a politikáról (soha nem volt ér-

zékem hozzá), azonnal megértettem, hogy rossz

társaságba keveredtem. Én a fasiszták ellen akar-

tam harcolni, ezek pedig a németek barátai. Csak

később tudtam meg, hogy ezek a szakállasok a leg-

vadabb fasiszta nemzeti alakulathoz tartoztak.

No, gondoltam, meglépek innen. Hátramen-

tem pisilni, puskámat a budiajtónak támasztot-

tam. Körös-körül sehol senki, alig pár méterre egy

kukoricás. Usgyi! Bevetettem magam a zöld leve-

lek közé és rohantam előre. Úgy látszik, észrevet-

ték szökésemet, hátam megett sípoltak, kiabáltak,

lövöldöztek.

Én csak szaladtam. De a kukoricás olyan hir-

telen ért véget, hogy szinte kibuktam a rétre, ahol

egy egész szakasz szakállas katona röhögve fogta

rám puskáját. Frakk vigyorgott az élen, de amikor

megismert, elsápadt a dühtől.

Kisebb koromban gyakran megvert, egyszer

csórén dobott be a csalánba. Szüleink nem beszél-

tek egymással, nem tudom pontosan miért, de pe-

reskedtek is. Az igazsághoz az is hozzátartozik,

106

hogy apám legénykorában Frakk anyjának udva-

rolgatott, de a lány a fűszereshez ment. Két kato-

na hátracsavarta karjaimat, előttem állt Frakk.

– Úgy? Tehát te voltál az?

– Engedjetek haza! Haza akarok menni! – ki-

áltottam, és sírtam, mint pár évvel azelőtt, amikor

elkapott a szőlőcsősz. Kétségbeesésemben megha-

raptam az egyik őrömet, erre a fűszeres fia úgy

pofonvágott, hogy mire újraeszméltem, csak azon

csodálkoztam, hogy került annyi szakállas pofa kö-

zém és a nap közé.

– Szóval te kémkedsz utánam. Téged küldtek

a partizánok, azt hitték, megkegyelmezünk, mert

kölyök vagy… és gyermekkori haverom. Zárjátok

be a pincébe! Estére felkötjük… a gémeskútra –

tette hozzá Frakk magyarázatképpen.

Nekem akkor teljesen mindegy volt. A szemem

bedagadt, orromból csorgott a vér… Doktor úr,

adjon nekem egy cigarettát, ott van a zakóm bal

zsebében.

– Maga miért dohányzik? Megárt.

– Ugyan, Frakk is halálra ítélt, mégis itt va-

gyok… köszönöm. De miért a magáét szívjuk? Van

nekem is.

– Azt látom, hogy nem végezték ki, de mi tör-

tént tovább?

– Este mulattak a szakállasok. Azt hiszem, ró-

lam megfeledkeztek. Éjjel megpróbáltam felemel-

ni a pinceajtót. Legnagyobb meglepetésemre nem

volt bezárva és kinn sem vigyázott rám senki. Óva-

tosan kimásztam, négykézláb be a kukoricásba, és

rohantam ismét, amíg össze nem estem. No, ne-

107

kem elég volt a katonáskodásból, én megyek ha-

za. És mentem is. Délután lehetett, amikor egy pa-

takra fektetett rönkön átegyensúlyoztam. Ahogy

túlértem, valaki zsákot húzott a fejemre.

– Pofa be, ha kiáltasz, leszúrlak! – ezek is ket-

ten voltak. Összekötözött kezekkel vezettek. Keve-

set beszéltek, időnként kutyaugatást, marhabőgést

hallottam. Koromsötét volt, mire levették fejem-

ről a zsákot. Egy szénapajtában voltunk, körülöt-

tem hét-nyolc férfi. Nem voltak éppen simára bo-

rotválva, de nagyon megnyugtatott, hogy egyik se

viselt szakállt. Úgy néztem, fegyveres parasztok.

– Ti partizánok vagytok, ugye?

– Miért? Mit gondoltál?

– És… Ti kivel tartotok?

– A te szépséges jó anyáddal, taknyos. Külön-

ben már beléd eresztettem volna egy golyót – így

kedveskedett az egyik.

– De kérem, én eredetileg magukhoz akartam

jönni, de elkaptak a szakállasok. Falumbeli a pa-

rancsnokuk…

– Ó, be kedves, ó, be kedves! És milyen sze-

rencsés véletlen? Átjön a legényke a szomszédból,

és csak úgy véletlenül rátalál a fasisztákra, akik-

nek a parancsnoka, ez aztán a legvéletlenebb, pon-

tosan az ő falubelije, cöcöcö… Hol vannak a sza-

kállasok?

– Nem tudom. Egy iskolában, aminek pincéje

van és gémeskútja. – Láttam, bármit is mondok,

úgysem hiszik. Megpróbáltam mosolyogni.

– Kérem szépen, engem halálra ítéltek a sza-

kállasok.

108

– Ó, szegény gyermek, meghasad a szívem ér-

te, még arra se lesz ideje, hogy a szakálla kinőjön.

– Csak nem akarnak maguk is… fel… akaszta-

ni? Én nem vagyok hibás.

– Dehogyi akasztunk fel! Eszünkbe sincs. Nem

is lenne hová. Mi nem akasztunk fel senkit, majd

szépen lelövünk, főbe lövünk. Bumm!

– De tessék elhinni, én semmiért nem vagyok

hibás!

– Persze, hogy nem vagy hibás. Nem is azért

lövünk le, hanem azért, mert fasiszta kém vagy!

No, gyorsan levetkőzni gatyára! Erre az egyenru-

hára még szükségünk lehet. Kötözzétek össze a ke-

zét-lábát, majd holnap reggel elintézzük.

Cseppnyi szénapadlásra dobtak, csórén, össze-

kötözve. Alattam lakatra zárták a csapóajtót. Nyár

volt, mégis dideregtem, meg aztán két napja nem

ettem semmit. Csak két napja, hogy eljöttem ott-

honról, és már kétszer kimondták fejemre a halált.

Látja, doktorkám, így elbeszélve talán humo-

rosnak tűnik az egész, hisz én mesélem, nyilván

a partizánok sem öltek meg, de akkor ott a pad-

láson nem voltam tréfás hangulatban. Átkoztam

az órát, amikor otthonról eljöttem. Csóré testemet

szúrta a széna, künn vihar készült, por recsegett a

fogaim között, időnként egy-egy kövér csepp is

rám esett a hézagos zsindelytetőn át.

Tudja, mi volt a legborzasztóbb? Az, hogy fáz-

tam, pedig mondom, nyár volt, de csak a gatyá-

mat hagyták rajtam, és úgy összekötöztek, hogy

meg sem tudtam mozdulni. Hogy mégis felmele-

gedjem valamelyest, ficánkoltam, mint hal a szá-

109

razon. Künn üvöltött már a vihar, nekem vacog-

tak a fogaim, amikor valami élesen belészúrt a de-

rekamba. Nézze csak, itt van a jel, baloldalt a bor-

dák és a gerinc között. Úgy fájt, hogy a lélegzetem

is kihagyott. Akkor éreztem életemben először,

hogy meghalok. Később enyhült a fájdalom, és ki-

derült, hogy egy sarlóba heveredtem belé. Ez volt

a szerencsém… Ne haragudjon, doktor, adjon még

egy cigarettát, de most az enyémből. A magáé túl

gyenge.

– Mit hősködik, látom, maga Kentet szív, azt

tart a zsebében.

– Az a Kent másé. Én Kárpácit szívok, ott van

a másik zsebben… köszi… Addig forgolódtam, míg

sikerült átvágjam a köteleimet. Épp ideje volt, már

nagyon dideregtem, vizes szénával csutakoltam le

magam, ahogy a lovakat szokták. Továbbra is tom-

bolt a vihar, zuhogott az eső. Ilyen időben aligha

köröz az őr, gondoltam, és ez volt a vesztük. Ak-

kora zajt csapott az eső, nyugodtan kitéphettem

egy-két zsindelyt, mind a négy irányba, hogy tá-

jékozódjak.

Olyan sötét volt, semmit sem láttam, csak egy

hatalmas eperfa sejlett a ház mellett, egyik ága a

tetőre nyúlt. Mint a filmekben, mondhatná most

bárki, de higgye el, így volt – kacag Zéró jóízűen,

míg nevetése köhögésbe nem fullad. – No, látja,

ettől a szivartól legalább köhögni tudok.

Mindegyik köhögéskor, habosan, szörcsögve

áramlik ki-be a csövön Zéró hasába a levegő.

– Mondja, nem kell ezt még kivenni? Már sem-

mi sem folyik.

110

– Várjunk még egy kicsit, előbb másszon ki a

tetőre, majd aztán.

– Szóval, amikor kimásztam a tetőre, akkor

kezdték a házat lőni. Minden irányból villogtak a

tüzek, ahogy kicsapott a fegyverek torkából. Egy

gépfegyver szikrázva ugatott egészen közelről. Ne-

kem ott a tetőn az volt az érzésem, mindenki en-

gem céloz, rám lő.

Szörnyen féltem. Találomra elrugaszkodtam a

tetőről, és sikerült megkapaszkodnom az eperfa

ágában. Mint egy lajhár, úgy csüngtem fejjel le-

felé a nedves ágon. Meztelen testemet lehorzsol-

ta, felhasogatta a fa, de én kétségbeesetten kapasz-

kodtam belé, kúsztam a vastagabb ágakra. Éppen

idejében, mert a házban gránát robbant és hama-

rosan kigyulladt a padlás.

Embert nem láttam, csak vagy öt hullát az ud-

varon. Az őrzőim voltak. Hogy ki támadhatott, fo-

galmam sem volt, ők a fénykörön kívül maradtak.

Recsegve égett a szénapadlás és a zsindelytető,

bármilyen vizes is volt. Úristen, ha nem tudok ki-

szabadulni idejében, ha nem szúrom meg magam

a sarlóval, ha nincs az eperfa a közelben, ha… ha…

Fojtogatott a füst, és már kezdett túl melegem

lenni. Mint röpködő szentjánosbogarak szálltak

mezítelen testemre a szikrák, szabad kezemmel

alig győztem csapkodni magam. A tűz felőli részen

összepödrődtek az eperlevelek, olyanok lettek, mint

a bordáslaska.

Éreztem, nem sokáig bírom már, de fáklya-

ként világított az égő ház. Sehol semmi mozgás,

mégse mertem leugrani a fáról, mert a tűz fénykö-

111

re legalább száz méterre bevilágította a környé-

ket. Biztos célpont lettem volna…

– Zéró, most várjon egy cseppet, hadd húzzam

ki a csövet… így ni. Fájt?

– Köszönöm, doktor.

– Na, keljen fel, szorítsa jól a sebet.

– És mondhatom tovább?

– Mondja nyugodtan, kíváncsi vagyok, hogy

szabadult meg a fáról. Remélem, az következik,

hogy egy véletlenül arra csavargó, érzőlelkű nős-

tény griffmadár lábaiba kapaszkodva lépett olajra.

– Szóval nem veszi komolyan, amit mesélek?

Jó, én akár be is fejezhetem.

– Ugyan, ne tempózzon, tata. Csak azt nem ér-

tem még mindig, kit akar megölni?

– Rögtön szó lesz róla is. Szóval a fáról úgy sza-

badultam, hogy leugrottam és gyors futásnak ered-

tem. Mereven néztem a sötétet magam előtt, mi-

kor villan már fel egy lövés. De semmi se történt.

Bokrok közé értem, amikor megbotlottam és elvá-

gódtam. Egy szakállas hullája volt. Bár rettegtem a

halottól, úgy számoltam, hogy jó szolgálatot tenne

a zubbonya, de rögtön elvetettem az ötletet. Volt

már nekem bajom elég. Gyorsan letéptem a sza-

kállasoktól kapott dögcédulát is a nyakamból.

Így. Ott álltam még szinte gyermekfejjel, fel-

sebzett testtel, egy szál gatyában, éjjel, vihar után,

egy ismeretlen országban, ahol még csak két napja

vagyok, de ahol már kétszer ítéltek halálra. Akkor

megértettem: sebaj, fontos, hogy élek! Az élet a

legfontosabb, sőt az egyetlen kincs. Ami ezután

következik, már nem is érdekes. Levetkőztettem

112

egy madárijesztőt, beálltam béresnek, a

fiatalasszony ura a háborúban volt, mégsem ma-

radtam nála. Jelentkeztem a partizánoknál, de

most már azoknál, akiknél kellett, és harcoltam

azért, amiért kellett.

A háború végére altiszt lettem. Tisztiiskolába

akartak küldeni, földet, házat, mezőgazdasági fel-

szerelést akartak adni, csak maradjak ott. Én ha-

zajöttem. Hazajöttem a falumba, a szüleimhez.

Itthon még minden olyan zavaros, olyan bi-

zonytalan volt. Falragaszok, kiáltványok, mind-

egyik mást-mást hirdetett, mindenféle nyelven.

Szinte minden házban volt lőfegyver, mégis éj-

jelente rablók vitték el a maradék marhát, és a

gazda legtöbb esetben nem mert lőni. Akkor ép-

pen a fűszeres volt a bíró… Mondom, minden bi-

zonytalan volt, csak anyám csirkepaprikása volt

biztos. Azt ettem reggel, délben, este, és magas-

ra polcolt tollpárnákon aludtam. Egy hétig. Éle-

tem legszebb hét napja volt. Akkor még nem gon-

doltam, hogy drágán fizetek majd érte. Vasárnap

reggel behívót kaptam.

– Mit?

– Ne csodálkozzon, doktor, behívót. Hogy ruk-

koljak be katonának. Én már voltam katona, mon-

dom a fűszeresnek, majdnem öt évet. Meg aztán

minek most katonának menni, mikor pár nap múl-

va teljesen vége lesz a háborúnak? Azt mondja

erre a fűszeres, hogy amit eddig csináltam, az nem

számít, azt önkéntesként, saját jószántamból tet-

tem külföldön. Itthon a haza számít a szolgálata-

imra, tehát köteles vagyok berukkolni…

113

– És a maga fia is berukkol? – kérdeztem.

– Nem tudom, hol van a fiam. Talán nem is él.

– De ha mégis hazajönne, akkor berukkoltatja?

– Nem.

– Na, ugye?

– Nem, mert ő már meghaladta a korhatárt.

– Márpedig nekem elegem volt a katonaság-

ból, én nem megyek!

– Fiam, add meg az Istennek azt, ami Istené,

és a királynak azt, ami a királyé.

