Friedrich Armand Strubberg

A PHILADELPHIAI KRŐZUS

Friedrich Armand Strubberg: Der Krösus von Philadelphia

Hungarian translation © Nagy Károly, 2017

ISBN 978-963-89793-7-7

Előszó

Mindig is lelkes olvasója voltam régebbi idők történeteinek,

különösen a XIX. század embereinek mindennapi életéről és ka-

landjairól írt művek tartoznak kedvenc olvasmányaim közé, és az

Interneten fellelhető elektronikus könyvgyűjtemények hatalmas

kínálatában is ebbe a témakörbe tartozó szépirodalmi műveket,

kalandregényeket szoktam keresgélni, lehetőleg olyan szerzőktől,

akik maguk is kalandos életet éltek, és személyes élményeik visz-

szatükröződnek műveikben is.

Így bukkantam rá Friedrich Armand Strubberg (1806-1889)

német íróra. Fiatal kereskedelmi gyakornokként beleszeretett egy

előkelő családból származó lányba, akit pechjére annak unokafi-

vére is kinézett magának, és egy nyilvános veszekedésnek párbaj

lett a vége, amelynek során Strubberg életveszélyes sérülést oko-

zott vetélytársának. A felelősségre vonás elől gyors elhatározással

hajóra szállt, és Észak-Amerikába távozott, ahol kereskedelmi

ügynökként tevékenykedett. Eljegyezte magát egy fiatal amerikai

nővel, de itt is megismétlődött a korábbi eset, ismét felbukkant

egy féltékeny unokafivér, aminek megint párbaj lett a vége, és a

kihívó a párbajban elesett. Strubberg ekkor mister Schubberg

néven a déli államokba menekült. Útja során a gőzhajó Louisville

közelében elsüllyedt, de túlélte a balesetet. A városban egy német

származású professzor orvosokat képzett, aki rábírta Strubberget,

hogy tanulmányokat folytasson nála, és két évvel később már Dr.

Schubberg néven telepedett le három honfitársa társaságában

Nyugat-Texasban egy magányosan álló rönkházban, ahol éveken

keresztül élte az erdőlakók életét, állandó viszályban a környék

indiánjaival.

1846-tól a „Német bevándorlók védelmi egylete” keretein be-

lül „Kolonialdirektor”-ként helyismereti és egészségügyi taná-

csokkal látta el a texasi Neubraunfels és Friedrichsburg városokat

alapító német bevándorlókat. 1848-ban az arkansasi Camdenben

telepedett le orvosként. Éppen arra készült, hogy feleségül vegyen

egy gazdag rabszolgatartó hölgyet, amikor medvevadászat közben

egy mérgező rovar szemen szúrta. A baleset következtében látása

erősen megromlott, ezért 1854-ben visszatért Németországba, és

két éven keresztül számos város neves szemész orvosait kereste

fel, míg végül sikerült megtalálnia azt az orvost, aki jelentős mér-

tékben javítani tudott állapotán.

Mire visszatért Arkansasba, menyasszonya már nem élt. Kitört

a polgárháború, véget vetve a rabszolgatartásnak, ami a fehérek

jólétének alapját képezte, ezért hazautazott a németországi

Kasselbe, ahol elkezdte feljegyezni kalandos életútjából származó

emlékeinek emlékezetes eseményeit, kezdetben különösebb iro-

dalmi célkitűzések nélkül. Feljegyzései nagy tetszést arattak baráti

körében, és publikációi a „Kölnische Zeitung” című lapban vára-

kozáson felül nagy sikert hoztak számára.

Körülbelül 50 művét többféle, leggyakrabban Armand fedőné-

ven jelentette meg. Életével kapcsolatos további adatokat az aláb-

bi honlapok tartalmaznak:

https://de.wikipedia.org/wiki/Fred%C3%A9ric_Armand_Strubberg

http://www.deutsche-biographie.de/sfz81759.html

Nagy Károly

Fordító

I.

Az összeesküvés. Védelmi intézkedések. A grófi házaspár.

A lovaglás. Az összeesküvés vezetői. A dekrétum. A vihar.

Nehéz és nyomasztó légkör nehezedett Santo Domingo-ra, és a

majdnem mindig derűs, áttetsző, kék égen fenyegető viharfelhők

tornyosultak az Antillák felett.

A sziget nyugati partján lévő Port au Prince kikötővárosban is

a tenger közelsége ellenére teljesen mozdulatlan volt a levegő, és

a forró, homokos utcákon óráról órára egyre fokozódott a vihar

előtti fülledtség.

A Nap lassacskán párába burkolódzott, és mintha sárgás-

vöröses fátylon tekintett volna át az egymásra tornyosuló felhők

között, fénye úgy vibrált a Föld felett, mintha egy izzó kohóból

szűrődött volna ki, és rejtélyesnek tűnt a természet dermedt, fé-

lelmet keltő nyugalma.

A szárazföldön és a tengeren uralkodó hangulat mintha össz-

hangban állt volna Port au Prince lakosságának hangulatával, mert

elnéptelenedtek az utcák, a terek és a kikötő, és a néhány még

felbukkanó ember némán, borús hangulatban és gondolataiba

mélyedve haladt célja felé.

Pontosabban a legtöbben fehérek voltak, akik magányosan, ri-

adt igyekezettel siettek át a városon, és akiknek egész megjelené-

sén határozottan látható volt, hogy fenyegető vihart éreznek fejeik

felett.

A mulattoknak és négereknek úgy tűnt, nem volt annyira sür-

gős a dolguk, hogy mihamarabb fedél alá kerüljenek, azonban ők

is hallgatagon és borús ábrázattal mentek az utcákon, és látni le-

hetett rajtuk, hogy nyugalmuk vihar közeledtét jelezi. Feltűnő volt

azonban, hogy sem a fehérek, sem a színes bőrűek nem a közele-

dő haragos elemekkel tarkított fenyegető égboltra emelték tekin-

tetüket, hanem vészterhes tekinteteikkel egymást figyelték, vagy

aggódva fordultak el egymástól.

1

Láthatóan a fehérek voltak azok, akik kitértek a színes bőrűek

útjából, miközben az utóbbiak testtartásából kifejezetten kitűnt

azon igyekezet, hogy találkozzanak velük. Egyetlen hang, egyet-

len szó sem árulta el azonban gondolataikat és érzelmeiket. Úgy

tűnt, valamennyien a legközelebbi jövőre várakoznak, egyikük

gondterhes aggodalommal, másikuk visszafojtott várakozással.

A házakon kívül tapasztalható rejtélyes csenddel és fenyegető

nyugalommal szemben ugyanakkor odabent szembetűnő kont-

rasztot mutatott lakóik élénk társalgása és igyekezete, tevékenysé-

gük arról árulkodott, mire számítanak. Minden házban és minden

kunyhóban nagy igyekezettel helyezték készenlétbe és használ-

ható állapotba a fegyvereket.

Horace Louvencourt gróf kétemeletes házában nagy volt a

nyugtalanság és lázas tevékenység. A szekrényeket, asztalokat,

padokat, ládákat és dobozokat kivitték a folyosóra, hogy eltorla-

szolják velük a bejáratokat, jelentős vízkészletet készítettek fel az

épület felső helyiségeibe, hogy szükség esetén tüzet olthassanak

vele, és a szobákban jelentős mennyiségben helyeztek el minden-

féle fegyvereket.

Horace Louvencourt gróf lakása védelmének előkészületeit

irányítva mindenütt jelen volt, és saját kezeivel segítette számos

színes szolgájának munkáját.

Magas termetű, erőteljes testalkatú, huszonnégy éves férfi volt,

karcsú, elegáns megjelenéssel és parancsolást kifejező testtartás-

sal. Arca sápadt volt, finom metszésű sasorra nemes, férfias voná-

sainak merész, határozott kifejezést kölcsönzött, és nagy, fekete

szemei rendíthetetlen akaratot tükröztek. Magas homloka felett

tornyosuló fényes, fekete, hullámos haja sápadt bőrszíne mellett

borús hangulatra utalhatott volna, ha ajkai körüli barátságos voná-

sok nem csökkentették volna ezt a hatást, és mindenkivel szembe-

ni előzékeny viselkedése nem keltett volna szívélyes, kellemes

benyomást. Ennek ellenére senkihez sem közeledett bizalmasan,

éppoly kevésbé volt leereszkedő. Finom udvariassága mindenkit

bizonyos távolságtartásra késztetett anélkül, hogy büszkének vagy

beképzeltnek tartották volna. Szívesen tekintettek fel rá, mert

2

mindenki kellő tisztelettel volt iránta. Jóindulatú és jótékony em-

ber volt, szigorúan igazságos, elnéző volt másokkal szemben,

rabszolgáival emberségesen bánt, gondoskodott róluk és szerette

őket, és mindent megtett általános jólétükért, amire lehetősége

volt. Mindemellett saját jogait határozott elszántsággal védel-

mezte, olyan rendíthetetlen szilárdsággal, hogy senki sem meré-

szelt túlzott mértékben közeledni hozzá, és mindenki tartózkodott

attól, hogy vitába keveredjen vele, mert jóllehet haragjában soha-

sem ejtette ki kezéből a gyeplőt, de arcvonásai és fellángoló te-

kintete olyan mértékben tükrözték haragját, hogy képes volt vele

elfojtani minden kibontakozó ellenállást. Egy-egy ilyen fellángo-

lás azonban hamarosan elvonult, mint egy viharfelhő zajtalan,

távoli villámlással, tekintete ismét szelíd és nyugodt lett, és ismét

megragadott minden alkalmat, hogy együttérzést és segítőkészsé-

get mutasson.