– Az istenit a királynak! Boldoguljon nélkü-

lem. Én visszamegyek oda, ahol elismerik, hogy

öt évig harcoltam.

– Mondja, Zéró, maga sohasem tudta befogni

a száját? – kérdem az öregtől.

– Nem! Én soha be nem fogtam a pofámat!

Mindig megmondtam, amit akartam. Ne felejtse

el, doktor, én szabad ember vagyok és az is vol-

tam mindég! Eltekintve azt a tizennégy évet, amit

börtönben töltöttem. De ott is pofáztam.

– Talán magának van igaza. Sajnos tudja, hogy

van: beszélni ezüst, hallgatni arany, bólogatni gyé-

mánt. De folytassa, Zéró.

– Nos, én felvettem a tiszti ruhámat, otthon el

sem búcsúztam, és fényes nappal elindultam a ha-

tár felé…

– És elfogták!

– El hát. A fűszeres és két rendőr. Bilincsbe

verve vittek végig a saját falumon. Elítéltek mint

katonaszökevényt egy és fél évre. Haditörvény-

szék ítélkezett fölöttem, hiába, még háború volt.

Mondta is az ügyész, szerencsém van, főbe lövet-

114

hetne, de tekintetbe veszik, mennyit harcoltam

már, azért ilyen enyhe a büntetés. Nem is bör-

tönbe, hanem büntetőszázadba küldtek. Keve-

sebb volt az étel, nehezebbek a gyakorlatok, és hi-

vatalosan szabad volt megverni a bakát. Persze,

én is közlegény voltam. Egy évig nem is volt sem-

mi baj.

– Aztán már nem tudta tartani a száját.

– Annál rosszabb. Felpofoztam egy tisztet. Ap-

ró, nyeszlett muki volt, de ügyesen tudott célba

köpni. Reggeli viziten pontosan a bakancsom he-

gyire sercintett. Erre én a fenekébe töröltem, igaz,

eléggé erélyesen, hasra is vágódott az emberke.

Pisztollyal ugrott talpra, láttam rajta, le fog lőni,

kénytelen voltam leszerelni. Hát nem? Aztán szét-

vertem a pofáját. Ezt már nem kellett volna. En-

gem lilára vertek, de csak egyévi börtönnel tol-

dották meg a büntetésemet.

Higgye el nekem, a börtönben jobb volt, mint

a büntetőszázadban. Két kilót híztam egy év alatt.

Ott szoktam rá a cigarettára is, addig nem szív-

tam… Doktorom, mondja meg őszintén, nem un-

ja még a dumámat?

– Inkább maga mondja meg már végre, kit

akar megölni? Ezt a köpködőt?

– Á, dehogy. Az megkapta a magáét. Igazán

rögtön befejezem, már csak tizenkét év börtön van

hátra és itt vagyok. Ott hagytam abba, hogy nem

is volt olyan rossz a börtön. Nem vigyáztak rám

túlságosan, akár meg is szökhettem volna, de mi-

nek? Úgy gondoltam, fejezzük már be egyszer és

mindenkorra az ügyet, hogy mehessek haza. Ak-

115

kor váratlanul bevittek a börtönirodába és órákig

faggattak. Miért mentem külföldre, hol harcoltam,

kik ellen, mikor, ki volt a parancsnokom s a többi.

Mindent le kellett írjak, és amikor másnap újra-

vallattak, visszakérdezték. Igen bölcsen a szakál-

lasoknál töltött első napról nem szóltam.

Nézze, engem már egyszer fasisztának néztek,

mert kicsúszott a számon, hogy a szakállasok pa-

rancsnoka falumbeli. Hát ezért. Csíkos ruhában

ültem a vádlottak padján. Ez is katonai törvény-

szék volt, de sokkal keményebb, mint az a másik.

Azt mondták, nagyon szép tőlem, hogy harcolni

akartam a fasizmus ellen, de azért nem kellett vol-

na külföldre menjek. Itthon is küzdhettem volna.

Különben semmivel sem tudom bizonyítani, hogy

igazat mondok. Jobban tenném, ha bevallanám,

hogy elejétől fogva az imperializmus szekértolója

voltam, annak szolgálatában állok, csak azért jöt-

tem haza, hogy kémkedjek, aztán visszaszökjek és

így tovább.

Emlékszik, a fűszeres azt mondta, amit külföl-

dön harcoltam, az nem számít. Úgy látszik, mégis-

csak számít. De még mennyire számít… Hat évet

sóztak rám, mert felforgató ügynöknek tartottak.

Ma is vallom, csak az a fontos, hogy küzdjünk a fa-

sizmus ellen. Mindegy, hogy hol. Bárhol… Kedves

magától, doktor, honnan tudta, hogy rá szeretnék

gyújtani? Hiszi, hogy nem is fáj az a hely, ahol be-

szúrt? Talán, ha elmúlik az érzéstelenítő hatása…

Más börtönbe vittek, rácsaimon át a Szamosra

láttam. Volt drótkerítés, és a gépfegyveres katonák

reflektorokkal vigyáztak ránk. Nem lehetett meg-

116

szökni, de aránylag nyugodtan éltünk. Évente egy-

szer-kétszer kihallgattak, a vallomást aláírtam,

egyébként békében hagytak. Arról, hogy mi tör-

ténik künn, csak a frissen érkezett raboktól érte-

sültünk.

Már benne jártunk az ötvenes években, ami-

kor a szüleimet elvitték a Bărăgánba, mert kulá-

kok voltak. Kulák. Ezt a szót a börtönben tanultam

meg. No meg azért, mert a fiuk (ez én voltam) ha-

zaáruló és külföldi kém. Akkor éppen a fűszeres

fia, Frakk volt a bíró, vagy titkár, vagy micsoda,

tény, hogy az ő kezében volt a hatalom. Ő vitette el

az öregeket. Apám többé vissza sem jött, ott nyug-

szik valahol a Bărăgán földjében…

Éreztem, hogy most már betelt a pohár, féltem,

nehogy valami olyasmit kövessek el, amit én is

megbánok. Büntetésem utolsó évébe léptem, na-

gyon vigyáztam magamra, mindenáron szabadul-

ni akartam.

Május elsejére tisztára nyaltuk a börtönt, az

ebédlők falát, a cementet, minden ragyogott, bör-

töni fényekben. Magas rangú küldöttséget vár-

tunk. Éppen a forró bablevest kanalaztuk – je-

gyezze meg doktor, hogy börtönben legjobb étel a

bab, és ebben sok volt a szem, sőt hús is akadt –,

amikor bejöttek. Voltak vagy nyolcan, elöl egy kö-

vér ezredes.

Csak fél szemmel néztem őket, másikkal a le-

vesemet őriztem, alig vártam, hogy kimenjenek,

leülhessünk és befejezhessem az ebédemet.

Két lépéssel a csapat mögött, fényes csizmá-

ban, sonkanadrágban feszítő altiszt zárta be a me-

117

netet. Néztem, néztem, és meghűlt bennem a vér.

Tudtam, hogy ismerem, de képtelen voltam rá-

jönni, honnan. Pedig még a keze mozdulata is is-

merős, ahogy a nyitott pisztolytáskán nyugtatja…

Szemei fürkészve járnak körül, mindenre figyel.

Még mindig nem tudom, ki az, de érzem, félek.

Érzem, közeledik a baj. Behunyom a szemem, és

elhatározom, hogy bármi is történne, én meg se

mozdulok… Hallom, hogy megáll mögöttem és a

fülembe súgja: – Szevasz, Zéró. Hogy érzed ma-

gad, volt fasiszta, kém, hazaáruló és a nép ellen-

sége? Ízlik a bableves?

Tarkómon éreztem forró leheletét. Most már

tudtam, ki az, de mennyire tudtam. És azt is meg-

értettem, miért féltem az előbb. Úgy szorítom a

szemeimet, hogy már vöröset látok. És próbálom

meggyőzni magam: Zéró, ne bomolj, nem szabad!

A vörösbe tarka karikák keverednek, közepükön

egy alumínium tál. Nem is tudom, mit csinálok,

csak akkor eszmélek, amikor már csorog pofájá-

ról a bableves… első ép gondolatom az, hogy meg-

fojtom. Második: kár azért a finom bablevesért!

Babszemek ülnek a paroliján, a celluloid gallér mö-

gött, a szemöldökén. Szívből tudnék röhögni, de

valaki leüt. Összedrótozott karokkal és lábakkal

térek magamhoz. Vizeletszagú a cement. Vajon

mitől? Hisz felmostuk! Egyszer már feküdtem így

összekötözve, de akkor szénaszagú volt az alom.

– Nos, ébredezünk, ébredezünk? – és belém

rúgott. Tudta, hová kell. Percekig vinnyogtam,

mint a kiherélt kutya.

– Hülye voltál, Zéró. Miért kellett megüss? Be-

118

mocskolj levessel. Én csak kedveskedtem, mert

rögtön felismertelek, de pont olyan bolond vagy,

mint apád…

– Akit te megöltél!

– Nem én öltem meg, hozzá se nyúltam, pedig

megérdemelte volna a reakciós kulák gazember.

– Te, te fasiszta dög!

– Tisztázzunk valamit. Csak te vagy fasiszta,

Zérókám. Én tiszt vagyok, az állam szolgálatában

állok. Te rab. Politikai fogoly. Tettlegesen bántal-

maztál, bemocskoltad az egyenruhámat. Tudod,

mi jár ezért?

– Meg kellett volna fojtsalak.

– Zéró, lassan a testtel. Amit tettél, azért bün-

tetést érdemelsz, és ez a hely nem leánybentlakás.

És hogy te mindent tudjál, én most azt csinálha-

tok veled, amit akarok.

– Hát akkor rajta. Nem most versz meg életed-

ben először.

– Félsz? Ki tudja, talán meg sem akarlak verni.

– Hát mit akarsz velem? Sakkozni?

– Azt, hogy felejtsd el azt a napot, amikor kül-

földön találkoztunk. Tudom, nem szerepel a val-

lomásaidban sem.

– De ezentúl szerepelni fog. Kihallgatást kérek,

és elmondom, hogy fasiszta tiszt voltál, Frakk, en-

gem is halálra ítéltél, de megszöktem.

– Ugyan, Zéró. Ugyan ki hiszi ezt el neked? Ne

feledd, én vagyok a hatalom, te pedig rab.

– Fasiszta, fasiszta, fasiszta vagy, Frakk!

– Hiába kiabálsz, méteresek a falak, és hívat-

lanul senki se lép be ide.

119

Rángatóztam, hengeredtem, de csak mélyebb-

re vágott húsomba a drót. Újabb rúgás térített

magamhoz. Felém hajolt, arcunk szinte összeért.

Frissen szabott bajusza felett apró izzadságcsep-

pek gyöngyöztek.

– Aljas köpönyegforgató gazember – sziszeg-

tem én és szemen köptem.

Többre nem emlékszem. Mikor magamhoz tér-

tem, fejjel lefelé lógtam, ahogy annak idején, tor-

naórákon, amikor fészket csináltunk a nyújtón.

– Csak azért ismétlem, hogy jól megjegyezd:

mi külföldön sohasem találkoztunk.

– De találkoztunk, és még találkozni fogunk,

de akkor te fogsz lógni, te rohadék.

– Jól van, te akartad.

Vékony nádpálcával pont a talpamra csapott.

Doktor, maga ezt érti, annál szörnyűbb fájdalom

nincs. Frakk akkurátusán csapkodta a talpamat,

mintha csak cimbalmozna, sőt fütyörészett a gaz-

ember. Elájultam. Arra ébredtem, hogy ordítok.

Az arcomba rúgott. Ismét elájultam. Legalábbis

azt hiszem, mert cigarettázott, amikor ismét ki-

nyitottam a szemem. Alattam vértócsa, az orrom-

ból folyt, abba dobta a parázsló csikket, majd va-

dul, lihegve verte a tenyereimet, talpaimat. Még

mindig fájt, de meglepő módon már sokkal ke-

vésbé. Azt hiszem, elzsibbadtak a drótkötéstől.

– Frakk! Ha egy csepp eszed van, megölsz.

Mert ha életben hagysz, én foglak megölni! In-

kább ölj meg, ölj meg most.

Sötét volt, mire feleszméltem, a drótokat levet-

te valaki, de a tenyerem, talpam borzalmasan saj-

120

gott. Valahol egy sötétzárkában voltam, és ott is

maradtam legalább egy hónapig. Mikor ismét jár-

ni tudtam, felvezettek. Egy hosszú asztalnál öten

ültek, és azt mondták, ők a törvényszék. Akár hit-

tem, akár nem, újabb tíz évre ítéltek, most már

azért, mert önkéntes fasiszta voltam külföldön.

Hiába ordítottam, hogy nem én, hanem Frakk a

fasiszta, a falubelim, a fűszeres fia, aki megvert és

rám parancsolta, felejtsem el, hogy találkoztam

vele a fasisztáknál!

– Tehát te ott voltál a fasisztáknál?

– Ott voltam, de…

– Végeztem! – és kivonultak.

Innen a Deltába kerültem. Nyáron csatornát

ástunk, télen nádat arattunk normára. Hajtottam

a munkát, hogy hamarabb szabaduljak… aztán

váratlanul amnesztiát kaptam és öt évet elen-

gedtek.

– Látta-e azóta Frakkot?

– Kerestem, de nem tudtam meg, hová lett.

– Akkor hogy akarja megölni?

– Tegnap, amikor felkapaszkodtam a trolira,

látom, ott áll a Hebe előtt. Rögtön felismertem,

pedig nagyon megöregedett. Rákiáltottam, le akar-

tam szállni, de addigra elindult a troli. Mire visz-

szafutottam az első megállótól, már sehol se volt.

Hiába, nagy hassal nehezen mozog az ember…

– Azt tudja-e, hogy hol lakik?

– Nem, de megtalálom.

– Adok én egy jó tanácsot. Inkább ne is keres-

se, gondolja meg.

– Hát van ezen mit gondolkodni?

121

Én felhívtam a rendőrséget, és bejelentettem,

hogy Zéró meg akarja ölni Frakkot. Bemondtam

az öreg címét, de a másikról csak annyit tudtam,

hogy körülbelül hatvanéves. Hümmögött valamit

a rendőr, úgy látszott, hogy nem nagyon hiszi az

egészet. Megkönnyebbülve tettem le a kagylót, és

most már nekem is úgy tűnt, vaklárma az egész.

Másnap reggel elsőnek érkeztem a rendelőbe.

Zéró ott ült a háromszögű asztalka mellett a váró-

szobában, valamilyen egészségügyi nevelési bro-

súrát lapozgatott. Megtorpantam a küszöbön, rá

nem számítottam. Bár megmondtam neki előre,

hogy feljelentem, nem örvendtem ennek a találko-

zásnak, őszintén szólva, szégyelltem magam. Zéró

felpattant, amikor észrevett, zavartan mosolygott,

és igen furcsán üdvözölt.

– Bejöhetek doktor úr?

Láttam, erőlteti a mosolyt, és lekapja a sapká-

ját bal kézzel.

– Igen!

Ez volt furcsa az előbb is, bal kézzel szalutált!

Jobb kezét mélyen a zsebébe süllyesztette, ökle ki-

domborította a szövetet, kell legyen valami ben-

ne, döbbentem rá. Keményen a szemébe néztem,

megint az a röpködő, zavart mosoly… Már egyál-

talán nem szégyenkeztem, amiért felhívtam a ren-

dőrséget, inkább azt sajnáltam, hogy most nincs

itt. Zérót udvariasan, de még inkább óvatosság-

ból előreengedtem.

– Üljön le. Oda a vizsgálóágyra.

Én háttal a csempekályhának támaszkodtam,

és kijátszottam a nagy tromfot.

122

– Mindenekelőtt közlöm magával, hogy tegnap

este jelentettem a rendőrségnek, mire készül.

– Annyi baj legyen – legyint bal kézzel.

– De megmondtam a maga címét is.

– Jól tette.

– Persze, maga azért olyan nyugodt, mert…

megoldotta élete utolsó feladatát!

– Úgy van. Sikeresen. – Ismét az a félszeg

mosoly.

– Zéró! Mi van a zsebében? Vegye ki a kezét!

Engem nem lehet…

Gyorsan kikapja zsebéből az öklét, amin tar-

ka zsebkendőből hevenyészett kötés van.

– Mit csinált a kezével?

– Megvágtam, egy késsel, de nem fáj. Mély ha-

rántmetszés, az életvonalat középen hasítja ketté.

– Nos, Zéró, hívjam a rendőrséget, vagy magá-

tól jelentkezik?

– Tőlem akár ki is hívhatja… de én azért jöt-

tem, hogy a sebemet bekösse, doktor!

– Össze kell varrni, fájni fog.

– Csinálja nyugodtan. Én megtanultam tűrni,

én bírom a fájdalmat. Én mindent kibírok… érzés-

telenítő sem kell, ne féljen, hallgatok.

– Mit akar, Zéró? Vezekelni a bűneiért, azért

a… rosszért, amit Frakkal tett?

– Igen, azt hiszem, rosszat tettem neki… De

hallgasson meg, doktor, kérem, hallgasson meg.

– Mondja, de gyorsan, mindjárt itt lesznek a

betegek.

– Tegnap este innen egyenesen Frakkhoz men-

tem, ott lakik a Gyárvárosban, a hatos mentén.

123

– Ezt meg honnan tudta meg?

– Egyszerű, kinyomoztam. Még láttam a tro-

liból, hogy bemegy a Hebe cukrászdába, ahol is-

merik, minden délelőtt ott issza meg a feketéjét.

– Szóval a hatos mentén?

– Igen, egy lebontásra váró házban, hátul az

udvarban. Tudja, milyenek ezek a gyárvárosi há-

zak? Az utcai fronton két elegáns lakás, a volt há-

zigazdáé és mondjuk, a fiáé. Hátul az udvarban

egy-egy szoba-konyhás penészes lyuk, amiket an-

nak idején olyan drágán adott ki a háziúr, hogy

a házbérekből megélt. Az udvar közepén csene-

vész fa, zsákkal betakart vízcsap, bűzös kukák.

– Zéró, mondja a lényeget.

– Körülnéztem… Két lakásban a tévé szürke

fénye vibrált, a harmadikban a macskát verték ki,

az utca felőliben mulattak. Szemben a közös budi

mellett hámló sötét ajtó… Ez az! Megtapogatom

jobb zsebemben a kést, övemben a kicsi fejszét.

Óvatosan megpróbálom a kilincset… Nyitva van.

– Gyere be nyugodtan, Zéró! Balra fenn van

a kapcsoló. Vigyázz, néha ráz.

Erre nem számítottam. Várt rám… És amit

abban a szobában láttam! Szobában? Valamikor

fáskamra volt, egy kicsit bemalterozták, kitégláz-

ták a padlóját. De az nagyon rég lehetett, mert fog-

híjas volt a padlat, sok fát vághattak ezeken a va-

laha vörös téglákon.

A mennyezet fekete, főleg a rozsdás dobkályha

felett, aminek több darabból összetákolt csövét he-

lyenként csirizes újságpapirossal ragasztották le.

Az egyik sarok beázott, a lehullott vakolat alatt

124

látszik a festett kátránypapír. Nincs is más az odú-

ban, mint egy nagyon magas, jobb időket látott

ágy, fejrészén pucér angyalkák támogatják a kelő

napot, egy malteros veder szemétnek és egy rozo-

ga konyhaszék. Az ágy alatt egy kajla pléhmos-

dótál, fenekén kevés homok. Frakk ebbe köp né-

ha teli szájjal. Édeskés bűz terjeng, amit alig eny-

hít a csótányok és a penészes falak pinceszaga.

– Nagy nyomorban élsz, Frakk.

– Abban.

– Mért nem költözöl el? Mért nem veszel bú-

tort?

– Minek? Kinek? Mondd, Zéró, kinek? Egye-

dül vagyok… Teljesen egyedül.

– Tudod-e, miért jöttem?

– Tudom! – bólogat Frakk, kócos ősz haja be-

fedi fél arcát. Csak most látom, hogy egyetlen foga

sincs. – Persze, hogy tudom, megígérted, hogy el-

jössz. Most itt vagy…

– Mit szólnál hozzá Frakk, ha én most össze-

kötném kezeidet, a lábaidat és seprűnyelet dug-

nék közéjük?

– A lábaimat? Talán ezt! – lerántja magáról a

koszos takarót, bal lába térden felül hiányzik. A

takaró eddig a műlábat is befedte. Nikkelezett

fémrészei most gúnyosan csillognak a fényben.

– Baleset?

– Nem. Érszűkület. Nézd meg azt a másikat.

Bár már ez se lenne. El fog rothadni, mint az,

amit levágtak. A nagyujjam már fekete, hetek

óta nem alszom. Zéró, úgy szenvedek, mint egy

kutya…

125

– Miért nem mész kórházba?

– Voltam. Le akarják vágni.

– Hát vágasd le, miért nem engeded?

– Mert, mert szenvedni akarok. Meg aztán mi-

hez kezdjek, ha egy lábam sincs? Így még kime-

gyek bevásárolni, de akkor? Ki viseli gondomat?

– A halál. A halál gondoskodjon rólad. Annyi

gazságot követtél el az életben, hogyha egészében

elrothadnál, azzal sem rónád le.

– Gazságot? Nem követtem el gazságot, Zé-

ró… Ne mondj ilyet.

– Elcipelted az apámat, aki abba belehalt, az

nem gazság?

– Apád haláláért nem vagyok hibás. Olyanok

voltak az idők. Te akkor börtönben voltál, de ne

hidd, hogy mi, akik kinn voltunk, azt csinálhat-

tuk, amit akartunk.

– Fasiszta voltál, Frakk, és fel akartál akasz-

tani engem, tagadod?

– Nem tagadom. Akkor azt hittem, hogy iga-

zam van. És gyűlöltelek téged.

– A börtönben úgy megkínoztál, már csak azért

is megérdemelnéd, hogy most… megöljelek.

– Igazad van, Zéró, de te is hibás voltál. Nem

kellett volna a pofámba kend a levest. Én eleinte

úgy gondoltam, segítek rajtad, mondjuk külső

munkára küldetlek, tudom is én, ha befogod a szá-

dat. De te, rögtön az elején elrontottál mindent.

– És ott a pincében sem tudtál betörni… Ugye,

hogy nem tudtál?

– Nem, a világért sem. Egyfolytában járt a po-

fád, pedig már féltem, hogy agyonverlek.

126

– Te ganéj, tudod milyen borzasztó az, amikor

az embert seprűnyélre akasztják, és úgy verik a

tenyerét-talpát?

– Tudom, Zéró, én is tudom… Zéró, van egy

cigarettád?

– Hogyne lenne! Neked szabad dohányozni?

– Nem.

– Nekem sem.

– Kent? Te mindig ilyet szívsz?

– Soha, Frakk. Én Kárpácit szívok, ezt neked

hoztam.

– Nekem? Hát ennyire szeretsz?

– Szeretlek? Gyűlöllek. De arra gondoltam,

szívj még egy jó cigarettát, mielőtt kettéhasítom

a fejedet.

– Hát jó, akkor szívjunk egy jó cigarettát. Ez

tényleg jó…

– Ez igen… Te Frakk, azt mondtad, féltél at-

tól, hogy agyonversz ott a pincében. Miért? Nyu-

godtan megtehetted volna, rád bíztak. Vagy any-

nyira szerettél?

– Szerettelek? Gyűlöltelek. De megígértem

anyámnak, mielőtt meghalt, hogy neked semmi

rosszat nem teszek.

– Megható, hogy mennyire hű maradtál anyád

emlékéhez. Engem félig agyonvertél, aztán beárul-

tál, hogy fasiszta önkéntes voltam, de azt már nem

mondtad meg, hogy véletlenül és pont a te oszta-

godban.

– Te nem akartál egyezkedni, kénytelen vol-

tam menteni a bőrömet.

– Úgy, hogy engem bemártottál és még tíz

127

évet sóztatok a nyakamba, szerencsére ebből öt

év amnesztiába esett.

– Zéró, te tényleg szerencsés voltál. Én lehúz-

tam mind a tízet.

– Hát te is ültél, Frakk?

– Naná, mert nekem majális volt az életem.

És habcsók.

– Akarsz még egy cigarettát?

– Abból a jóból? Adjál.

– És, te Frakk, milyen börtönökben voltál?

– Sok helyt. Azokban is, ahol te.

– A Deltában voltál-e?

– Három évet. A végén. Ott kaptam az érelzá-

ródást. Állandóan befolyt a víz a gumicsizmámba

és befagyott.

– Aztán halat fogtatok-e? Mert mi elég sokat.

– Annyit, hogy már nem is kellett, sem az őrök-

nek, sem nekünk.

– Ti hogy csináltátok, Frakk? Mi léket vágtunk

és éjszakára kosarakat engedtünk a vízbe.

– Ó, Zéró, milyen jó így elbeszélgetni a régi

időkről, a börtönökről, a fiatalságunkról. Zéró, ha

valamit kérdezek, őszintén válaszolsz? Megígéred?

– Megígérem.

– Te azért jöttél, hogy megölj. Ezt nem kérde-

zem, ezt tudom.

– Úgy van.

– Akkor miért nem ölsz meg?

– Nem tudom…

– Ne mondd azt, hogy sajnálsz, mert nem

igaz. Te gyűlölsz engem.

– Gyűlöllek, Frakk.

128

– Azt se próbáld elhitetni velem, hogy félsz.

Nem én leszek az első ember, akit megölsz, mint

ahogy én is sokat küldtem a világra. Hát rajta!

– Még gondolkozom…

– Ott van a fejsze a kályha alatt. Nézd, én el-

fordulok… Csak arra kérlek, pontosan csapj. Tu-

dod te, hogy kell.

– Van nekem saját fejszém és késem is. Hoz-

tam magammal. – Látja doktor, akkor vágtam

meg a kezem, amikor a zsebembe nyúltam. – És

nem kell, hogy elfordulj! Nézz a szemembe, Frakk.

Merj a szemembe nézni, most amikor meghalsz!

Nézd meg a fejszét is, fényes és éles. Olajos rongy-

ban tartom évek óta. Neked.

Frakk lefeküdt a párnára, nikotinsárga kezei-

vel eltakarta szemeit. Gyászkeretes körmeivel szür-

ke haját is arcára húzta. Csonka lába úgy állt fel-

felé, mint derékba tört kútágas… halkan zokogott.

– Ne sírj, így nem tudlak megölni!

– Nem mindegy az neked, mit csinálok?

– Üss le és kész.

– Bezzeg te, Frakk, ott a szakállasoknál leütöt-

tél, és én hiába sírtam, halálra ítéltél, pedig még

gyermek voltam.

– Az igaz, de futni is hagytalak. Nem őriztet-

tem a pincét.

– Tegyük föl, hogy így volt, most mit akarsz?

Boruljak a kebledre? Tudod, mit mondok? Bár

húztál volna fel akkor, hogy ne ismerjem meg a

háborút, a börtönöket, a betegséget…

– Zéró, ne gondolkozz, ölj meg… Kérlek… kér-

lek, ölj meg!

129

– Nem Frakk, meggondoltam magam.

– Miért? Miért nem ölsz meg?

– Téged már nem kell megölni. Megöl téged

az élet, és több kínnal, mint ahogy én tehetném.

Egy fél élete készülök erre a napra, de most vala-

hogy már nem is haragszom rád. Én már senkire

sem haragszom. Kiégett ember vagyok és súlyos

beteg. Hamarosan meghalok. Nem akarok többé

ölni.

– És akkor velem mi lesz?

– Mi lenne? Élsz tovább boldogan s kínlódva,

ahogy megérdemled.

– Hogy éljek? Hogy élhetek? A megmaradt lá-

bam elevenen elrothad. Gennyet köpök és vért…

Zéró! Még nem mondtam, nekem tüdőrákom van!

Tudom. Papírt is adtak róla. Azt hitte az orvos,

vén hülye vagyok és nem értem meg. Nem aka-

rok többé a kórházba menni, itt akarok megdög-

leni… De nem lesz, aki egy pohár vizet adjon, aki

begyújtson, aki a fejemre húzza a lepedőt. Zéró,

ha egy kicsit is szeretsz, megölsz. Most ölj meg!

Most rögtön! Most fel vagyok készülve a halálra.

Félek a szenvedéstől, ami még rám vár.

Már nem bírom tovább. Nekem már nincs sok

hátra, és ami van, az gyötrelem. Nézd, én lefek-

szem, arccal a párnára. Vedd a fejszét. Úgy, mint

annak idején, amikor tarkón lőttük a foglyokat…

Zéró, te is úgy csináltad, nem csak én, ne légy

gyáva!