Louvencourt felesége, Madelaine grófnő megjelenését tekintve

sok hasonlóságot mutatott férjével. Meglepően szép, szokatlanul

előkelő megjelenésű, férjéhez hasonlóan rugalmas, magas testal-

katú hölgy volt. Haja mélyfekete, szemei és hosszú szempillái

hasonló színűek, hófehér fogaival díszített szép szája körül kedves

vonások játszadoztak. Bőrének színe azonban nem az áttetsző

alabástromra emlékeztetett. Mintha a trópusi alkonyat illatos le-

helete futotta volna át, Madelaine arca lágy árnyalt színt mutatott,

ami kiemelte bájos vonásait. Könnyed, kényszeredettségektől

mentes volt karcsú, hajlékony testtartása, ennek ellenére minden

mozdulata valami meghatározott komolyságot tükrözött. Lelke

azonban teljes összhangban volt külső megjelenésével: Minden

megnyilvánulása szép volt és nemes, szenvedélyes fogékonyságot

tanúsított a külvilág felől érkező minden újabb benyomás iránt,

ami túlzott örömben vagy mély fájdalomban nyilvánult meg.

Madelaine Havannában született, ahol apja, Don Juarez Iriarte,

egy előkelő spanyol úr, magas állami beosztást töltött be. Anyja,

egy ritka szépségű szabad mulatt nő születése után néhány nappal

meghalt, és utolsó búcsúszavaival férje lelkére kötötte, hogy gon-

doskodjon lányáról. Don Iriarte a nyilvánosság előtt hamarosan

sajátjaként ismerte el a szokatlanul világos bőrű gyermeket, saját

3

házában nagy gondossággal és szeretettel ügyelt gondozására, a

lehető legjobb nevelésben részesítette, később a Párizsban lakó

húgához küldte, hogy ő gondoskodjon a felnövekvő fiatal lány

képzéséről.

Louvencourt nem egészen két évvel korábban ismerte meg a

szép Madelaine-t egy Párizsban tett látogatása során. Szellemi és

testi bája háttérbe szorította a színes anyától való származásával

kapcsolatos előítéleteket, és egyházi áldással feleségül vette, és a

legboldogabb férjként tért vele vissza hazájába, Santo Domingo-

ba.

Hogy boldogsága még nagyobb legyen, fél éve Madelaine egy

bájosan szép fehér kislánnyal ajándékozta meg, amitől úgy érezte,

hogy az ég beteljesítette elérhető legnagyobb földi boldogságát. A

boldog szülőknek valóban mindenük megvolt, amit kívánhattak,

mert mérhetetlen gazdagságot, magas rangot, általános elismerést

és tiszteletet tudhattak magukénak, kölcsönös szerelmük égi bol-

dogságot jelentett számukra itt a Földön, és a kis Adelaide, aho-

gyan lányukat nevezték, végtelen örömök és boldogság forrása

volt.

Miközben Louvencourt ezen a vihartól terhes délutánon azokat

az intézkedéseket irányította, amelyek házának védelméhez a

legszükségesebbek voltak, Madelaine az első emeleti szalonban az

ablakok közötti aranyozott asztal mellett állva, azon áthajolva a

haragos felhőzetet kémlelte, majd sötét szemeivel aggodalmasan

gyermekére pillantott, aki aranyhímzésű piros bársony párnán

pihent mellette egy nádfonatú széken.

– Minden előkészületet megtettünk, drága angyalkám,

Madelaine, és minden erőszakkal szembe tudunk majd szállni –

mondta Louvencourt megnyugtató hangon, miközben belépett a

szobába, és szeretettel közeledett felesége felé.

– Isten óvjon bennünket attól, hogy szükség legyen rá – vála-

szolta ő felegyenesedve, és kezét nyújtotta szeretett férje felé, aki

gyengéden megfogta, és kedveskedve átkarolta drága feleségét.

4

– Gyorsan ki akarok lovagolni még az ültetvényre – folytatta

– és be akarom hozni onnan ide a bátyámat és az összes rabszol-

gát, ők valamennyien hajlandók lesznek vérüket és életüket koc-

káztatni értünk.

– Ó, ne hagyj itt, maradj velem, Horace! Nézd csak a kis an-

gyalkánkat, Adelaide-t – nem vagyok elég erős, hogy én védel-

mezzem meg őt – kérlelte Madelaine, aggódva nézve a gyerme-

ket, majd könyörgő tekintetét férjére emelte.

– Ne aggódjál, drága feleségem, a városban egyelőre még

teljes nyugalom van, és az éjszaka beállta előtt nem kezdenek bele

semmibe, a gonoszság nem kedveli a fényt! – mondta

Louvencourt vigasztaló hangon.

– De ha mégis történik valami, és te nem vagy velünk!

– Nyugodj meg kedvesem, hamarosan visszaérek. Egyáltalán

nem is hiszem, hogy most törne ki egy felkelés.

– Akkor küldj egy küldöncöt a bátyádhoz, aki majd idekíséri

az embereinket – folytatta Madelaine.

– Nekem magamnak kell szólnom hozzájuk, nem parancsra

kell védelmünkre velem jönniük, szabad akaratuknak, szívüknek

kell ide vezetni őket, vagy mehetnek, ahová akarnak. Valameny-

nyiüknek fel fogom kínálni szabadságukat. A hűséges Lazare itt

marad, az ő védelmében biztos lehetsz. Kérlek, drága feleségem,

engedj utamra, sietnem kell válaszolta Louvencourt, még egyszer

karjaiba zárva feleségét, aztán gyorsan kisietett a szobából. Az

udvaron felnyergelt ló várt rá, felpattant a hátára, és már éppen

indulni akart, amikor az egyik ablakban megpillantotta

Madelaine-t, amint felé mutatta kedvencüket, a kezeiben tartott

gyermeküket.

– Nemsokára megint itt leszek nálad – kiáltott fel hozzá

Horace, majd elvágtatott.

– Louvencourt – vajon hová indulhatott? – szólította meg egy

kolosszális testalkatú néger, név szerint Buckmann, a mellette álló

mulatt társát, akinek a neve Vincent Ogé volt. – Bizonyára nem

5

bízik meg a ragszolgáiban, akik között számos mulatt is van, és minden bizonnyal tudják, hogy a Párizsban tartott nemzetgyűlés

egyenrangúvá nyilvánított bennünket a fehérekkel.

– Ugyanaz a nemzetgyűlés rólunk, feketékről megfeledkezett.

Louvencourt úr fekete rabszolgái erről szintén tudomást szereztek,

éppúgy, mint ahogyan azt is érzik, hogy ők sem majmok – vetette

közbe gúnyosan a néger, majd némi szünet után bosszús tekintet-

tel még hozzáfűzte:

– Az 1791-es esztendőt írjuk Krisztus születése után, és úgy

gondolom, hogy Párizsban elég alaposan végiggondolták az em-

ber fejlődésének történetét ahhoz, hogy különbséget tudjanak

tenni közte és a majom között.

– A párizsi nemzetgyűlés bizonyára arról sem feledkezett

meg – ragadta magához a mulatt ismét a szót – hogy közöttünk,

küldöttek között, akiket innen delegáltak Párizsba azzal a feladat-

tal, hogy érvényt szerezzünk Santo Domingo színes bőrű lakói

emberi jogainak, egy fekete is volt. Rajta kívül valamennyien

mulattok voltunk, és a nemzetgyűlésben még csak fel sem merült

a gondolata annak, hogy megkülönböztessen bennünket. „Színe-

sek” alatt mindenkire gondoltak, akinek az ereiben fekete vér

folyik.