– Jól van… jól van… nyugodj meg. Itt van egy

cigaretta, abból a jóból. Kár volna itt hagyni. Ne

bőgj, Frakk! Inkább szívd le mélyen a füstöt.

130

– Te rosszat tettél velem. Most olyan könnyen

meg tudtam volna halni. De te további szenve-

désre ítéltél. Megbosszultad magad. Sikerült. Rá-

adásul, még a jótét lélek mezében tetszeleghetsz…

de csak magad előtt. Szarházi alak vagy te, Zéró,

pont olyan, mint az apád.

– Hagyj békét az apámnak! Az már meghalt.

Te ölted meg.

– Mondtam már, hogy nem én öltem meg, és

az, hogy az apád szarházi volt, az biztos! Az én

apám is mindig mondta.

– Talán azért, mert féltékeny volt apámra, ami-

ért a te anyádnak udvarolt, mielőtt apádhoz ment.

– Zéró! Már senki sem él a szüleink közül…

és mi sem sokáig.

– Mondjál valami újat. Ezt tudom.

– Valami újat? Elmondok valamit, amiről nem

tudsz. Anyám miután férjhez ment a fűszereshez,

az első hetekben megszökött tőle. Pontosabban a

te apád szöktette meg és átvitte a szomszéd or-

szágba. Másnap a nagyszüleink közös erővel hoz-

ták haza őket. Apádat rögtön elvitették katoná-

nak, anyámat vissza az urához. Apám, talán ezért,

mindig gyűlölte a te apádat, és az irántatok táp-

lált gyűlöletét kicsi koromtól belém nevelte.

– Ezért dobtál te bele a csalánba? Azért vertél

meg mindig?

– Azért hát. Később azt is megértettem, hogy

apám engem sem szeret, de anyámat se. Állandó-

an verte, nem tudta megbocsátani neki, hogy an-

nak idején elszökött apáddal. Pedig anyám akkor

még csak 16 éves volt, apád már 19, regruta.

131

– Frakk, én erről soha egyetlen szót sem hal-

lottam. Igaz ez? Te honnan tudod?

– Anyámtól, többször is elmesélte, amikor bá-

natos volt. Sokszor volt bánatos…

– Azt mondod, apám 19 éves volt… én is any-

nyi voltam, amikor fel akartál akasztani.

– Nem gondoltam komolyan…

– Hazudsz, Frakk… hazudsz… legalább halá-

lod előtt nem kellene.

– Rendben van. És azt mernéd mondani, hogy

te nem akasztottál volna fel, ha történetesen én

kerülök a te kezedbe és nem fordítva?

– Már nem tudom, mit tettem volna akkor, de

azt tudom, ha most…

– Most gondolkodás nélkül felhúznál, ezt akar-

tad mondani. Akkor miért nem vágtál le az előbb?

– Mert sajnállak, bizony megsajnáltalak. Olyan

nyomorult vagy.

– Azt ne, Zéró! Csak azt ne! Engem ne sajnál-

jon senki. Főleg te ne. Inkább gyűlölj, ölj meg. De

te gyáva vagy…

– Gondoltál már arra Frakk, hogy mi akár test-

vérek is lehetnénk?

– Lehetnénk, de nem vagyunk. Szerencsére.

– Persze hogy nem, nem is azt akartam mon-

dani, de gondold meg, ha annak idején anyádat

és apámat békén hagyják…

– Őrültség. Ha így vesszük, nemcsak te, ha-

nem bárki a testvérem lehetne. Bármelyik ember.

Erről kár is beszélni.

– Én pedig azt mondom, beszéljünk. Talán

van még egy pár napunk. Élni. És amíg még tisz-

132

ta az agyunk, addig, legalább addig beszélges-

sünk…

– Jó... De adsz még egy cigarettát? Abból a

jóból…

– Mondtam már, neked hoztam.

133

HORGÁSZNI EGÉSZSÉGES

Még alig emelkedett a túlsó parti bokrok fölé,

máris forrón tűzött a nap. Micsoda kánikula lesz

ma. Tiszta szerencse, hogy nem maradtam otthon.

Tizedik emelet, saroklakás. Felette már csak a ka-

vicsréteg és a tévéantennák. Télen hideg, nyáron

meleg. Lám, még itt, a folyó partján is meleg van,

pedig még csak reggeli hét óra. Langyos a víz. Saj-

nos fürdeni nem szabad, megtiltotta az orvos.

– No, de én azt mondom, cseréljünk át fene-

kesre. Nem való nekem ez a pecázás, gyermekes

időtöltés. Jön a kis hal, megszagolja, az úszóka

biccent egyet, kirántom, és sehol semmi. Olyan ap-

rók, hogy be sem tudják falni. Ha pedig kicsi hor-

got, kicsi gilisztát teszek, egyik füzikét fogom a

másik után, az pedig nem is hal, pikkelyei lepe-

regnek, hamar megdöglik, még horogra sem jó…

Így ni, ez lenn van fenéken. Ilyen nagy melegben

ott járnak a nagy halak… Ha ugyan járnak.

Mi ez? Távoli harangszó, vagy a saját szívem

dobogása? Csak nem… ennyi mozgástól, hogy fel-

álltam és bedobtam a horgokat… Mondta a dok-

tor, ne erőltessem meg magam. Ah, ez nem volt

megerőltetés.

És különben is, mostanában nem fáj a szívem

és nem is ver félre. Úgy látszik, mégiscsak harang-

zúgás lesz.

134

(Az öreg felteszi a szemüveget és kényelmesen

leül. Jaj, meg ne hallja, hogy öregnek szólítom,

még azt sem szereti, ha bácsizzák. Mondják csak

neki, hogy Oszkár, esetleg Oszi, hisz még csak az

ősszel lesz ötven. De szemüveg az már kell. Főleg

az ilyen finom munkához, amikor összegubanco-

lódik a zsinór. Huszonnyolcas teknősbéka zsinór,

Shakespeare-orsó, ötrészes cseh bot. Ez a legjobb

szerelése. A világért fel nem áldozna egy méter

zsinórt, inkább babrál vele egy órát.)

Azt mondják, hogy ez nyugtatja az idegeket.

Már akinek.

– Erre három horgot teszünk fel, egészen ap-

rót piros gilisztával, arra dévérkeszeg harap. Kö-

zépre egy nagyobbat sajttal. Alulra, az ólomhoz

közel nagy horgot fekete gilisztával. A vasat nem is

nagyon muszáj elrejteni, csak az a fontos, hogy jó

csokros legyen és ficánkoljon rajta a csali. A har-

csa így szereti.

– Tisztelt halak! Kérem tessék fogyasztani! Ki-

nek mi tetszik. Én sótlan kenyeret eszem és so-

vány túrót uborkával.

(Amíg reggelizett, csodálta a hatalmas csendet.

Szinte fájóan zörgött a zsírpapír. Valahol messze

fáradhatatlanul szólt a kakukk.)

– Mi lenne, ha most elkezdeném számolni,

még hány évet élek? Butaság, de miért ne játsza-

nék? Egy… mi történt, nincs tovább?… kettő, hű

de megijedtem… öt… olyan rövid szüneteket tart

ez a kakukkmadár, mint amikor az ember szíve

egy dobbanásnyira kihagy… huncut madár… ti-

zenegy… ma jól viselkedik az órám… véletlenül

135

se hagy ki… tizenkét… jól van, madárka, csak foly-

tasd, én türelmes vagyok… húsz, huszonegy… Hű,

mekkora hal ugrott fel! Akkorát csobbant, mint-

ha gyermek ugrott volna a vízbe, és nem is mesz-

sze a parttól. Éppen ott, ahol a tarajos sodrás az

öböl nyugodt vizével találkozik.

Persze, ott vadásznak a rablóhalak. Alighanem

őn volt. Ragadozó őn. A csuka nem ugrik ki eny-

nyire a vízből, a süllő pedig a part felől támad be

és fölfelé. A ponty is szokott ugrani, és mekkorá-

kat csap egy nagy ponty, de az sokkal lomhább.

Ez őn kellett legyen. Nem ártana egy horogra kis-

halat tűzni…

Jól nézünk ki. Enni ettem, de gyógyszert nem

vettem be. Pedig az orvos azt mondta, inkább az

evést felejtsem el, mint az orvosságot. Egy fehér,

egy rózsaszínű és nitroglicerin, ha fáj a szívem, de

sohase fájt azóta…

(Három hónapja annak, hogy Oszkár hirtelen

összeesett. Sápadtan, lila ajkakkal fetrengett a fáj-

dalomtól az iroda szőnyegén. Ő csak a halálfé-

lelemre emlékszik vissza. Kiterjedt szívinfarktust

állapítottak meg, oxigénnel tartották a reanimá-

ciós osztályon. Eleinte felülnie sem volt szabad.

Fokozatosan jutott el oda, hogy ismét járhas-

son állandó ellenőrzés és kezelés mellett. Mikor

kibocsátották, azt mondta az orvos, hogy a rend-

szeres séta, könnyű kis kerti munka, horgászás jót

tesz. Oszkár alapos ember volt. Ha van egy te-

nyérnyi kertje, biztosan kitenyésztette volna a fe-

kete ibolyát, vagy valami más kertészeti rekordot

állít be, de így, tömbházban… Inkább a horgásza-

136

tot választotta. Rögtön szakkönyveket vásárolt, és

elolvasott mindent, amit a sporthorgászatról tud-

ni kell. Most szakmai felkészültséggel, egészség-

ügyi meggondolásból, orvosi előírásra jár ki a víz-

partra.

Orvosa azt is mondta, hogy a nagy lelki felin-

dulások vagy a fokozott fizikai igénybevétel vég-

zetes lehet számára. De ezek aligha fenyegették

Oszkárt.

Kövér, lagymatag ember, aki sohasem volt ide-

ges. Még fizetésnapokon se, pedig ilyenkor min-

dig előfordul egy-két kisebb tévedés a bérszám-

fejtő osztályon. Igaz, hogy fizetésnapokon három

pakk cigarettát szívott el, máskor csak kettőt.)

– No, lássuk csak ezt a Shakespeare-t, erre nem

harap semmi? Műveletlen halak. Pedig milyen szé-

pen feldíszítettem. Bezzeg a gilisztát lerágták, tel-

jesen letakarították a kicsi halak. Megálljatok!

A legalsóra piócát teszek. Azt ugyan semmi le nem

veszi, csak a harcsa. Így ni. Hát akkor jöhet a har-

csa, de legalább kétkilós legyen.

(Érezhetően fokozódott a hőség. A nap már a

folyó közepén csillogott. Szerencsére Oszkár ár-

nyékban volt. Egy benyúló földnyelven, amin öreg

fűz nőtt. Gyökerei alól félig már kimosta a földet

a víz. Jövő tavasszal biztosan elmossa az ár a fát,

és akkor a földnyelv is menten leolvad, de most

még áll a fa! Árnyékot nyújt, eszményi halászhely.

Vasárnaponként veszekszenek érte a horgászok,

és egymással versengve rendszerint úgy beetetik a

helyet, hogy senki sem fog semmit. Ezért jött hét-

főn ide Oszkár.)

137

Kóbor fuvallat fodrozza a vizet. Épp csak any-

nyira, hogy érdes lesz tőle az öböl tükre. Ismét

csap a nagy hal. Olyan közel, hogy a kifröccsenő

vízből a horgászra is jut. Meg kellene próbálni vil-

lantóval is. Szép ezüstszínű kettős villantóval, ami

pergés közben menekülő halacskákat utánoz.

– Hohó, ezt húzza. Bekaptad? Remélem, nagy

vagy. Sajnos nem nagy, csak egy kis keszeg. Csak

nem? A másikat is húzza. Nem. Összebolondult a

két szál. Akkor most már melyiken van? Persze a

hosszú boton. Mégiscsak szeretik a halak Shakes-

peare-t. A másik zsinór megduplázva jön ki, majd

utána szétbogozom. Hű, de meleg van, le kellene

mosdani…

A gilisztát ismét lerágták. Csak a legalsó hor-

gon ficánkol virgoncan a zöld hasú pióca, azt nem

is bántja akármi. Most szépen lógassuk be itt a

part mellett a vízbe, hogy ne legyen útban addig,

amíg a másikat felgombolyítom. De előbb kezet

mosok. Kellemes meleg a víz, pont dél van, a nap

a fejem búbjára süt. Mi történt? Teljesen megha-

jolt a hosszú bot, és úgy is maradt. Biztosan vala-

mi gaz, elsodort ág akadt rá, hisz csali sincs rajta,

és alig kétméternyi zsinór lóg a vízbe. Sebaj, szép

lassan ki kell húzni, nehogy beszakadjon! Magas-

ságos egek, ez rángatózik, nem lehet gaz… ez hal,

de mekkora… hogy viszi… gyorsan utána enged-

ni a nylont, különben elszakítja… most fékezzük

lassan a drágát, és próbáljuk letéríteni a víz sod-

rából, úgy… úgy… csak balra szépen, az öbölben

szinte áll a víz… amíg azon visszahúzlak, fáradsz

egy kicsit… Csak lassan tekerjük a zsinórt és húz-

138

zuk vissza a halacskát. Nagyon nehezen jön. Mind

a mélybe húz… Mély az öböl vize és sok benne a

gyökér, kisodort ág, hordalék, félő, hogy azokban

elakad… Gyere, gyere… most már nincs messze…

csak jól fel kell tartani a bot végét, úgy meghajlik,

mint az íj… még egy kicsit… még egy picit… Juj,

elkapta az ár, és viszi, mint a gyorsvonat… utána-

engedünk, aztán megtéríteni balra… és… az öböl

vizében lassan vissza. Nagyon nagy hal. Még so-

ha ekkorát nem fogtam. Legalább tízkilós, ha nem

több… Hogy hagyja magát a kedves húzatni, von-

szolni, csak a farka lassú mozgása érződik… Fi-

gyelni, mert szakít! Viszi a víz sodra megint lefe-

lé… rajta van még? Rajta… Akkor térjünk szépen

balra és nyugodtan vissza a bácsihoz.

– Nagyon kell ügyeljek, a zsinórom csak nyolc

kilót bír el, ez jóval több. Főleg, amikor az ár el-

kapja. Legnagyobb akkor a veszély, amikor a ro-

hanó víz futószalagjáról leszállítom, és balra térí-

tem az öböl csendes vizébe. Most is úgy ficánkol

a negyvenméternyi zsinór végén, mint a kettévá-

gott giliszta, nem baj, ezzel is fárad.

– De én is fáradok. Egészen belefáradtam…

Megint harangoznak? Biztosan delet… Ne menj

a mélybe! Elakad valamelyik üres horog a gazban,

és akkor szakad az egész… Úgy! Csak föl a fejjel,

haltárs, csak föl és dolgozni… aki élni akar, az dol-

gozzon…

Tessék, ugorj bele a sodrásba, hadd vigyen…

Addig egy cseppet megpihenek, már teljesen el-

zsibbadt a bal kezem… Most ügyesen ismét balra

és vissza, már ki tudja, hányadszorra, de akinek

139

nincs türelme, az nem fog nagy halat… Micsoda

badarság, egyfolytában dúdolom, hogy dombon

törik a diót, rajta, vissza mogyorót, a szívdobba-

nások ütemére, ahogy a fülemben hallom… mo-

gyorót… mogy… mogyo… rót.

Hát ez meg mit jelentsen, háromszor hagyott

ki a szívem egymás után. Ezért is fáj most egy ki-

csit… Elmúlik, erre most nem érünk rá! Az ilyen

nagy halat néha órákig kell fárasztani. Egy rossz

mozdulat, szakít és kész. Éppen ez a szép benne,

az izgalom. Tudod, hogy ott van a zsinór végén,

érzed minden mozdulatát, de azt is tudod, bárme-

lyik pillanatban elveszítheted, arra pedig még gon-

dolni is rossz… csak a szívem ne fájna… de nem

veszélyes… biztosan a hőségtől van… lám, a bal

karom sokkal jobban fáj… egészen a kicsi ujja-

mig. Nem is csoda, már mióta tekerem ezt a Sha-

kespeare-orsót. Csak nyugodtan, öregem, semmi

okoskodás… ne idegeskedjünk, haltestvér… te már

szépen elfáradtál és szeretnél lemenni a fenékre

egy kicsit megpihenni, ugye? De ebből nem eszel!

Ha egy percig is pihensz, kezdhetem a fárasztást

elölről. Gyerünk, gyerünk dolgozni! Csak a szívem

ne fájna ilyen piszokul...

Biztosan napszúrást kaptam… amíg a hal le-

felé utazik, fél kézzel bevizezem a fejem… Így. Tu-

lajdonképpen még azt sem tudom, mit akasztot-

tam meg, pedig legalább fél órája fárasztom már…

Fárasztjuk egymást… Biztosan az a nagy ragado-

zó őn csapott rá egy villogó üres horogra, vagy a

piócára, az is lehetséges… nyugi, nyugi, te isme-

retlen hal… nem kapálózunk! Tűrj te is… ügye-

140

sen balra, vissza… mogyorót… Jó! …Mégis be kel-

lene venni egy nitroglicerint, hátha segít. Te, ra-

gadozó őn, most várj egy kicsit… Pár lépést hát-

rálunk, a zsinórt állandóan kifeszítve… ott a doboz

a szivarzsebben… kettőt veszek be, mert nagyon

fáj… várj egy kicsit, te rabló… várj… bal kézzel és

foggal kinyitjuk… a dobozt… ne csapkodj, te őn…

őn, ne csapkodj… huhu, ez nem őn… ez harcsa…

óriás harcsa… amilyent az ember életében egyet

fog, ha szerencséje van… Akkora a hátuszonya,

mint egy tányér, most legalább tudom, hogy mi-

ért küzdök…

Jaj, a szívem, de nem szabad lazítani, most

nem. Rángatózik a harcsa, ez a fáradás jele. Ilyen-

kor kitartóan kell folytatni a fárasztást… Persze,

hogy harcsa. Nagy melegben, déltájt néha feljön

a fák gyökerei közül, az odúból, amit különben

csak éjszakára szokott elhagyni.

– Most már nem gatyázunk, te baromi har-

csa. Nem engedlek többé vissza a sodrásba. Itt,

az öbölben fárasztalak, amíg megdöglesz, vagy én

pusztulok el!

(Oszkár sápadt volt, körmei szederjesek, teste

hideg verejtékben úszott, ő nem láthatta magát.

Az egész világból csak két dolog érdekelte, a fáj-

dalom és a hal. A nagy hal és a nagyon nagy fáj-

dalom. Amikor a harcsa felcsapott, kiesett kezéből

a gyógyszeres doboz és belegurult a vízbe. Mire

észbe kapott, a dobozka már ott úszott a sodrás-

ban, billegve, mintha a fejét csóválná sajnálkozva.

Oszkár most már alig bírta. Szörnyen fájt az egész

bal fele, és csak kapkodva jutott levegőhöz. A hal

141

is alig bírta. Már nem ellenkezett, engedelmesen

vonszoltatta magát a part felé, közben egyfolytá-

ban, ritmusosan rángatta a zsinórt, mint fáradt ló,

amikor a fejét ingatja.

Oszkár szíve összevissza vert, mint a kezdődő

eső nagy cseppjei a bádogtetőn. A harcsa hatal-

mas tátott szája alig kartávolságnyira volt a part-

tól, amikor Oszkár megszédült és belecsúszott a

vízbe. Ez volt a baj.)

– Jaj, elmerülök! Ilyen mély itt a víz közvetle-

nül a part mellett? Nincs is mire támaszkodni, a

víz alámosta a partot, csak a gyökerekbe… ez nem

gyökér, hanem a botom… De nem engedem el…

nem hagyom ezt a nagy dögöt, inkább vele úszok a

sodrásba. Megölöm, csak kapaszkodjak ki a part-

ra… egy kézzel tartom ezt a cápát… másikkal a

partba kapaszkodok… és ha találnék lábbal egy

gyökeret… hihetetlenül fáj… mintha kést forgat-

nának a szívemben.

Fel kell húzzam magam a partra, muszáj. Más-

képp meghalok. Itt nincs levegő, csak víz… jaj…

körömmel, könyökkel kapaszkodni a fövénybe…

rajta… rajta… mogyorót… mogyorót… hogy ser-

kenjen a vér… de most már félig kinn vagyok…

derékig. Mázsás a ruha rajtam… a lábaim… a szí-

vem… hol vagy te gyilkos hal?

Látod, én ismét a parton vagyok és állok… Ál-

lok a két lábamon… te a fehér hasaddal felfelé

jössz felém, mert húzlak… Mert te már nem tudsz

ellenkezni… mert már félig döglött vagy. Csak le

kell hajoljak és a kopoltyúd mögé nyúljak… késé-

vel hiába, nem férsz bele, akkora állat vagy… kéz-

142

zel a kopoltyúd mögé… csak nincs elég levegő… és

nagyon meleg van. Megvagy, te ronda átok… oda-

verlek… dögölj meg… mert én félek… nagyon fé-

lek… nincs levegő.

Alkonyatkor talált rájuk egy villantózó horgász.

Egymás mellett feküdtek, a nagy hal és az ember.

Szinte egyforma hosszúak voltak. Görcsbe fagyott

ujjaival a kopoltyúját fogta, de a harcsa még élt.

143

SÖRT CSAK BABLEVES UTÁN

– Kérek még egy mititéjt. Azaz egyet-egyet. Kér-

jünk inkább kettőt-kettőt? Maga mit szól hozzá?

– Kettőt fejenként? Nem lesz sok?

– Alighanem sok lesz. Sok benne a fűszer. Pin-

cér! Elég, ha összesen kettőt hoz.

– Kérem, az enyémet jól pirítsák meg, az sem

baj, ha egy picit megég. Lehet?

– Természetesen, nálunk mindent lehet – bó-

lint a pincér.

– Akkor én angolosan kérem. Maradjon véres

a belseje. Úgy zamatosabb.

– Azonnal hozom.

– Kérem! Pincér… Kérem, nehogy serpenyő-

ben süssék, mint azt, amit az előbb ettünk.

– Szó sincs róla… Szó sem lehet róla. Amit az

előbb hoztam, azt sem sütötték serpenyőben, csak

meleg lábosban tartották, amíg fel tudtam szolgál-

ni. Sok a vendég, ugyebár… ígérem, most a ros-

télyról azonnal tányérra tetetem.

– Csodálom magát, hogy képes véresen meg-

enni a húst. Én bizony rosszul lennék tőle, nem

tudnám megemészteni.

– Ugyan. Miért? A füstölt kolbászt sem tudja

megemészteni? Pedig az tisztára nyers.

– Füstölt kolbász? Az egészen más. És főleg

füstölt. Ó, mennyire szeretem, különösen, ha jó

144

sok fokhagyma van benne, és már annyira száraz,

hogy a héja könnyen lehúzható… Maga tudja, mi-

lyen a nagylaki kolbász? Hát abból egyen egyszer,

ha finomat akar. Kifagyasztott és háromszor le-

darált húsból készül, nagyon sok piros paprikával.

Édes paprikával és köménymaggal. Érti? Kömény-

maggal, amit beledarálnak.

– Szóval, higgye el nekem, hogy a nyers hús

még könnyebben emészthető, mint a sült.

– Ne vicceljen.

– Pedig így van. Én sajnos nem ehetek sülte-

ket, sósan, fűszeresen… Megtiltotta az orvos. Ma-

gas vérnyomásom van.

– Ne mondja! És mennyi?

– Volt már kétszázhúsz is.

– És a kicsi?

– Legutóbb száz volt.

– Á, az semmi! Nekem már kétszázhatvanat

is mértek. Tudja, én is diétázom, szigorúan dié-

tázom.

– Kolléga, azt mondom, nem jó ez így, ahogy

van. Nincs ez a világ jól megcsinálva. Mire az em-

bernek mindene megvan, ami kell, lakása, nyug-

díja, ideje, mire elrendezi a gyermekeit, és végre

nyugodtan élhetne, jönnek ezek a különböző nya-

valyák.

– Magas vérnyomás, érelmeszesedés, ugye?

– És az öregség. Az öregség, ami a legsúlyo-

sabb minden betegség közül.

– Sőt, biztos halálhoz vezet – nevet az Öreg,

mintha csak egy jó viccet sütött volna el.

– Mondja, magának van cukra?

145

– Cukrom? Nem tudom. Nem nézettem soha.

– Pedig annak utána kellene nézni. A maga ko-

rában… meg kell állapítani vérből és vizeletből is

a cukrot.

– Tessék… tessék… mustárt is hozok rögtön.

– Ne! Kérem, ne hozzon. Mustárt nem szabad.

– Sajnos nekem se.

– Innivalót mit hozhatok? Mondjuk egy jó vö-

rösbort…

– Isten ments! Felmegy tőle a vérnyomásom.

– Fel az, a sörtől is, a tejtől is, még a víztől is…

Ah, már semmit sem szabad.

– Már hogyne lenne szabad. Kérem, hozzon

egy-egy kis konyakot. Azt hát, konyakot. De ne

akármilyet, ötcsillagos legyen. Ha van albán ko-

nyakja, az lesz a legjobb.

– Édes fiam, maga tudja, hogy kell a konya-

kot felszolgálni?

– Jó, jó, persze hogy tudja. Azért figyeljen ide.

A konyakot nagy pohárban kell felszolgálni, ami-

nek a szája összeszűkül, hogy az illatát is élvezni

lehessen. Esetleg egy szelet citrom és a pohár szá-

ja kristálycukorba mártva. Hát nem? Tudja kollé-

ga, nekem cukorbajom is van…

– Pincér, két nagy konyakot hozzon, ne feleket.

Rendben?

– Hát persze. Nem vagyunk mi félemberek.

– Csak egy kicsit betegek.

– És öregek.

– Mondja, maga érzi azt, hogy öreg? Mindig

érzi?

– Most például nem érzem. Most friss vagyok

146

és jókedvű. Biztosan azért, mert már tavaszodik.

Ma reggel nagyot sétáltam a parkban, a jó levegőn.

– Én minden délelőtt sétálok, ha nem esik.

– Engem nem engednek ki a gyermekeim. Fél-

tenek szegények, nehogy meghűljek…

– Tessék a konyak!

– Ásványvizet nem kellett volna. Tudja, a vér-

nyomás… – és a fejére mutat. – De most már

hagyja itt.

– Micsoda illat, minő zamat. Albán ugye?

– Nem, kérem, Milcov.

– Hát akkor koccintsunk. És igyunk mindket-

tőnk megegészségesedésére. Azt mondja, a gyer-

mekei nem engedik ki sétálni, akkor ma hogy

ment ki mégis?

– Úgy, hogy nincsenek itthon, elutaztak Ko-

lozsvárra, az unokáim is. Két unokám van, tizen-

három és tizenöt évesek, két édes leányka. Hogy

azok mennyire szeretik nagytatát…

– Hajjaj, jó, ha az embernek családja van.

– Magának nincs?

– Már hogyne lenne. Van egy unokám…

– Hát akkor?

– Akkor kéne igyunk még egy korty konyakot.

Úgyis mindig csak azt hallom, hogy „Jaj, papa, ne

tessék szeszes italt fogyasztani, árt a vérnyomá-

sának”, „Jaj, papa, ne tessék sonkát enni, mert na-

gyon sós”, „Ne tessék csokoládét enni, mert hiz-

lal… tojást se, mert koleszterint tartalmaz”. Ezt se

szabad, azt se szabad, semmit se szabad. Rám

is vigyáznak a gyermekeim. De még mennyire vi-

gyáznak. Pincér, még kettőt… két felet.

147

– Miért felet? Két nagyot. Ezt a rundot én fi-

zetem.

– Jó, jó, majd megegyezünk.

– Mondja, a maga gyermekei is elutaztak?

– Nem. Én utaztam el.

– Elutazott? Hát nem idevalósi?

– Temesvári vagyok, csak most falun lakunk.

– Pedig nekem úgy tűnt, ismerem valahonnan.

– Lehet, hogy ismer, futballista voltam a Kini-

zsiben. Hátvéd… Micsoda idők!

– A Kinizsiben? (Egy percre úgy tűnik, emlék-

szik, aztán lemondóan legyint.) Nem emlékszem.

– Már én sem, olyan rég volt. Milyen csodá-

latos volt, amikor Párizsban jártunk. Azt maga

nem tudhatja. Sétahajóztunk a Szajnán, Mont-

martre, Champs Elysée, Eiffel-torony, no meg a

Moulin Rouge. Este ott ült az egész csapat, kán-

kán, sztriptíz, micsoda nők… van magának fogal-

ma, hogy milyenek a párizsi nők? Ugyan honnan

tudhatná!