– Ti pedig, mulatt urak, szándékosan nem tettetek külön em-

lítést rólunk, mert idehaza továbbra is uralkodni akartatok felet-

tünk – válaszolta Buckmann haragosan. – Most azonban, amikor

rájöttetek, hogy önmagatokban kevesen vagytok az itteni gyar-

matgyűlésben megfelelő számú szavazati jogot szerezni a fehé-

rekkel szemben, most segítségül hívtok, testvéreteknek neveztek

bennünket, hogy a ti érdeketekben vigyük vásárra a bőrünket.

Átkozott legyek, ha nem akarnánk továbbra is a testvéreitek ma-

radni, és osztozni veletek a győzelemben is, hiszen mi éppúgy a

fekete Ádámtól származunk, mint ti magatok.

Ezen, a fogai között sziszegett szavak közben a néger Herkules

teljes testmagasságában kihúzta magát, és haragos, lángoló tekin-

tettel nézett le a mulattra.

6

– Nem állt szándékunkban, hogy elhallgassuk a jogaitokat –

válaszolta Ogé megvető hangsúllyal. – Nem kétséges azonban,

hogy a mulattoknak, vagy a négereknek van-e indokoltabb igé-

nyük arra, hogy egyenrangúaknak tartsák magukat a fehérekkel.

Hát nem mi voltunk, akik a párizsi nemzetgyűlésnek hatmillió

frankot tettünk le az asztalra, és itteni javaink egyötödét ajánlottuk

fel jelzálogként a nemzeti adósság fedezeteként, hogy ellenérték-

ként megadják számunkra emberi jogainkat? És mit tudtatok ti

felkínálni a magatok részéről?

– Felkínálni? – kiáltotta haragosan a néger. – Csak nem azt

akarod mondani ezzel, hogy az emberi jogokat meg kell vásárolni,

és az nem járna nekünk már születésünktől fogva? Ha erre nektek

magasabb rendű igényetek lehetne, mint nekünk, akkor szerezze-

tek érvényt ennek, és ne hívjatok hozzá segítségül bennünket!

– Nyugodjál meg, Buckmann, nem magunkért, hanem közös

jogainkért akarunk közösen megküzdeni, ti pedig nem beszélhet-

tek vagyonközösségről, mint annyiszor már tettétek. Ha a mien-

kéhez hasonló gazdagságra vágytok, akkor dolgoznotok kell majd

érte, mint ahogyan mi is tettük, és ezért a lehetőségért kell most

megküzdenetek.

– A fehérek kincseit meg ti szeretnétek megkaparintani mi? –

kérdezte gúnyosan a néger. – Ne ámítsátok magatokat mulatt úr,

az erősebbnek jár a nagyobb zsákmány.

A néger eközben megpaskolta hatalmas karizmait, és hangosan

felnevetett.

– Tényleg nem akarok vitába szállni veletek – válaszolta Ogé

becsmérlő hangon, miközben ujjaival oroszlánrendjével játszado-

zott, amit párizsi kiküldetése során Limburg hercegtől vásárolt.

A néger gúnyos mosollyal végigmérte, majd így szólt:

– Igazi férfi vagy, Ogé, igazán előkelőnek látszol, csak ne

lenne olyan fatálisan lapos az orrod, és hatalmas a szád, a hosszú

karjaid és görbe lábaid is olyan kellemetlennek tűnnek. Engem az

7

orángutánra emlékeztetnek, és mindez így volna még akkor is, ha

tíz ilyen rendjelet tőznél ki magadra!

Aztán Buckmann hirtelen borús, gyűlölködő képet vágva így

szólt:

– Egy pofa bagóval sem érsz te többet nálam. Még csak igazi

néger sem vagy. Egy korcs vagy, ahogy így elnézlek!

– Buckmann, Buckmann, hát ez volna az egység, amellyel

hadba vonulnánk elnyomóinkkal szemben? Semmivel sem va-

gyok, és nem is akarok több lenni nálad, nyugodjál meg, járd in-

kább körbe barátaid, nézz körül, készen állnak-e a harcra!

– Még hogy készen állnak-e a harcra? Istenemre mondom, ha

Buckmann hívja, a fekete gyermek még a saját anyja keblét is

széttépi. Rajtunk nem fog múlni, csak nehogy az legyen a vége,

hogy gyáva gazemberként kiszeditek előlünk a parázsból a gesz-

tenyét!

– Nem, Buckmann, bízzál csak meg bennünk, testvéreitek-

ként együtt fogunk győzni veletek. Nézd csak, az ég is mintha

harcra készülne, hogy villámokat szórjon a fehérekre. Viszont

látásra, amikor megszólal a vészharang – mondta még a mulatt,

majd szapora léptekkel magára hagyta a négert.

Vincent Ogé egy Port-au-Prince béli igen jómódú fehér hentes

és egy néger nő fia volt. Jó nevelésben részesült, és már fiatal

éveitől kezdve arra törekedett, hogy egyenrangú legyen a fehérek-

kel. Körülményei kedvezőek voltak számára, ugyanis apja halála

után amint annak vagyona átszállt reá, törekvéseinek tágabb le-

hetőségei nyíltak meg számára. Dondon környékén vásárolt ma-

gának egy szép cukornádültetvényt körülbelül húsz rabszolgával,

háztartását teljes egészében a fehérek mintájára rendezte be, ko-

csikat és versenylovakat tartott, szolgái elegáns livrét viseltek, és

ő maga is a legújabb, előkelő divat szerint öltözködött.

Ennek ellenére mégiscsak egy lenézett színes maradt, aki sehol

sem jelenhetett meg a fehérek társaságaiban, nem vehetett részt

országa érdekeinek nyilvános tanácskozásain, és a törvény előtt

8

szava mit sem ért a fehérekével szemben. Ennek ellenére nem

mondott le róla, hogy személyének tekintélyt és elismerést szerez-

zen, és céljai elérése érdekében elhajózott Franciaországba.

Santo Domingo Franciaország tulajdonában lévő különböző

részeiből számos birtokos élt ott, ahol teljes mértékben elismerték

emberi jogaikat, és hatalmas jövedelmeikkel előkelő helyet fog-

lalhattak el a társadalomban.

Ezekhez az emberekhez fordult Ogé, akik közül sokan ügyeik

intézésére ügynöki feladatokkal látták el Santo Domingo-ban.

Ennek következtében visszatérését követően saját jövedelme meg-

sokszorozódott, és számos vonatkozásban befolyásos kapcsolatba

került a fehérekkel.

Amint azonban a francia forradalom hírei nemsokára eljutottak

Santo Domingo-ba, itt is felharsant a szabadság és egyenlőség

hívó szava, a lelkesedés magával ragadta a gyarmat színes népes-

ségét is, és hangosan a fehérekével egyenlő jogokat kezdtek kö-

vetelni maguknak.

Pontosabban a mulattok voltak azok, akik Ogé vezetésével

egyre hevesebben léptek fel, és soraikból egy 16 főből álló kül-

döttséget választottak, akiket Párizsba küldtek, hogy az ottani

nemzetgyűlés előtt jogaik biztosítását kérjék.

A nemzetgyűlés segítséget ígért nekik, és 1790. március 8-án

dekrétumot küldtek Santo Domingo-ba a kormánynak, és arra

utasították azt, hogy hívjon egybe egy gyarmatgyűlést, és tár-

gyalják meg a gyarmat kívánságait, határozataikat a párizsi nem-

zetgyűlés majd megvizsgálja, és jóváhagyásra a király elé terjesz-

ti.

Santo Domingo-ban összehívták a gyarmatgyűlést, amely 230

fehér gyarmatos résztvevőből állt, és első határozatuk egy nyilat-

kozat volt, amely szerint a gyarmat valamennyi fehér lakosa in-

kább meghal, mintsem politikai jogait megossza egy elfajult,

korcs népséggel, azaz a színes bőrűekkel.

9

A mulattok felháborodása és dühe a velük szemben elkövetett

gyalázat miatt nem ismert határokat, megtorlásért, bosszúért li-

hegtek, és megesküdtek valamennyi fehér elpusztítására. Bár-

mennyire is szerették volna szavaikat tettekkel is igazolni, túl

gyengének érezték magukat, hogy szembeszálljanak a fehér

gyarmatosokkal, akik számukat tekintve is fölényben voltak, rá-

adásul számíthattak a jelenlévő francai csapatok és a francia ha-

ditengerészet támogatására is.

1792 júliusának végén azonban a párizsi nemzetgyűléstől egy

dekrétum érkezett Santo Domingo-ba, amely arról rendelkezett,

hogy azon színesek, akik szabad szülők gyermekei, helyet és sza-

vazati jogot kaphatnak a gyarmatgyűlésben.

Ennek alapján Santo Domingo-ban minden szabad emberként

született fekete egyenrangúvá lett nyilvánítva a fehérekkel, és erre

a mulattok nem is késlekedtek, hogy fekete testvéreikkel, akiket

eddig maguk is lebecsültek és megvetettek, szövetségre lépjenek,

hogy támogatásukkal akár erőszakkal is megszerezzék maguknak

azokat a jogokat, amelyeket a fehérek fenntartottak maguknak.