– Már megbocsásson! Hogyne tudnám. Én is

jártam Párizsban. Sőt a Moulin Rouge-ban is vol-

tam. Tudja, mikor! Ezerkilencszázhuszonnégy ok-

tóber 29-én este, még azt is tudom, szerdai nap

volt. Nos? Tudja, megnyertem egy keresztrejtvény-

pályázatot. Egyhetes párizsi utazás volt a jutalom.

A Louvre-ban két napot töltöttem. Aztán szerdán

délben, ezerkilencszázhuszonnégyben, a másik

nyertessel éppen a kirakatokat nézegettük, ami-

kor ránk szólt egy bajuszos ember: „Bocsánat, ura-

im, úgy hallom, magyarul beszélnek. Hová való-

siak?” Mondom, hogy temesváriak lennénk, erre

148

nagyon megörvendett és bemutatkozott. „Óriási,

én Neumann báró vagyok, nagyon örvendek nek-

tek. Estére legyetek a vendégeim. Nyolcra várlak

a Moulin Rouge-ba. Szevasztok.” És tényleg várt.

Leültetett és azt mondta: „Rendeljetek, ami

jólesik, én fizetem. Sajnos, nekem most el kell

mennem, de éjfél előtt itt leszek.” No, mi aztán

rendeltünk. Osztrigát, langusztát, Courvoisier-ko-

nyakot, Malaga-bort, mindent. Két fehérnép is

odaült hozzánk, az egyik az ölembe.

Bár sokat ittam, a fejem tiszta maradt, csak a

lábaim nem akartak engedelmeskedni az istenért

se, mintha térdből lefűrészelték volna őket. Nem

tudtam felállni. Mert azok olyan borok voltak…

Mikor a legjobban éreztük magunkat, azt mond-

ja valamelyikünk: „Te fiúk, már reggeli négy óra,

hol marad a báró?” Hű, de megijedtünk. Alig pár

sou ténfergett a zsebünkben, mivel fizetjük ki a

cechet? Bánatosan szopogattuk a maradék Madei-

rát, és mind a hárman az ajtót lestük.

– No, és végül megjött a báró?

– Meg. De csak reggelfelé. De azután mekkorát

mulattunk…

– Ó, Párizs, Párizs… Nem kéne együnk vala-

mit? Valami finomat, valami olyasmit, mint a Pi-

ros Malomban.

– Hohó, pincér, pardon Monsieur garcon, vous

avez languszta osztriga?

– Mi tetszik?

– Azt kérdi, van-e osztrigája, rákja?

– Ugyan, kérem… De hozhatok szardíniát, és

mondjuk olajbogyót.

149

– Nagyon jó. Citrommal! És még mit tudna

ajánlani, valami különlegességet?

– Különlegességet? Tessék az étlap! Különben

hozhatok békacombot, rántva.

– Nagyszerű! Jöhet!

– Mondja, garzon, tatárbifszteket tudnak-e csi-

nálni?

– Hogyne, kérem. Azonnal hozom, pirított ke-

nyérrel természetesen. Jó lesz?

– Fogadom, megint valami nyers húst rendelt,

kolléga, mert ha bifsztek, az csak nyers lehet.

– Az hát! Darált nyers marhahús, a közepében

egy nyers tojással. A tányér szélére borsot, piros-

paprikát, mustárt, sót tesznek, hogy mindenki íz-

lése szerint fűszerezhesse. Tudja, hogy csúszik ar-

ra a bor? Na tessék, már itt is van. Nézze, milyen

gusztusos. Minden teljesen nyers, csak össze kell

keverni.

– Tessék a szardínia, a béka már sül. Jó étvá-

gyat!

– Hát akkor lássuk. Mustárt csak keveset, mert

a mustár erős fűszer… a bors is erős, de nélküle

semmit sem ér a tatárbifsztek… Így… Sót nagyon-

nagyon keveset… Ugyebár a vérnyomás… Most jól

összekeverjük…

– Hagyja a fenébe, ne diétázzon, legalább ma.

Holnap megjönnek a gyermekei Kolozsvárról és

megint koplaltatják.

– Kikérem magamnak, nem koplaltatnak!

– Csak nem adnak enni… legalábbis nem azt,

amit szeretne.

– Miért? Talán maga azt eszik, amit akar? Azt

150

csinál, amit akar? Odamegy, ahová akar? Ne akar-

ja nekem azt beadni, hogy otthon maguknál ma-

ga az úr a házban.

– Azt nem is mondtam. Maga dicsekedett az

unokáival, hogy mennyire szeretik, és úgy vigyáz-

zák, hogy még az utcára sem engedik.

– Persze, hogy szeretnek, ezért eldugják a ci-

pőimet, nehogy egyedül kimehessek az utcára…

és rögtön beárulnak a lányomnál, ha sutyiban rá-

gyújtok.

– Tudja mit, kolléga, keverje bele az egész bor-

sot abba a nyers fasírozottba. Nem látja senki.

– Úgy gondolja, akkor finomabb lesz?

– Biztosan. És tegye bele az egész paprikát. Ha

szép piros, akkor legalább olyan lesz, mint a kol-

bász (sóvárogva nézi, látszik, most már szívesen

enne belőle, de restelli).

– Kóstolja meg, kolléga. Ilyen finomat rég nem

evett. Ez pont olyan, mint a nagylaki kolbász. Csak

sokkal jobb.

– Hát, ha annyira kínál… ohó, ez finom! Nem

is érzik rajta a nyers íz. Talán azért, mert pirítós

kenyérrel esszük… Ezt nem hittem volna… (Élve-

zettel hümmögve esznek, mikor a pincér megje-

lenik, egyszerre integetnek neki.)

– Főnök! Főúr! Hozzon valamit inni.

– Hozhatok két korsó sört?

– Sört? Sört csak a bableves után! Bort ide!

Vörösbort.

– Helyes. Nagyon helyes. Bikavért. De pincér,

az istenért, nehogy jégbe hűtve hozza. Vörösbort

nem szabad hidegen inni, csak szobahőmérsék-

151

leten. Esetleg enyhén melegítve. Csak akkor adja

ki az ízét, zamatját. Ó, Madeira, Madeira…

– Azonnal itt lesz, és borvizet is hozok.

– Vizet?! Vörösborba?! Bűn! Csak a kocsisok…

isszák vízzel a vörösbort. Egy csepp víz elronthat

egy egész pohár bort!

– Hozza csak a vizet is ide, fiam, de ne töltse

bele a borba, hanem külön pohárba, a bor mellé.

A bor legyen langyos, de a víz jéghideg. Megje-

gyezte?

– Igenis!

– Hm, hm, ez a béka finom. Talán jobban meg-

sózhatták volna. Tudja, hogy mikor ettem először

békát?

– Én kisgyermekkorom óta, nálunk szokás volt,

de csak télen.

– Én ezerkilencszáznegyvenhatban, az éhínség

évében. Rónácon volt egy mocsár tele békával. Há-

lóval fogták az emberek… Ma már nincs is mo-

csár. Eltűnt. Beépítették tömbházakkal. Ott, ahol

a közepe lehetett, ott van most a kenyér- és tej-

bolt. Mi is ott lakunk, négy szobában. Az egyik

szoba csak az enyém. A legkisebb.

– Még sincs megelégedve?

– Ki mondta, hogy nem vagyok megelégedve?

Csak amióta meghalt a feleségem, kissé egyedül

vagyok… és nem is akarok zavarni… meg aztán

hetven felett kifele…

– Maga már elmúlt hetven?

– Hajjaj, de már hányszor. És maga? Fiata-

labb, mint én.

– Inkább igyunk egy korty vörösbort. Ez vér-

152

ré válik bennem, mint barátban a lencse. Jobb,

mint az édes anyatej… Jobb, mint a tej. (Kiissza

az egész pohárral.) Tudja, kolléga, nálunk a falu-

ban nem lehet akármikor tejet kapni, úgy mint

itt a városban. Mondjuk, ott magánál, a Mocsár-

ban. Reggel korán én szoktam tejet hozni a szö-

vetkezetből. Kell a kisunokámnak, tizenegy hó-

napos…

Tegnap reggel csúszós volt az út, hát elestem.

Hiába, nagyon csúszott. Kiborult a tejnek több

mint a fele. Este kérdi a lányom, miért nincs tej?

Mondom neki, hogy Tibike megitta. „Két liter te-

jet? Az lehetetlen.” Észrevettem magam, hogy el-

vetettem a sulykot, jobb lett volna megmondani,

hogy elestem, de már késő volt. Így inkább to-

vább erősködtem, hogy bizony Tibiké nagyfiú, és

ő itta meg az egészet. Ekkor a vejem a szemembe

nevetett és azt mondta: „Ne firtasd, anyuci, az

öreg itta meg. Mit törődik ő a gyermekkel?”

Ez fájt. Nagyon fájt. Hogy én nem törődök az

unokámmal? Hát akkor ki van vele egész nap, ki

teszi tisztába, ki eteti, ki dajkálja? Még csak egy

szót mond Tibike, azt, hogy „Natata”… No, most

már boldog, hogy nekem is megvan a saját bajom,

nemcsak magának?

– Tényleg… inkább igyunk egyet. Jól csúszik…

Ne bánkódjék, kolléga, már nem tart sokáig. No,

még egy pohárral.

– Méghogy én eliszom a tejet az unokám szá-

jától? Hogy lehet ilyet még csak feltételezni is?

Erre válaszoljon.

– Én azt mondom, beszéljünk másról, jó?

153

– Jó.

– Akkor kedves megegészségedésükre… meg-

egészségedésünkre… megegészségedesésünkre…

– Megegészségesedésünkre! – ezt már a pin-

cér mondja.

– Úgy van! Brávó, pincér. Most tudja, mit hoz-

zon nekünk?

– Még egy üveg bort!

– Nagyszerű! Eltalálta. Eltalálta. De még va-

lamit…

– Maga még tud enni, kolléga?

– Hogyne! Például egy ordás palacsintát ka-

porral. És egyet mondjuk… barackízzel.

– Az jöhet. A palacsinta mindig jöhet. Csak ar-

ra kérlek, fiacskám, hogy jó ressre, ropogósra, pi-

rosra süsd.

– Sajnos, ordánk nincs, túróval is lehet?

– Lehet, lehet… akármivel lehet.

– Azt mondja, én ittam meg a tejet, az uno-

kám tejét. Hát ember az ilyen? Látni sem akarom

többé. Csak a lányomat sajnálom és azt a csepp

Tibikét… olyan drága.

– Olyan drága, mint az én két unokám. Ha

majd megjönnek Kolozsvárról, a nyakamba ug-

ranak… „Nagypapi, nagypapi, mit láttunk?” És el-

mesélik, amit láttak. Már olyan okosak, mint a

felnőttek. Sőt, még a felnőtteknél is okosabbak!

Alig várom, hogy lássam őket.

– Maga boldog ember… Milyen ember a veje?

– Semmilyen. Elhagyta a lányomat és a gyer-

mekeket egy ringyóért.

– Ne búsuljon. Igyunk inkább. Jó lenne egy fe-

154

kete. Már az idejét sem tudom, mikor ittam utol-

jára. Amíg Temesváron laktunk, lopva még ittam

néha a talponállóban, most már nincs hol.

– Pincér! Két feketét, külön cukorral. Látja, a

feketét majdnem keserűen szeretem. Nem ron-

tom el cukorral a kávé nemes zamatját. És hoz-

zon két pohárka rumot is. Lehet, mondjuk kétszer

egy-egy deci.

– Rögtön itt lesz.

– Hé, pincér! Hozzon egy adag tejszínhabot is.

– Én nem kérek.

– Tudja, mit szeretnék most?

– ?

– Egy jó szivart. Valódi bőrszivart. Tíz éve el-

hagytam a dohányzást, mert ugye, a magas vér-

nyomás… De mi van magával, mi történt? Talán

rosszul van?

– Semmi… semmi… nyugodjon meg… Csak a

szívem vacakol. Szokott. Be kell vegyek egy ko-

szorúér-tágítót, mindig magamnál hordom… így

ni… Rögtön el fog múlni.. Már jobban is vagyok…

Hol hagytuk abba? Persze, azt mondta, egy szivart

kíván. Mennyei kiegészítője lenne a Mazagrinnek.

Amíg a kávé egy kicsit hűl, kiszaladok, szemben a

vendéglővel van egy trafik, valódi Havannát lát-

tam a kirakatban.

– Kérem kolléga, maradjon. Majd inkább én.

– Vajon miért szólítjuk egymást kollégának?

Talán azért, mert mindkettőnknek magas a vér-

nyomása? Vagy mert nyugdíjasok vagyunk?

– Inkább azért, mert én leültem a maga asz-

talához és még be sem mutatkoztam. Arra kérem,

155

amíg én szivart hozok, rendeljen egy pezsgőt. Ün-

nepeljük meg a megismerkedésünket! (Amikor ki-

megy, bizonytalanok a léptei. Nem annyira részeg,

inkább öregesen ügyetlen.)

– Kolléga! Arra gondoltam, ne igyunk már

pezsgőt. Magának estére még haza kell jutnia.

– Természetesen. Hisz holnap reggel tejet kell

hozzak Tibikének. Azért a pezsgőt csak rendelje

meg, kolléga.

(Pár perc múlva fékcsikorgás, sikítás hallat-

szik az utcáról.)

– Mi történt? Mi volt ez? (A pincér kíváncsi-

an megy kifelé, de az ajtóban egy befelé igyekvő,

becsípett alakba ütközik.)

– Hát ez szép volt, nem mondom. Az öreg

ürge át akart cikázni az úton, de nem volt elég

fürge a vén ürge, és bumm. Jött a troli és loccs…

szétlapította a fejét.

– Úristen! Hogy nézett ki… az öreg?

– Tudom is én… egy kisöreg. Két bőrszivart

szorít a markában a vén szivar… Kolléga! Leül-

hetek a maga asztalához? Vagy vár valakit?

– Már senkit sem várok.

– Köszi… Rápipálhatok?

– Rá… Adjon nekem is egy cigarettát.

– Szívesen, de csak koporsószegem van. Kár-

páci. Jó lesz?

– Jó.

– Talán ismerte a kisöreget… aki kinyúlt? Ki

volt?

– Ismertem, de nem tudom, ki volt.

– Akkor hogy ismerte?

156

– Jól. Nagyon jól. Tudom, hogy Kinizsi-játé-

kos volt, járt a Moulin Rouge-ban, szerette a nagy-

laki kolbászt, és imádta az unokáját, Tibikét, aki-

nek minden reggel tejet hozott. Fájt neki, hogy na-

gyon megsértette a veje, mert azt mondta, hogy

megissza a tejet a gyermek elől.

– Megitta a gyermek tejét?

– Hallgasson!

– Kérem. Én nem is mondtam semmit. Azt is

halkan. (Felemeli a rumospoharat.) Hát akkor

kedves megegészségedünkre… kedves megegész-

ségedésünkre, kedves megegészségedédésünkre,

kedves megegeszség…

157

HALÁLTÁNC

CSÓK BÁCSI

Életem legédesebb cukorkáit ő készítette. Egy

darab kakas alakú vörös nyalóka, egy sárga cu-

kortyúk vagy egy habosra tépett omlós szopóka

– melyen a színes csíkok úgy futottak körbe, mint

keleti templomtornyokon a csigavonal. Csók bá-

csinál egy lyukas pénzbe került. Aki kettőnél töb-

bet vett, az ráadásul egy zsírpapírba csomagolt

„Csók-galuskát” is kapott.

A közepén lyukas pénzeket egy spárgára fűz-

te, mint pékinasok a perecet. Egész nap ott ült a

vaskereskedés előtt a háromlábú vadászszéken,

de rögtön felpattant, ha mi gyermekek feléje kö-

zeledtünk, és vidáman rikkantotta: „Aki vesz, az

esz’, aki nem vesz, beteg lesz.”

Elegáns mozdulattal cseppnyi papírgallért csa-

vart a nyalóka falába köré, és mindig hozzámoso-

lyogta, hogy „egészségedre, fiacskám!”.

Csók bácsi boldog volt, ha sokat árult. Ilyenkor

huncutul csillogott drótkeretes cvikkere a szom-

széd fagylaltárus, a konkurencia felé.

Gyermekéveim édes álma volt egyszer jóllak-

ni nyalókával. Persze, nem teljesült. Csók bácsi is

hiába fűzte oly gondosan a pénzeket, a madzagra

mind kevesebb került. Háború volt. Egy tavasz-

szal sötétbarna cukorkát árult. Jó volt az is, csak

egy kicsit répa ízű, és egy nyalóka egy köteg kék

159

bankóba került. „Aki vesz, az esz’, aki nem vesz,

beteg lesz.” A szöveg nem változott. Kenderma-

gos tollseprűjével pedánsan porolta az édességet

rejtő ablakszemeket, valahányszor egy traktor a

Csanádi útra tért. És mind gyakrabban kellett po-

rolnia, az üzlet érdekében.

A Csanádi utat kikövezték, a főutcát virágos-

kertbe rámázta az idő, és már az én gyermekeim

is kívülről ismerik minden csokoládéféleség ízét.

Csók bácsi most is ott ül a helyén. Nem is ül,

inkább gubbaszt, szunyókál az apróra töpörödött

ládikó mögött. Nem is Csók bácsi vénsége lep meg,

hanem inkább az, hogy a ládikó mennyivel kisebb,

mint amilyennek az én emlékezetemben élt.

Most megvehetném az egész ládát, ujjong ben-

nem a gyermek, de rögtön lemosolygom magam.

Két vörös kakast kérek.

Pár lépéssel odébb, a fagylaltos bácsi helyén,

egy pattogatott kukoricát áruló emberke szítja a

parazsat. Csók bácsi rám se néz. A kukoricás bű-

vészi gyorsasággal tekeri a papírtölcséreket, jó

hosszúra, hogy a tartalom többnek tűnjék, majd

egy pléhedénnyel belemeri a forró, fehér kakast.

Végül még pár szemet reálöttyint ráadásul, de

teljesen fölöslegesen, úgyis visszahull a kosárba.

Ismét kérem a két nyalókát. Az öreg bizalmat-

lanul pislog rám, kopott lencséjű cvikkere felett.

Mintha félne tőlem.

Valahonnan egy gyermek is odakerül, és fém-

pénzzel az ugyancsak összekarcolt ablakszemre

koppint. Venni akar. Csók bácsi nádpálcát ragad,

és azzal hessenti el a cukorkát váró gyermekke-

160

zet. Riadtan áll tovább, de az öreg még mindig fe-

nyegeti a botjával. Valahogy úgy érzem, a felemelt

bot nekem is szól. „Aki vesz, az esz’…” próbálom

feloldani a helyzetet, de az öreg nem folytatja.

Két kezével megragadja a ládát, és úgy hajol

föléje, mint a csibéit féltő kotló. Csók bácsi védő-

szárnyai alatt belesek a ládába, gyermekkorom

édességmennyországába.

A nylonabrosz közepén egyetlen kakasnyalóka

van és semmi más. De ez az egy cukorka újságpa-

pírból hajtogatott pólyafélében fekszik. Az öreg

ujjai továbbra is ott reszketnek az arasznyi ma-

gas láda szélén, és most már szűkölő gyűlölettel

néz rám.

Én mégsem tágítok.

Nagy későre kissé megpattintja a ládikó fede-

lét, de éppen csak annyira, hogy a keze beférjen,

és úgy húzza ki a cukorkát, mintha önmagát lop-

ná meg.

Még mindig nem adja ide.

Óvatosan egy másik újságpapírba csomagolja,

lassan, húzza az időt. Közben az az érzésem, egy

párszor meg is simogatta a nyalókát.

Vajon mi lett Csók nénivel? – ötlik fel bennem.

Érdekes, nem emlékszem rá, csak Csók bácsit is-

merem, Csók nénit sosem láttam. Talán nem is

volt…

– Nincs, nincs két nyalóka. Csók bácsinak csak

egy kakaskája van. Itt van, vigye!

Tétován nyújtja át, mint zsugori az alamizs-

nát. Azt hiszem, legszívesebben visszadugná az

üveg alá.

161

Elmenőben még látom, ahogy a nylont felleb-

benti és alatta sok-sok kakascukor van. Egyet ki-

vesz, és babusgatva az előbbi helyére teszi a pó-

lyába.

Ezen is, mint a többin, ott van Csók bácsi for-

ró cukorba merevedett ujjlenyomata.

162

MA TEMETIK UTOLJÁRA

Kesztyűt húztam és kalapomat bundasapkára

cseréltem fel. Fagyott az éjjel. Az orvosi rendelő

előtti fapadot mint hirtelen nőtt penész lepte be a

reázúzmarásodott harmat. Hajnalban itt járt a tél

és ráült a padra.

A megritkult, üvegesen áttetsző levegőben két

összetapadt pitypangbóbita úszott sejtelmesen,

szinte anyagtalanul. Ugyan honnan kerültek elő

ilyen későn ezek a légi medúzák?

Egy nagyobb és egy kisebb. Meg akartam fog-

ni, de a mozdulat okozta enyhe légáramlattól to-

vábblibbentek. Jobb is. Hisz csak addig vannak,

amíg a levegő mozgása tartja őket.

A templomban halottnak harangoztak.

A rendelő előszobájában három friss menyecs-

ke beszélgetett nagy hangon, sok kacagással. Jöt-

tömre elhallgattak, de csak egy pillanatra. Alig

húszévesek.

– Hallotta-e, doktor úr, meghalt Maca néni?

– Milyen hideg most a föld! – rázkódott össze

öntudatlan kacérsággal egy telt keblű.

– No, de most találkozik a túlvilágon az…

Nem fejezte be, és látszott, csak azért nem ka-

cagnak, mert restellik. Hangjában viszont ott buj-

kált a huncutság kacskaringós violinkulcsa. Kissé

ízetlennek tartottam mulatni egy 89 éves és most

163

már halott öregasszony rovására… Emlékszem,

amikor először jött hozzám. Felére töpörödött,

aszaltalma arcú, nyáron is bekecset viselő néni.

Reszkető kezei sehogy sem tudták levetkőztetni.

Megrémült, amikor a sok gyógyszert kitettem az

asztalra. Szürke, madárszemei köztem és a gyógy-

szerek között csapdostak.

– Én most meg kell haljak? Ugye, meg kell

haljak?

– Dehogyis kell. Beteg a szíve, de még elélhet

vele. Ezekből szedjen naponta…

Sírt. Nem zokogott, nem jajveszékelt, csak úgy

csendesen szűkölve.

Sokáig magyaráztam neki, és végre úgy tűnt,

sikerült megnyugtatnom. Az ajtóból még vissza-

fordult.

– Adjon nekem valamit, hogy tudjak aludni.

Egész éjjel csak a halottakra gondolok.

Azután még sokszor jött, de mindig egyedül.

Senki sem kísérte el, pedig volt családja. Derék-

szögbe hajlott teste úgy támaszkodott a simára

koptatott botra, mintha az lenne a harmadik lá-

ba. A többi beteg előre engedte, de mindenki el-

némult ilyenkor.

Minden előírásomat kínosan betartotta, csak

egyet nem. Nem tudott lemondani a pálinkáról.

Nem ivott sokat, de mindennap. Egy alkalommal

gyűszűnyi poharat kotort elő: – Csak ennyit, ugye

ha ennyit megiszom, nem halok meg.

Nagyon félt Maca néni az éjszakától és a ha-

láltól. Csak ma, a halála napján tudtam meg éle-

te történetét…

164

Húsz évvel ezelőtt – már akkor is öreg volt és

özvegy – nagy gazdaságot vezetett, és nem tűrte,

hogy bárki is ellentmondjon neki. Púpos és kissé

ügyefogyott fia nem is merészelt volna. Akkor tör-

tént, hogy 14 éves unokája megbetegedett, Maca

néni hideg és meleg borogatással is megpróbál-

kozott, de a gyermek állapota mind súlyosabb lett.

Mindenki mondta, hívjanak orvost, de ő nem en-

gedte… – Ha úgy rendelte az Isten, hogy ne éljen,

hát ne éljen!

Akkor még egyenes volt Maca néni és szemé-

ben ott villámlott a vagyon biztonsága.

Az utolsó órákban, valaki mégiscsak kihozta

az orvost, de már késő volt. A vakbél átfúródott, a

fertőzés menthetetlenül szétterjedt. Most 34 éves

lenne a fiú.

Ma délután két temetés lesz. Maca nénit teme-

tik, és azt a másik húsz éve halott kamaszt. Hideg

van, kemény a föld, mégis nagy temetése lesz a

fiúnak.

165

CSAK AZ A FONTOS, HOGY TÚLÉLJÜK

Karja olyan vékony volt, mint a lerágott madár-

csont. Bőre mustársárga, arca rosszul preparált

halálfej, amire rászáradt a bőr. Mégis pihegve lé-

legzett, mint a túl kövér emberek. Minden belég-

zéskor biccentett egyet összezsugorodott fejével,

mintha állandóan azt közölné velünk, hogy ő min-

denbe beleegyezik, neki már úgyis minden mind-

egy. Szeméből elszállt az értelem, szemeiből sárga

könnyek folytak.

Már második hete ilyen állapotban van, nincs

remény arra, hogy életben maradjon. Ezt tegnap

az ügyésznek is megmondtam. Súlyos májbeteg-

ség, a végét járja. Minden héten tíz-tizenöt liter

folyadékot csapolunk le a hasüregből, utána egy-

két napig jól érzi magát, mintha kicserélték volna.

Ilyenkor sokat beszél, mesél, eléggé összefüg-

géstelenül, főleg a háborús emlékei élénkek. De

hiába kérdeztünk bármit, ő semmire nem vála-

szolt, csak azt mondta el, amit akart. Úgy nézett

ki, nem is akar semmi mást, csak beszélni és azt,

hogy valaki mellette üljön és fogja a kezét. Las-

san, ha kissé hézagosan is, de összeállt múltjá-

nak a képe…

Dani bácsi szegény gyermek volt, viszont jó-

fejű. Szülei papneveldébe adták, hogy ingyen ta-

nulhasson, de onnan hamar kicsapták. Kántor-

166

képzővel is próbálkozott, végül kocsmai zenész

lett belőle.

– A háborúban is zenész voltam. Valahány-

szor bevonultunk egy faluba, városba, én szaxofo-

non fújtam az indulókat, volt egy csellóm is, azon

csak esténként játszhattam magamnak és a bará-

taimnak. Olyan szépen muzsikáltam, hogy sokan

sírva fakadtak. Azt mondta a parancsnokom is –

akkor már fogságban voltunk –, hogy nagy művész

lesz meg belőlem, ha megúszom élve ezt a poklot.

Azt a poklot szerencsésen megúsztam, de most el-

visz a májam…

A nővérek etették, mosdatták Dani bácsit, még

vicceket is meséltek neki, és türelemmel fogták a

kezét, amikor ő azt kívánta. Valahogy mindany-

nyian megszerettük, dédelgettük az öreget, annál

is inkább, mert tudtuk, nem sok van neki hátra.

Mikor másodszorra jött az ügyész, bizalmasan

megsúgta nekem, hogy Dani bácsit tulajdonkép-

pen le kellene tartóztassa, de tekintettel az álla-

potára, ezt nem fogja megtenni.

Jól szervezett banda tagja, akik nagy tétekben

lopták a húst. A vágóhídról. Az öreg sofőr volt a

hússzállító autón, ő hozta ki az árut.

– Hátha nem tudott róla az öreg? – kockáztat-

tam meg.

– Ki van zárva, csak a reá eső rész nyolcvan-

ezernek felel meg – még mondott volna mást is

az ügyész, de kirohant egyik asszisztensem.

– Gyorsan, doktor úr, Dani bácsi vért hány!

Sugárban ömlött belőle a vér. Olyan sok, hogy

az álla alá tartott vesetál nevetségesen kicsinek

167

tűnt, bőven túlfolyt rajta a félig megalvadt vér.

Az ágy, takaró, párnák tele vörös ragacsossággal,

és az öreg egyre sápadtabb lesz. Hiába, ez a szo-

kott vég, de azért megpróbáljuk elállítani a vér-

zést. Sikerült. Dani bácsi rengeteg vért kapott és

életben maradt. Pár nap múlva ismét mesélő ked-

vében volt. Megfogta a kezem, mikor elmentem az

ágya mellett, muszáj volt meghallgatnom. Világos,

logikus, amit mond, csak nehezen beszél. Gyakran

megáll lihegni, mint meredek kaptatón a hegy-

mászó.

– Nagyon nehéz életem volt. Gyermekkorom-

ban mindig éhes voltam, és alighogy felnőttem, el-

vittek a háborúba. Istenem, mennyit gürcöltem,

amíg felépítettem ezt a kis házat…

Párnája alól gyűrött pénztárcát kotor elő, a ké-

pet már én kell kikeressem belőle, ő nem találja.

Dani bácsi telten, egészségesen áll saját háza előtt.