Titkos összejöveteleket tartottak velük, csendben ellátták őket

fegyverekkel, és elhatározták, hogy augusztus 21-én fellázadnak a

fehérek ellen, és véres bosszút állnak, mivel azok hallani sem

akartak arról, hogy eleget tegyenek a nemzetgyűlés dekrétumá-

nak, és bármiféle politikai jogot biztosítsanak a színeseknek.

Gyűlésükön az alábbi kiáltványt fogalmazták meg, amelyet to-

vábbítottak a párizsi nemzetgyűlés felé:

„Tekintettel arra, hogy a május 15-én kelt határozat a múlt

esztendő március 8-án kelt dekrétumba történő beavatkozásnak

tekinthető, ezért azt újabb beavatkozásnak értékeljük.

Tekintettel arra, hogy határozatuk szégyenteljes gyarmatelle-

nes visszaélés, lekezelő annak saját törvényeivel szemben, ré-

szünkről nem kezelhető bizalommal.

Tekintettel arra, hogy egy ilyen hallatlan eljárás alapján felté-

telezhető, hogy a továbbiakban sem fognak tartózkodni elítélendő

10

lépésektől, a gyarmatok ezért minden lehetséges rend felborulá-

sától tarthatnak.

Tekintettel arra, hogy a gyarmat a korábbi, nem pedig a jelen-

legi Franciaország alárendeltje volt, és a szerződés feltételei meg-

változtak, ezért magát a szerződést is érvénytelennek tekintjük.

Tekintettel arra, hogy a francia kormány alkotmányos alaptör-

vényei romboló hatásúak a gyarmat alkotmányával szemben, ezért

a nemzetgyűlés emberi jogokkal kapcsolatos nyilatkozatát megrá-

zó hatásúnak tekintjük.

Végül tekintettel arra, hogy a gyarmat alkotmánya csak vala-

mennyi gyarmatos egyetértésével és az ellenséggel szembeni te-

vékeny ellenállásával tartható fenn, az itt egybegyűltek ismételten

kinyilvánítják, hogy hűek maradnak korábbi, január 30-án kelt

határozatukhoz, és szembeszegülnek mindennel, amit a nemzet-

gyűlés a gyarmatokkal, kifejezetten pedig Santo Domingo-val

szemben elhatározott, és amit még a továbbiakban elhatározhat.

Tiltakozunk a május 15-én kelt határozat és olyan biztosok be-

fogadása ellen, akiknek a gyarmatokra küldéséről a nemzetgyűlés

határozatot hozott.

Becsületünkre esküszünk, hogy erőszakra erőszakkal válaszo-

lunk, és inkább fogunk elpusztulni tulajdonunk romjai alatt, mint-

sem, hogy belenyugodjunk a jogainkba való beavatkozásba,

amely alapjait képezi a gyarmat politikai fennmaradásának.

Utasítunk mindenkit, akik a nemzetgyűlés előtt küldöttnek ad-

ják ki magukat, hogy onnan haladéktalanul távozzanak. Felszólí-

tunk minden Franciaországban élő gyarmatost, hogy haladéktala-

nul térjen vissza a gyarmatra jogainak megvédése érdekében, és

működjön együtt fontos törvények meghozatalában, amelyek

alapján a kormányzás a jövőben Franciaországtól függetlenül fog

megtörténni.”

Miközben Ogé elköszönt Buckmanntól, fekete szövetségesétől,

Louvencourt nagy igyekezettel az egy órányi távolságra lévő ül-

tetvénye felé tartott.

11

A levegő fojtogatóan forró volt, a felhőzet eltakarta a Napot,

egyre nagyobb sötétség ereszkedett alá, és tompa, távoli dörgés

kezdte megtörni a sejtelmes csendet. Abbamaradt a természet

dermedt mozdulatlansága, a felhők mozgásba lendültek, nehézke-

sen egymásra tornyosultak, és nyugat felől perzselő, erős szél

söpört végig a tájon.

Louvencourt nagyobb igyekezetre hajszolta lovát, hogy még a

fenyegető, sötét felhőkkel közeledő vihar kitörése előtt elérje az

ültetvényt. Ekkor hirtelen lángba borult az egész ég, ezernyi vil-

lám tört elő a fekete felhők közül, köröskörül mennydörgött

olyannyira, hogy beleremegett a föld, forgószél kavarta fel a port

a szántóföldek felett, repülve száguldó, égbe törő hatalmas oszlo-

pot képezve belőle.

Louvencourt lova felágaskodva visszahőkölt, ő azonban éles

sarkantyúival megsarkantyúzta, vasmarokkal tartva a kantárt a

fergeteggel szemben, erőszakkal az úton tartva az állatot, miköz-

ben a percről percre egyre fokozódó vihar majd lesodorta a nye-

regből.

Egymást követték körülötte a villámok, a mennydörgés fenye-

gető hanggal gördült tova a hegyek felé, közeledett az éjszaka,

Louvencourt azonban feltartóztathatatlanul haladt tova, mert még

az éjszaka beállta előtt vissza akart érni feleségéhez és gyermeké-

hez. Tajtékzó lovának már alig volt annyi ereje, hogy az utolsó

emelkedő után eljusson vele ültetvényének lakóépületeiig, ahol

fivére igyekezett felé hangos „hál’ istennek” kiáltással, és rab-

szolgái aggódó igyekezettel vették körül, mintha védelmére szá-

mítottak volna. Valamennyien barátságos tekintettel nézetek felé,

és mindegyikük elsőként akarta üdvözölni őt.

Louvencourt szívélyesen fogadta az üdvözlő szavakat, és fivé-

rével sietve belépett az urasági épületbe, miközben a rabszolgák a

bejáratnál tolongtak, ahol valamelyest védve voltak az egyre fo-

kozódó vihartól.

12

II.

A fivérek. A hűséges rabszolgák. Hazafelé igyekezve.

A földrengés. A vészharang. A lázítók. Gyilkosság. A küzdelem.

A katonaság. A győzelem. Halotti csend. A foglyok.

– De Horace, mi vezetett ide téged ebben a viharban? Hál is-

tennek, most már sikerült fedél alá kerülnöd – mondta Remi

Louvencourt, a gróf fivére, miközben testvéri szeretettel átkarolta,

és belépett vele a szalonba.

– Egy súlyosabb vihar, mint az elemek tombolása fenyeget

bennünket a városban. A mulattok felhergelték a négereket, és

összeesküdtek ellenünk, fehérek ellen. Már ezen az éjszakán fel

akarnak lázadni, és vérfürdőt akarnak rendezni a fehér lakosság

soraiban, ami nyílt titok, mi azonban kevésbé vagyunk felkészülve

rá, hogy elnyomjuk a lázadást. Közülünk mindenki csak arra tö-

rekszik, hogy megvédje saját tűzhelyét, megerősítse háza védel-

mét, és készenlétben tartsa fegyvereit, hogy meg tudja védeni

saját és övéi életét.

– Ó, Istenem, Horace, megrémít, amit mondasz – válaszolta

Remi elsápadva. – Miért nem hoztad magaddal a feleséged és

gyermeked? Itt nagyobb biztonságban lennének, mint a városban,

hiszen az itteni embereid bármikor életükkel védelmeznének ben-

neteket.

– Ezért is jöttem ide – válaszolta gyorsan Louvencourt – a

magam részéről sohasem menekülnék el a városból az elől a cső-

cselék elől, még akkor sem, ha a többiek ezt tennék. Segítségre

van azonban szükségem, hogy nagy házamban védelmezni tudjam

magam és családom, és ezt a segítséget a rabszolgáim adhatják

meg nekem.

– Azonnal indulniuk kell. Felfegyverzem, és magam kísérem

el őket a városba – kiáltotta Remi lelkesen – és máris indulni

akart, de a gróf visszatartotta, és így szólt:

13

– Nem parancsra kell tenniük, aki nem akar saját szabad aka-

ratából segítségemre lenni, az inkább maradjon. Beszélni fogok

velük, te pedig igyekezzél a fegyvereket készenlétbe helyezni.

Percnyi időt sem vesztegethetünk – válaszolta Louvencourt, és

elindult a bejárati ajtó felé, miközben fivére elszaladt.

A házból kilépő grófot rabszolgái örömteli kiáltásokkal fo-

gadták, férfiak, asszonyok és gyerekek, már több százan gyűltek

össze, és várták, hogy megjelenjen.

Mindenfelé barátságosan üdvözölte őket, majd erőteljes han-

gon, hogy elnyomja a lármát, így szólt:

– Férfiak, lépjetek közelebb, fontos mondanivalóm van!

Közben intett az asszonyoknak és gyerekeknek, húzódjanak

hátrább, hogy helyet adjanak nekik. Intésének gyorsan engedel-

meskedtek, a férfiak összegyűltek körülötte, mire komoly, ünne-

pélyes hangon folytatta:

– Már számos alkalommal említettem nektek, hogy szabad

akaratotokból szolgáltok engem, és a magam részéről nem tartok

igényt arra, hogy a rabszolgáim legyetek. Rátok bíztam, elhagy-

hattok engem, és szolgálatba állhattok máshol, ha az előnyötökre

válik. Ti pedig szabad akaratotokból, csendben nálam maradtatok,

én pedig ragaszkodásotokat szeretettel és gondoskodással igye-

keztem viszonozni. Most azonban elérkezett az a pillanat, amikor

határozottan nyilatkoznotok kell, hogy a szolgálatomban akartok-

e maradni, és minden körülmények között hűségesek lesztek hoz-

zám, vagy pedig más hazát választotok, és saját magatok urai

lesztek. Bizonyára már tudomásotokra jutott, hogy testvéreitek, a

szabad mulattok és négerek összeesküdtek ellenünk, fehérek ellen,

hogy megsemmisítsenek bennünket, és magukhoz ragadják a ha-

talmat Santo Domingo-ban. Port au Prince településen gyülekez-

nek, és készen állnak arra, hogy véres tetteiket már ezen az éjsza-

kán elkezdjék. Feleségem és gyermekem otthon hagytam, és azért

siettem ide hozzátok, hogy közülütek azokat, akik hajlandóak

értük életüket és vérüket kockáztatni, elvezessem hozzájuk. Sen-

kitől sem várom ezt el, megismétlem, szabad akaratából távozhat

14

mindenki, aki akar, azonban megkövetelem, hogy távozási szán-

dékát most azonnal jelentse be. Lépjen előre, aki szabad ember-

ként távozni akar!

Ezen szavak kíséretében Louvencourt intett, és kérdő tekin-

tettel nézett végig a tömegen, azonban csak a közeledő vihar mo-

rajlása volt válasz szavaira, a rabszolgák valamennyien csendben

maradtak, és kérlelve nyújtották kezeiket uruk felé.

– Tudom, vannak köztetek elégedetlenek, akik függetlenséget

követeltek maguknak. Kérem, lépjetek elő, önállóvá válásotokat

erőmhöz képest támogatni fogom – kiáltotta Louvencourt ismét

barátságos, jóindulatú hangsúllyal, a rabszolgák azonban inkább

még közelebb húzódtak hozzá, és ilyesmiket kiáltoztak:

– Nem akarunk szabadok lenni, jóságos, jóakaratú urunk!

– Tehát senki? – válaszolta a gróf megindultan. – Rendben,

megígérem, apátok, barátotok maradok, és bíróság előtt fogom

kijelenteni, hogy minden rabszolgámat felszabadítom. Most azon-

ban egy percet sem vesztegethetünk, ragadjatok fegyvert, ti, férfi-

ak, és álljatok készen arra, hogy követtek engem a városba!

– Éljen Louvencourt, a mi urunk! – kiáltozták a rabszolgák

viharos lelkesedéssel, kalapjaikat lengetve, és elrohantak, hogy

felfegyverkezzenek uruk védelmére.

A ház előtti tisztás rövid ideig üres maradt, aztán a hűséges

szolgák ismét gyülekezni kezdtek muskétákkal, puskákkal, bal-

tákkal, feszítővasakkal, késekkel és nehéz botokkal felfegyver-

kezve, és a harcra kész sereg rövidesen több mint száz főre gyara-

podott. Felfegyverzett asszonyok és lányok is akadtak a férfiak

között, és semmiféle rábeszéléssel, kifogásokkal nem hagyták

lebeszélni magukat arról, hogy a többiekkel tartsanak.

– Éljen Louvencourt! – kiáltották ismét valamennyien, mint-

ha egyetlen torokból harsant volna fel a kiáltás, amint kilépett

közéjük a házból, és harciasan a magasba tartott fegyvereikkel

mutatták, készen állnak követni őt, hogy megvívjanak ellenségei-

vel.

15

– Induljunk útnak, barátaim! – kiáltotta sürgető hangsúllyal.

Felpattant a nyeregbe, és fivérével, Remivel, aki szintén felült a

lovára, elindultak az ültetvényről a főút felé, miközben a rabszol-

gák tarka tömege szapora léptekkel követte őket.

Alig hagyták el az épület által védett udvart, amikor a vihar

teljes erejével oldalba kapta, és fellökéssel fenyegette őket.

Louvencourt és fivére kénytelen volt leszállni lováról, mert kép-

telenek voltak megtartani magukat a nyeregben. A sereg csak

legnagyobb erőfeszítéssel volt képes előre küzdeni magát, hogy

elérjék az országutat, ahol a város felé haladva már hátba kapták a

szelet.

Az út menti égbe törő kókuszpálmák minden pillanatban azzal

fenyegettek, hogy rájuk borulnak, és a vihar által elragadott ha-

talmas terméseik ágyúgolyókként záporoztak soraik közé, miköz-

ben narancsok, citromok és gránátalmák ezerszámra hullottak alá

a fákról, tovaragadott virágaik tarka hópehelyként záporoztak

körülöttük.

Az úton haladó vándorokat a vihar olyan erővel támadta hátba,

hogy szinte a szél ellenében hátrafelé támaszkodva feltartóztatha-

tatlan futólépésben hajtotta őket. Dombról le, dombra fel sodród-

tak tova olyannyira, hogy nemsokára az erősebbeknek támogatni-

uk kellett a gyengébbeket, hogy azok talpon tudjanak maradni. Az

út menti öregebb, felhőkig érő fák gyökerei jobb és baloldalon

kifordultak a földből, és nagy reccsenéssel terültek el az úton. A

végtelenbe tűnő földeken a cukornád elfeküdt a földön, mintha

végigsöpörték volna. A földeket övező kaktuszkerítéseket a vihar

zűrös kupacokba hordta. Egyik másik út menti ház vagy kunyhó

tetejét a vihar megemelte, és messzire repítette.

Közben az est sötétje rátelepedett a tájra, szakadatlanul tom-

bolt a mennydörgés köröskörül az egész horizonton, olyan volt,

mintha a súlyos felhőkkel borított ég izzó villámokkal lélegezne.

Az igyekvő sereg lábai alatt ekkor a föld mélyéből hirtelen to-

vagördülő robaj hallatszott, mint a tenger hullámtörése és dübör-

gése. Egy alulról feltörő lökés hatására Louvencourt és kísérői

16

elvesztették egyensúlyukat, egy jobbról balra irányuló második

földlökés valamennyiüket a földre taszította, és amint rémült

„földrengés” kiáltással ismét feltápászkodtak, röviddel maguk

előtt keresztben egy távolba nyúló, tátongó szakadékot vettek

észre, amely elvágta előttük a város felé vezető utat.

Sápadtan és reszketve riadtak vissza a négerek szorosan ösz-

szetömörülve a vihar ellen a rettenetes hely előtt, ahol megnyílt a

föld. Louvencourt azonban felküzdötte magát a következő dombra

a szakadék mentén, hogy kikémlelje, merre van a vége. Rövidesen

meghozta a hírt, hogy a rést meg lehet kerülni, és a rémült rab-

szolgákat egy hosszú kerülővel visszavezette az országútra. Lé-

lekszakadva és kimerülten folytatták tovább a menetelést a város

felé, mely a tengeröböl által határolva tűnt fel nemsokára lábaik

előtt, mintha az est sötétjében a tenger magasra törő hullámaiból

bukkanna elő.

– Ó, istenem, szegény, szegény feleségem milyen rettenete-

sen félhet! – szólt Louvencourt a fivéréhez. – Rémült várakozás

emberi szörnyek vérszomjas támadására, távollétem ebben a ret-

tenetes viharban, és most ráadásnak még ez a földrengés – micso-

da rémisztő helyzetben lehet!

– Hol van vajon ilyenkor Caradeux tábornok a csapataival? –

kérdezte Remi.

– Az Artiboite folyónál, Leogane közelében megtámadta és

szétzavarta a feketék rablóbandáit. Ma reggel küldöncöt indítot-

tam útba hozzá, hogy jelentse neki a Port au Princeben fennálló

veszélyes helyzetet. Remélem, még időben eléri a várost, hogy

megakadályozzon egy nagyobb szerencsétlenséget – válaszolta

Louvencourt.

– Bárcsak odaérnénk még a felkelés kitörése előtt – vála-

szolta Remi aggodalmas hangon.