– Ugye, milyen szép házam van?

– Szép, szép, persze, hogy szép.

Mit mondhatnék, szokványos külvárosi ház.

– Istenem, hány éjszakát dolgoztam én ezért a

vityillóért… – simogatja szemével a fényképen lát-

ható napsütéses falakat.

– Éjszaka? Miért éjszaka?

Bár semmi közöm hozzá, akaratlanul is arra

gondolok, amit az ügyész mondott.

– Úgy tudom, Dani bácsi, maga sofőr volt a vá-

góhídon, és napközben a húsokat hordta ki a mé-

szárszékekbe. Éjszaka mit csinált? Ugyan bizony

talán muzsikált?

– Dehogyis. Maltert kevertem, cementet ön-

168

töttem a temetőben. Sírpadkákat, kriptákat épí-

tettem, tataroztam, azt jól fizetik, de erre csak éj-

szaka jutott időm.

– És nem félt éjszaka a temetőben?

– Ugyan kitől? A halottak már nem bántanak

senkit. Csak azt sajnálom, hogy most, mikor végre

mindenem meglenne és élhetnék nyugodtan, meg

kell haljak.

Ravaszul mosolyog hozzá, mint aki önmagát

is be akarja csapni. Szorította a kezem és leste,

vele kacagok-e a jó tréfán. Ki is kényszerítette be-

lőlem a hazugságot egy mosoly erejéig. Akkor ér-

kezett meg a felesége, akit most láttam először.

Rókaprémes, sokgyűrűs, durván festett, de bősé-

gesen táplált hölgyemény, csattogó léptekkel, bil-

geri csizmákban. Az öreg hasára tett két naran-

csot, és rögtön utánam jött.

– Nos, doktor, még meddig tart? Remélem,

nem akarja elhitetni velem, hogy életben marad

az öreg!

– Hát…

– Nézze, nekem mindegy, hogy mikor pusztul

el, de nem akarom, hogy a kórházban haljon meg.

Ha már úgy sincs segítség, akkor haljon meg ott-

hon, a saját ágyában. Így a költségek is kisebbek…

– Asszonyom, a kórház azért van, hogy a be-

tegek ott meggyógyuljanak vagy ott haljanak meg.

Civilizált körülmények között. Otthon mihez kezd

vele? Azt képzeli, hogy hazaküldök egy öntudatá-

nál levő beteget? Rájönne, hogy már nincs segít-

ség és meghalni küldjük haza. Erre nem gondol?

– No! Itt van a bátyám telefonszáma. Ha már

169

öntudatlan lesz, jövök érte. Viszontlátásra… – és

elviharzott.

Dani bácsit ismét megcsapoltuk, vért is kapott

még, az állapota mégsem javult. Már semmit sem

evett, állandóan aludt, nyilvánvaló volt, hogy szer-

vezete annyira legyengült, hogy többé már nem

képes talpra állni. Valahányszor beléptem a kór-

terembe, szemeim rögvest az ő ágyát kutatták, va-

jon nem ürült-e meg az éjszaka folyamán?

A narancsok már rég megpenészedtek, ő még

mindig élt. Már azt hittem, elvesztette az eszmé-

letet, amikor hirtelen elkapta a kezemet, és azt

suttogta, beszélni akar. Oxigéncsővel a fogai kö-

zött szűrte a szót.

– Mikor fogságba estem, szerencsém volt, sze-

reztem egy hegedűt. Az őrség, később a tisztek,

minden este behívtak, ők mulattak, én muzsikál-

tam nekik. Enni, inni bőven adtak, cigarettám is

volt elég. Jól éltem, amíg meg nem betegedtem

kolerába.

Szörnyű volt, úgy hulltak az emberek, mint a

legyek ősszel, foglyok és fogva tartók egyaránt. Én

is úgy legyengültem, hogy képtelen voltam felül-

ni az ágyban, harminckilós, ha lehettem akkor.

Éreztem, hogy meg fogok halni… Az egyik ápoló

odajött az ágyamhoz – ő is fogoly volt – és azt

mondta:

– Meghalsz, te legény, de mit adsz, ha meg-

gyógyítalak?

Ugyan mit adhattam neki, semmim sem volt.

Odaadtam a hegedűmet, ő még azt is kikötötte,

hogy adjam oda neki egy hétig minden délben a

170

porciómat, nekem úgysem szabad enni. Cserébe,

mindennap háromszor beadott nekem egy evő-

kanál szénné égetett búzaport és ugyanannyi mar-

hasót és azt mondta, annyi vizet igyam, amennyi

csak belém fér. Torkomat felmarta a só, de én ve-

derszámra öntöttem magamba a vizet.

Csak egy gondolat lüktetett a csontjaimban,

zsigereimben: élni, élni, mindenáron életben ma-

radni, és megmaradtam. Körülöttem többször ki-

cserélődtek a barakk-kórház betegei, nagy részük

elpusztult, én túléltem.

Még gyenge voltam, szédültem, de már vizet

hordtam, sepregettem, amikor megbetegedett az

ápolónk. Só, búzaszén nem segített rajta, látszott,

meg fog halni, mint annyian mások.

– Te, legény, gyere ide! Én segítettem rajtad,

most rajtad a sor, hogy rajtam segíts.

Nagyon hálás voltam neki, szerettem volna

megmenteni az életét, készségesen megtettem,

amit parancsolt.

– Hozz egy fogót.

Hoztam.

– Húzd ki ezt az aranykoronás fogamat.

Megrémültem, ezt már nem akartam megten-

ni, de ő megmagyarázta, miért kell megtegyem.

– Semmim sincs, ez az egyetlen vagyonom.

Ha meghalok, úgysem jó már semmire az arany a

szájamban. Fogd, vidd el a patikába és kérj gyógy-

szert a betegségemre.

Szürkület után kibújtam a drótkerítés alatt,

nem nagyon őrizték a kórháztábort – minek is –,

bevánszorogtam a faluba, felvertem a gyógysze-

171

részt, ő undorodva vette el a véres gyökerű arany-

koronát, de adott valami orvosságot. Baj nélkül

visszaértem, de elkéstem. Megmentőm egy órá-

val azelőtt halt meg. Nyitott szemével vigyorgott

rám a hulla.

Kezemben a neki szánt gyógyszerekkel, azt se

tudtam, mit tegyek, letérdeltem az ágya mellé, és

az ágya alól előkotortam a hegedűmet. Higgye el,

nagyon örvendtem, hogy visszakerült hozzám. És

akkor játszani kezdtem, ott, a halott és haldoklók

ágyai felett…

Szörnyen téved, doktorkám, ha azt hiszi, gyász-

indulót húztam, ellenkezőleg! Hangos, vidám, ro-

pogós nótára gyújtottam, hegedültem és teli to-

rokkal énekeltem, hogy „Sárga a csikó, sárga a

nyereg rajta”.

Körülöttem üveges szemek és halálhörgés, én

ünnepeltem, hogy élek, hogy én élek! Akkor jöt-

tem rá, hogy csak egyetlen dolog fontos: túlélni a

halált. Túlélni mindenáron és fennmaradni! Ma

már azt is tudom, hogy mindig annak van igaza,

aki megmarad, aki életben marad, az igazság a

győzők örök jussa.

A tábor felcsere egyetlen mozdulattal kineve-

zett ápolónak. Pácienseim jönni még a saját lábu-

kon jöttek, ki rendszerint én vittem őket a hulla-

kamrába, mert fő tevékenységem a hullaszállítás

volt. Elsőnek éppen azt, akinek életemet köszön-

hettem. Nehéz volt és én nagyon gyenge. Két lá-

bánál fogva vonszoltam ki a barakkból.

Ahogy az udvarra értünk, kitéptem minden fo-

gát. Már csak kettő volt arany, azokat zsebre vág-

172

tam. Ruhát, élelmet, pálinkát vettem rajtuk. Ezen-

túl minden aranyfogat kitörtem, nem hagytam a

földbe jutni. Minden betegemről tudtam, mi van

a szájában. És vártam. Türelemmel. Látja, így ma-

radtam meg, így éltem túl a poklok poklát! Dok-

tor úr, segítsen rajtam, ne hagyjon meghalni.

Múmiakeze a csuklómra fonódott, kapkodva

szürcsölte az oxigént. Szemeiben a rémületet fo-

kozatosan a nagy-nagy fáradtság üvegessége vál-

totta fel. Hajnalban újabb vérzést kapott, úgy halt

meg, hogy észre sem vette. Dani bácsi alig töltöt-

te az ötvennyolcat, nem is volt öreg.

Másnap reggel a folyosón ketten vártak: az

ügyész és az öreg felesége. A törvény emberét csak

a végleges kórisme érdekelte. Az asszony ugyan-

azt a sárga csizmát, ugyanazt a rókát viselte, sem-

mi nyoma rajta a gyásznak. Mereven nézett, mint

aki veszekedni készül. Persze, haragszik rám, ami-

ért nem küldtem haza meghalni a férjét.

– Ne haragudjon, asszonyom, hirtelen halt

meg. Soha nem lehet tudni, mikor jön egy ilyen

hirtelen vérzés és…

– Doktor úr! – robban be a boncnok. – Ez az

asszony azt akarja, törjem ki a hulla arannyal át-

húzott fogait. Hát mit képzel ez a nő? Azt hiszi,

én minden piszkos munkát elvégzek? Ha óhajtja,

felöltöztetem a férjét, a koporsóban is elrende-

zem, ne legyen rá gondja, de a fogait, azokat ki

nem töröm a szájából! Azt csinálja meg a hölgy

önmaga, ha annyira éhes!

– Tetszik tudni – mosolyog megnyerően, rú-

zsos fogaival –, nyolc aranyfog kerül így a földbe.

173

Kár érte. Az anyagot még a fogságból hozta, azt

mondta emlék…

– Hát, igen. És milyen emlék! Mellesleg igen

jó minőségű arany, ha nem tévedek, asszonyom…

– Úgy bizony. Fogarany. A legtisztább arany.

174

LEGYEK TORA

Az öregről azt mondták a szomszédasszonyok,

hogy „ez nem eszik már meg egy veder sót”. Már

alig vonszolta magát, sápadt volt és földszínű. Sár-

ga, gacsos lábú korcs volt a dakszlija is, csúnya,

csipás szemű és szörnyen vén.

Az öregnek úgy tűnt, már nem elég vad és túl

sokat eszik. Fölöslegesen. Odatotyogott az ólhoz

és görcsös botjával a kutya hátára sújtott. Réme-

set vakkantott és nyüszítve menekült a szeren-

csétlen állat. Menekült volna, de nem engedte a

kötél.

Az öreg megharagudott, hogy mer a kutya el-

menekülni a gazdájától. Utánament, ismét ütött,

dühösen, de most melléje sikerült. Jobb kezében

a sétabot végét tartotta és görbe markolatával súj-

tott. Jobbra-balra cikázott az állat, már amennyi-

re a kötél engedte. És az öreg ismét elvétette.

Nyögve emelte újra a botot, fogatlan ínyei kö-

zé szívta viaszos ajkait és várt. Kivárta, amíg bot-

ja árnyékába szűköl az eb, most pontosan talált a

kampó. Kettőbe törte gerincét. Vinnyogva kúszott,

hátsó lábait úgy vonszolta maga után, mint szá-

razon a fóka. Az öreg lábaihoz kúszott segítségért

esedezve a rémült állat. Mert a kutyának senkije

sem volt, csak az öreg. Segítséget is csak tőle várt,

a gazdájától. Szenvedve tépte bakancsának fűző-

175

it, amiket az öreg már nem tudott bekötni. Ku-

tyául szenvedett az állat és talán az öreg is. Ezért

ismét lesújtott az ember, de túl közel volt hozzá

az állat. Hátrált, de elbukott a lábára csavarodó

kötélben. Egy pillanatra elsötétült a világ az öreg

szemei előtt. Mintha kést szúrtak volna a hátába,

a derekába.

Ott feküdt a vénember a rucaganéjos gyepen,

a lyukas lábas és az ól között. Arra ébredt, hogy a

kutya nedves orrát vérző tenyerébe dugja, amit a

görbe botból kiálló szög sértett fel. Csuklódva nyü-

szített, mint a síró gyermek elalvás előtt.

Az öreg előbb térdre, majd nagyon lassan négy-

kézláb emelkedett. Botjára támaszkodva centiről

centire emelte mind feljebb ragadozó madár fe-

jét, derekát, a benne hasító fájdalommal, testét,

benne a végtelen fáradtsággal, mintha ólomból

lenne, olyan nehéznek tűnt most a bot. Kétrét

görnyedve, de felemelte.

Az ütés tompán puffant a barna szőrön. Mint

pörgettyű keringett a nyomorék állat saját bénult

hátsó fele körül. Hörgött az öreg, torkát vasma-

rokkal szorította a fulladás, mégis ütött. Végtelen

hosszú ideig tartott, amíg a botot feje fölé tudta

emelni.

Aztán leengedte. Alig volt már benne lendü-

let, erő, mégis minden ütés talált. A korcs mint

barna véres szőrcsomó lógott a kifeszített kötél vé-

gén, már nem tudott elmenekülni. Vicsorgó fogai

között véres tajtékot szűrt, éppúgy, mint az öreg.

Szemei véres fátylán át az öreg vérben forgó te-

kintetét kereste. Nincs már azokban semmi a ku-

176

tyahűségből, csak a tehetetlen gyűlölet. – Ölj meg,

öreg, ölj meg! Az öreg szemében sincsen szikrája

sem az emberségnek, csak a gyűlölet, a tehetet-

lenségből fakadó gyűlölet.

– Megöllek, megöllek, te kutya!

Már nem is bírja felemelni a botot, csak két

kézzel, alig valamennyivel a feje fölé, de nem sza-

bad pihenni, be kell fejezni azt, amit elkezdett.

Az állat még vonaglik és az öreg már nem kap le-

vegőt. Szikrákat, szivárványköröket lát, torkában

véres hab gurgulázik.

– No, még egyszer… nesze… nesze…

Vaktában üt, semmit sem lát, már semmit se

talál, de üt és üt. Forog a bot, forog a ház, forog a

kutyaól, az égről lefut a nap. Az öreg orrán-szá-

ján ömlik a vér, a vonagló kutyára, a ganés gyep-

re, az egész világra. Nem is rángatózik, az ember

könnyen hal meg…

Nyáron a vér hamarabb alvad. Kutyáé, emberé

egyaránt… Hamarosan megjelennek a nagy, zöld

döglegyek.

177

178