– Minden bizonnyal megvárják az éjszaka beköszöntét, ami-

kor már mindenki nyugovóra tért, hogy még nagyobb legyen a

zűrzavar és a fehérek döbbenete. Eddig még semmi sem történt,

mert különben hallanánk a harangok zúgását – vetette közbe a

17

gróf – amikor szinte ugyanabban a pillanatban harangok tompa

hangfoszlányai érték el füleiket a vihar morajlásán át, amit aztán

menten el is nyomott a vihar.

– Megkezdődött a támadás! – kiáltott fel Louvencourt, döb-

benettel, majd „előre, megtámadták a fehéreket!” kiáltással fordult

integetve a rabszolgák felé, és ő maga is megduplázta lépteit.

Minél közelebb értek a városhoz, annál gyakrabban és határo-

zottabban érte el őket az igyekezetre serkentő harangzúgás, míg

végül már szakadatlanul hallották, majd rövidesen tompán már

emberi üvöltést és egyes lövéseket is hallottak.

– Előre! – kiáltotta Louvencourt ekkor ismét az őt követő se-

rege felé, és kihúzott karddal rohanni kezdett a város szélső házai

irányába, miközben a távolban a város felett lángnyelvek törtek

fel az ég felé, és a tűz szikráit messzire széthordta a vihar.

A város felé vezető kevésbé beépített földes utca néptelen volt,

csak imitt-amott bukkant fel egy-egy előlük menekülő sötét alak a

vihar által felkavart porban, de minden lépéssel, amit megtettek,

egyre hangosabbá, tombolóbbá vált előttük a tumultus. Amint

azonban bekanyarodtak az egyik utcába, hirtelen eléjük tárult az

elszabadult lázadás képe, és közvetlenül szembetalálták magukat a

rettenetes hangzavarral.

Körülbelül száz színes férfi özönlött gátlástalan, vad üvöltö-

zéssel a viharban felfelé az utcán, és egy nagy, kétemeletes épület

előtt csoportba verődtek. Az alsó szint ajtóira és ablakredőnyeire

mért fejszecsapások túlharsogták a rettenetes horda üvöltését, a

felsőbb ablakokból azonban fegyverlövések dörrenése és villanása

volt a válasz, mire a rohamozók közül többen elterültek a földön.

Erre még vadabb, még dühödtebb lett az ordibálás, kőzápor zúdult

felfelé az ablakokra, és ismét felhangzott a fejszecsapások zaja.

Louvencourt ekkor ért oda felfegyverzett seregével. „Le a lá-

zadókkal!” kiáltotta éles hangon, és „le a lázadókkal!”, ismételték

követői. Mielőtt azonban elérték volna a zendülőket, azok mene-

külni kezdtek, és eltűntek a legközelebbi mellékutcában.

18

A gróf kísérőivel tovább rohant a főutcán, ahol nyüzsögtek a

négerek és mulattok, kisebb csoportokban a bal- és jobboldali

házakat támadva, vagy már be is hatoltak némelyikbe.

Louvencourt seregével azonban senki sem mert szembeszállni,

közeledtükre mindenki elmenekült, és csak ritkán adtak le feléjük

egy-egy lövést.

Az utca végén azonban azon a téren, ahol a kormányzói palota

és Louvencourt háza állt, komolyabb csoportot képeztek a láza-

dók. Kusza embertömeget látott a gróf ide-oda áramlani, és kiál-

tozásaik mintha az alvilágból érték volna el füleit.

A lárma és tumultus rémisztő volt, az emberek mintha dühkitö-

réseikkel túl akartak volna tenni az elemek tombolásán, hiszen

egymást követték a sötét felhőkből a villámok rettenetes menny-

dörgések kíséretében a város felett, miközben süvöltve tombolt

körülöttük a vihar mindent magával ragadva, ami nem volt képes

ellenállni erejének. Mindeközben mindenfelé fegyverek dörrentek

és villantak, segélykiáltások és rémült üvöltések töltötték be a

levegőt.

Már néhány száz lépésre megközelítette Louvencourt a teret,

amikor felismerte, hogy lehetetlen volna az ott dühödten tomboló

bandákon keresztül elérnie lakását. Éppen azon volt, hogy hátulról

közelítse meg a házát, amikor a sarokház egyik második emeleti

ablakából segélykiáltást hallott, és a következő pillanatban egy

gyermek repült ki az ablakon, és lezuhant az utcára. Aztán még

egy másodikat és harmadikat is kidobtak utána, majd a gyermekek

anyja követte őket, és valamennyien összezúzódtak a kemény

talajon. Ezzel egyidejűleg gúnyos röhej hallatszott az ablakokból,

és ördögi grimaszokat vágó néger ábrázatok tekintettek le utánuk.

Louvencourt a feleségére és gyermekére gondolt, félelemmel,

kétségbe esve törtetett előre, szolgái pedig utána rohantak. Min-

denki félreugrott előlük, és néhány percen belül sikerült hátulról

megközelítenie saját házát. A bejárat előtt azonban, mely a magas

falkerítésen át az udvarba vezetett, az utca le volt zárva. Fej-fej

mellett tolongtak ott közösen mulattok és négerek, és éppen az

első baltacsapásokat mérték a kapura, hogy szétverjék, amikor a

19

gróf rohamra indult ellenük embereivel, és szédületes erővel ve-

tette magát a zendülőkre.

Azok pedig számbeli fölényben várták támadását, és a követ-

kező pillanatban rettenetes közelharc kezdődött, ember ember

ellenében. Mint vérszomjas ragadozók küzdöttek egymás ellen a

színes lázadók és Louvencourt emberei, akik közrefogták őt és

fivérét, hogy megvédjék őket az ellenség fegyvereitől, és egyre

fokozódó dühhel támadták soraikat, akik kénytelenek voltak meg-

hátrálni.

Az utca azonban szűk volt, Louvencourt harcosai áttörtek el-

lenfeleik tömegén, így elvágták menekülési lehetőségüket az utca

mások oldala felé. Ezeket aztán kegyetlenül leütötték és leszúrták,

míg végül az utolsó is kilehelte lelkét.

Még mielőtt a véres csata véget ért volna, Louvencourt keblére

szorította feleségét és gyermekét, mert kiáltására kinyitották szá-

mára a kaput, és szinte repült felesége karjai felé, aki az udvaron

szaladt elé. Rövidesen követte őt győztes, vérrel összemaszatolt

serege is a házba, melyet a lázadók ekkor már a tér felőli oldalról

is fenyegették, és megpróbálták megrohamozni a bejáratot. Felbő-

szült tigrisként kérték Louvencourt beleegyezését, hogy kitörhes-

senek, aki azonban visszatartotta őket, és azt az utasítást adta,

hogy csak belülről védelmezzék a lakását. A házban rendelkezésre

álló lőfegyvereket szétosztották közöttük, és rövidesen valameny-

nyi ablakból lövések villantak a támadók felé, így azok kénytele-

nek voltak visszavonulni az épülettől, és más házakat kezdtek

megtámadni.

Az éjszaka szétterjesztette sötét szárnyait a város felett, és a

sötétség tovább fokozta a rémületet, amely a felkeléssel és az or-

kánnal együtt végigvonult a város egyik végétől a másikig, hiszen

miközben a mulattok és négerek hordái megrohamozták a fehérek

lakásait, és korra, nemre való tekintet nélkül legyilkolták őket, a

vihar megtépte a házakat, és tetőik egy részét lesodorta az utcákra.

Louvencourt feleségével az egyik ablaknál állt, és a féktelen

bandákat nézte, akik szikrázó fáklyáik lobogó fénye mellett a

20

fehérekre dühödt átkokat szórva ide-oda hömpölyögtek a téren.

Ekkor Buckmann, a négerek vezére ujjongó bandával vonult a

térre, és egy lándzsahegyre feltűzött fehér gyermeket hurcolt, mint

egy lobogót, magasan maga fölé tartva. Mindenfelől vad tetszés-

nyilvánítással kiáltoztak felé, számos fáklyavivő a közelébe igye-

kezett, hogy megvilágítsák a gyermeket. Ogé, a mulattok vezére is

megérkezett, néhány száz híve kíséretében, akik főként muskéták-

kal felfegyverkezve vonultak a térre, és elfoglalták a kormányzói

palota előtti részt, miközben Buckmann a lándzsára tűzött gyer-

mekkel győzedelmesen elvonult előttük.

Ebben a pillanatban távoli dobpergést lehetett hallani a viharon

át. A vadul tomboló tumultus a téren hirtelen elhallgatott, és

nyugtalanság, döbbenet jelei váltak láthatóvá az előbb még „átok

a fehérekre” rigmust skandáló felkelők között. Összefutottak,

hallgatóztak, tekinteteiket, kezeiket arrafelé fordították, ahonnan a

dobpergés hallható volt, és közben „Caradeux közeledik a kato-

náival” kiáltások törtek fel a tömegből, és hallatszott a környező

utcákból is.

Ogé is dobpergetésre adott utasítást. Minden irányból egyre

több mulatt és néger áramlott a térre, a két vezér magához szólí-

totta híveit, és mindketten mennydörgő hangon harcra és az el-

nyomók feletti győzelemre szólítottak fel.

Felhívásukra a vad hordák feldühödött ordibálással válaszol-

tak, és magasra emelt fegyvereiket villogtatták a számtalan fáklya

lobogó fényében.

A dobpergés egyre közeledett, fegyverek dörögtek, és az ágyú-

kerekek alatt megremegett a föld.

Az egyik utcában hirtelen tűz villant, ágyúdörgés robaja töl-

tötte meg a levegőt, a téren kartácseső sepert végig a lázadók tö-

megén.

Buckmann ordítva támadásra szólította fel övéit, és híveivel a

nyomában Praloto tábornok ágyúi felé rohant, egy második kar-

tácstöltet azonban eltalálta a támadókat, és közülük százak terül-

tek el a földön.

21

A küzdelem kétségbeesett volt, de csak rövid ideig tartott, a

felkelők életükért könyörögtek, vagy menekülve próbáltak meg

életben maradni. Ogé a leghűségesebb követőivel átverekedte

magát, és megmenekült.

Caradeux katonái rohamléptekben fésülték át a várost minden

irányban, kegyetlenül legyilkoltak minden négert, minden mulat-

tot, akiket az utcákon találtak, és még mielőtt eltelt volna egy óra,

teljes mértékben úrrá lettek a forradalom felett.

A felkelők által felgyújtott házak porrá égtek, Port au Prince

felett teljes volt a sötétség, és csak a vihar dühödt akkordjai és a

tenger zúgása törte meg az éjszaka hátborzongató csendjét, mely-

nek hullámai hatalmas erővel törtek meg a kikötő védművein.

A város fehér lakói a borzalmas éjszaka hátralévő részét köny-

nyeikkel küzdve teljes kétségbeesésben töltötték, és amint kezdett

kivilágosodni, elborzadva és döbbenten pillantották meg a felkelő

Nap fényében a borzalmas pusztítás nyomait. Az utcákon minden-

felé összeroncsolt halottak, házak romjai, összetört bútorok, és

eszközök, rajtuk szél által kicsavart pálmák és banánok hevertek.

A vihar elcsendesedett, elhaltak dühödt hangjai, és a természet

görcsös küzdelmét és fáradalmait mintha mély álomba merülve

pihente volna ki. Az orkán üvöltése és a tenger zúgása helyett a

nyomorúság és fájdalom hangjai járták át a várost, mert a halál

rémes megnyilvánulása számtalan család köreiben jelent meg.

Már a hajnal első derengésénél mindenütt fehérek mutatkoztak

mindenféle néprétegből, hogy barátaikat, rokonaikat, szeretteiket

keressék a szanaszét heverő halottak között, és a házakban a meg-

gyilkolt szeretteik körül gyülekeztek, hogy megsirassák őket.

Ez alatt az idő alatt a bíróság képviselői Caradeux csapatainak

támogatásával az elmúlt éjszaka lázadóinak felkutatásával és le-

tartóztatásával voltak elfoglalva, és ezen a reggelen több száz

mulattot és négert vetettek börtönbe.

22

Buckmannt, a négerek vezérét a halottak között találták meg a

téren, egy kartácsgolyó vetett véget életének. Hatalmas fejét a tér

közepén egy vasrúdra felnyársalva tették közszemlére.

A lázadók számos elfogott vezetője valamint a halottak között

hiába keresték Ogét, a mulattok vezérét, nemsokára azonban az a

hír terjedt el, hogy Santo Domingo-nak arra a részére menekült,

amely spanyol uralom alatt állt.

A francia kormány nevében a gyarmatgyűlés azonnal a spanyol

helytartóhoz, Don Joachim Garcia-hoz fordult Ogé lázadó vala-

mint a vele együtt elmenekültek kiadatását követelve, mert a láza-

dókat bíróság elé akarták állítani, súlyos büntetést kilátásba he-

lyezve.

Az ország minden részéből naponta szállítottak foglyokat Port

au Prince börtöneibe, rabszolgákat és szabad színes bőrűeket is,

közöttük számos gazdag mulattot, akiknek jelentős ültetvénye és

számos rabszolgája volt.

A városok és a vidék fehér lakossága ismét szabadon felléle-

gezhetett, újra saját kezeikben érezhették a hatalmat, aggodalom

és félelem helyett harag és bosszúvágy lett úrrá rajtuk, és a legna-

gyobb szigorral vezettek be rendszabályokat valamennyi színes

elnyomására.

A borzalmas éjszakát követően már néhány napon belül Port

au Prince valamennyi börtöne olymértékben tömve volt foglyok-

kal, hogy a hatóság kénytelen volt hajókat börtönként alkalmazni,

és sürgősen intézkedésekbe kezdtek, hogy a gyűlölt bűnözőktől

örökre megszabaduljanak. Ehhez a kormányzói palota előtti téren

felállítottak öt akasztófát és két kereket a kerékbetöréshez.

23

III.

Az akasztófák. Kivégzések. Az elvadult négerek. Aggodalom.

A tanácskozás. A búcsú. A fekete udvarmester. Jó hír.

A gyűlés. A határozat.

– Ó, Horace kérlek, kímélj meg mindkettőnket a kivégzések

rettenetes látványától! – kérlelte Madelaine Louvencourt férjét,

amint egyik reggel egymás mellett az ablaknál álltak, és letekin-

tettek a kivégzőhelyekre. – Költözzünk ki az ültetvényre, már elég

vért láttunk!

– Igen, drága Madelaine – válaszolta Louvencourt, feleségét

szeretettel átkarolva, már elébe is mentem kívánságodnak, és ma

estére bejelentkeztem a fivéremnél. Én sem akarom végigszen-

vedni a lázadók megbüntetésének látványát, bármennyire is rá-

szolgáltak arra. Gondold csak meg, mennyi emberélet veszett oda,

és milyen nyomorúsággal jár ez számtalan családnál! Nem áll

szándékomban ítélkezni felettük, mert attól tartok, hogy kímélet-

len lennék velük szemben.

– És szükségtelenül számos személyes ellenséget szereznél

magadnak az ellenfeleink között – mondta az asszony, férje keblé-

re simulva.

– Ez nem tartana vissza engem, amint te is gondolhatod, ha

nem lennének kétségeim, hogy egyáltalán lehetséges szigorú iga-

zságosságot gyakorolni felettük – válaszolta Louvencourt.

– Nehéz lenne azonban szigorúan igazságosnak lenni velük

szemben, ha el kellene ismerni javukra a fehérek igazságtalansá-

gait, ami lázadásra késztette őket. Drága Horace, hiszen a te

Madeleine-d is egy színes nő – válaszolta az asszony, kérlelő han-

gon, és karjával érzelmesen átkarolta a szeretett férfit.

– Ó, angyali asszonykám, hiszen mennyire felülmúlod te a

fehér asszonyok legnemesebbikét is! Igen, tényleg mennyire meg

kellene szűnnie az emberek közötti megkülönböztetésnek, amely a

bőrük színén alapszik. Isten és az igazságszolgáltatás előtt vala-

24

mennyien egyenlőnek kellene lennünk, akkor is, ha élethelyzetünk

örökre különböző marad, hiszen a bibliában is az áll, hogy „az úr

legyen úr, a szolga legyen szolga”. Isten adja, hogy itt nálunk a

színesek emberi jogait újabb vérontás nélkül ismerjék el!

Ezeknél a szavaknál Louvencourt hirtelen a térnek arra a részé-

re tekintett, ahol egy katonai egység vonult fel, és több láncra vert

foglyot vezettek fel közrefogva.

– Hiszen ott van köztük Ogé! – kiáltott fel Louvencourt

meglepődve. Hál’ istennek, hogy elkapták, mert ez az ember még

nagy szerencsétlenséget hozna országunkra. Azon a borzalmas

éjszakán állítólag saját kezűleg több gyilkosságot is elkövetett. A

spanyol helytartó így mégis kiszolgáltatta őt. Én igen kétségesnek

tartottam, hogy meg fogja tenni.

– Ó istenem, hogyan érezheti magát most ez a gyilkos. Az

akasztófákhoz és kerekekhez kísérik őt! – mondta Madelaine,

döbbenten a foglyok után nézve.

– Gyere, kedvesem, ne nézzük tovább ezt a nyomorúságot, és

inkább élvezzük azokat a csendes örömöket, melyeket ennek az

országnak a természeti szépségei nyújtanak számunkra. Gyorsan

előkészíttetek mindent az elutazásunkhoz.

Louvencourt, miközben így szólt feleségéhez, elvezette őt az

ablaktól, és délután gyermekükkel és jó néhány, őket lovon kísérő

szolga társaságában útnak indultak a városból az ültetvény felé.

A Nap már lemenőben volt, amikor a főútról a birtok felé ve-

zető fasorral szegélyezett útra kanyarodtak, és alighogy észrevet-

ték azt, őket is meglátták az ottani rabszolgák, akik ujjongva elé-

bük siettek, hogy üdvözöljék, és szeretettel fogadják az érkezőket.

Éppúgy, mint ahogyan a gyermekek fogadják apjukat, olyan

szívélyesen és boldog megindultsággal gyülekeztek hűséges szol-

gái Louvencourt körül, mindegyikük kezet akart fogni vele, hogy

kinyilváníthassa örömét.

A bíróság már másnap összeült Port au Prince városban, hogy

ítéletet hozzanak Ogé, a mulatt felett, mert vele akarták véres

25

művüket, valamennyi foglyul ejtett lázító kivégzését megkezdeni.

A bírák hosszú időn át nem tudtak megegyezni ennek a bűnöző-

nek a büntetésében, végül abban állapodtak meg, hogy élve ke-

rékbe törik, és egyidejűleg elkobozzák jelentős vagyonát a francia

király javára.

Az Ogé feletti borzalmas ítéletet még aznap végrehajtották a

kormányzói palota előtti téren, ahol a bámészkodó tömeg üdvri-

valgása túlharsogta az elítélt fájdalmas üvöltését.

Ogé kivégzésével megkezdődött a bosszú, és a rendelkezésre

álló akasztófák és kerekek száma nem volt elegendő ahhoz, hogy

a nagy számú elítéltet elég hamar át tudják küldeni a másvilágra,

így a hóhérpallost is igénybe kellett venni. A hóhérok napokon át

szüntelenül el voltak foglalva, míg végre valamennyi börtön ki-

ürült, és több mint ötszáz mulatt és néger fizetett életével a láza-

dásért.

A fehérek úgy vélték, hogy ezzel a szigorú intézkedéssel a szí-

nes népesség zendülésének utolsó szikráit is sikerült elfojtaniuk

Santo Domingo francia részén. Számításuk azonban nem bizo-

nyult helyesnek, mert az elnyomóik elleni gyűlölet most kezdett

igazán élénk lánggal fellobogni, és rövidesen, többfelé az ország-

ban a rabszolgák elszöktek uraiktól, fosztogattak és megrongálták

birtokaikat, és minden fehér embert meggyilkoltak, akit el tudtak

kapni.

Ha a színesek egységbe tömörültek volna, akaratukat ellenállás

nélkül képesek lehettek volna törvénnyé tenni, mivel három fehér

emberre kilencven színes jutott. Ők azonban elkülönült csopor-

tokba verődve egymás között sem tudtak egyességre jutni, így az

egyes lázadásokat mindig sikerült hamar elnyomni, és vezetőiket

halálra ítélni.

A megszökött rabszolgák, az úgynevezett elvadult négerek

száma egyre növekedett, akik a járhatatlan hegyekben csapatokba

verődtek, meghúzódtak az erdőkben, és onnan intéztek támadáso-

kat a települések ellen. Gyújtogattak, fosztogattak és gyilkoltak,

26

majd amilyen hirtelen felbukkantak, olyan gyorsan el is tűntek

ismét a vadonban.

Eredménytelenül vezényeltek ellenük katonákat, hogy elfogják

vagy megöljék őket. Nem találták meg rejtekhelyeiket, és a hegy-

vidékek könnyen védhető szorosaiban és hágóiban gyakran nem is

tudtak támadást intézni ellenük, mert fel voltak fegyverkezve, és

az elégedetlen szabad színesek titokban ellátták őket munícióval.

Napról napra fokozódott a veszély, amely a fehéreket fenye-

gette, különösen a vidéki ültetvényeken, ahol gyakran több száz

rabszolga felügyeletét csak néhány fehér látta el. Az ő életük már

egyetlen pillanatra sem volt biztonságban, hiszen a franciaországi

győztes forradalom hírei és az ottani hírhedt guillotine használata

a nép elnyomóival szemben, valamint a Párizsból ismételten érke-

ző nemzetgyűlési határozatok Santo Domingo színes bőrű lakos-

ságának javára egyre fokozottabb mértékben ingerelte őket lán-

caik elvetésére és arra, hogy saját maguk urai legyenek.

A fehérek számára egyre inkább világossá vált, hogy ebben az

egyenlőtlen küzdelemben végül alul fognak maradni, és mivel

Franciaország részéről már semmiféle segítségre sem számíthat-

tak, Anglia karjaiba akarták vetni magukat, amely hadat üzent

Franciaországnak. Anglia azonban elutasította kérelmüket, amely

szerint uralma alá szerettek volna kerülni, mivel saját gyarmataik

fokozottabb mértékben igényelték segítségét, mint amire képes

lett volna.

Így telt el az 1791-es esztendő, és a következő évben tovább

romlott a helyzet Santo Domingo-ban. A színesek lázadása egyre

gyakoribbá és komolyabbá vált. Katonai szerveződésbe kezdtek,

és nem csak a vidék lakóit fenyegették, hanem a kisebb városok

ellen is támadásokba kezdtek, amelyeket csak milicisták védel-

meztek.

Gondterhelten és félelemmel tekintettek a fehérek a legköze-

lebbi jövőbe, és tekintetüket az Észak-amerikai Egyesült Álla-

mokra szegezték, amely sikeresen kiharcolta szabadságát Angliá-

val szemben, és ekkor már biztonságban élvezte a szabadság nyu-

27

galmát, és hatalmas, önálló nemzetként kezdett felvirágozni. Ott is

bevezették a rabszolgaságot, az egész déli részt rabszolgák mű-

velték, és a fehérek száma ott is csekély volt a színesekéhez ké-

pest. Ennek ellenére ott mégis teljes volt a nyugalom és megelé-

gedettség a rabszolgák köreiben, és részükről egy esetleges láza-

dás sohasem lehetett volna eredményes a hatalmas kormányerővel

szemben.

Ha Santo Domingo fehérei birtokaikkal, teljes vagyonukkal

együtt oda kerülhettek volna, akkor csak nagyon kevesen akartak

volna maradni, így azonban röghöz voltak kötve, és egyre csak

megragadták a gyeplőt színes embertársaik féken tartására.

Valamennyi rabszolgatartó közül Louvencourt gróf volt az

egyetlen, akinek nem kellett tartania szolgáitól, sőt még azok vé-

delmezték és vigasztalták, hiszen saját szabad akaratukból szol-

gálták őt. Szeretettel és hálával ragaszkodtak hozzá és övéihez.

Teljes mértékben az ültetvényt választotta lakhelyéül, ahol ön-

kéntes rabszolgái családként vették körül, és miközben hol itt, hol

ott a szomszédai környezetében a felháborodott négerek rémtette-

ket követtek el, közülük senki sem mert az ő birtoka közelébe

menni, mivel saját embereit megfelelően felfegyverezte, és be-

gyakoroltatta velük a fegyverek használatát. A lázadók gyűlöletét

ezért még inkább magára vonta, így aztán a rabszolgái ellen for-

dultak, elpártolt árulóknak nevezték, és véres bosszúval fenye-

gették meg őket.

Ezen kívül Louvencourt a legbefolyásosabb, legrendíthetetle-

nebb ellenzője volt a színesek teljes körű, megkülönböztetés nél-

küli emancipációnak, és ebben a témában tartott közösségi ta-

nácskozásokon minden rendelkezésére álló eszközzel állást foglalt

ez ellen. Csak a képzett, szabad színeseknek akart polgári jogokat

biztosítani, viszont a rabszolgák törvény általi felszabadítását

igazságtalannak tartotta velük és uraikkal szemben. Állati nyer-

sességükkel még fogalmuk sem volt a polgári szabadságról, és

véleménye szerint fehér uraikat azonnal rabszolgává tennék. Ezzel

szemben kiállt a szabad, képzett színesek teljes mértékű egyen-

28

rangúvá tétele mellett, és kinyilatkoztatta, hogy úgy a gyarmat-

gyűlésben, mint a nemzetgyűlésben ki fog állni mellettük.

A szabad színesek azonban jól tudták, hogy a rabszolgák segít-

sége nélkül sohasem érhetnék el polgári jogaikat, és ezt kénytele-

nek az ő számukra is kilátásba helyezni, ha azt akarják, hogy

melléjük álljanak.

Egy tavaszi napra ismét ki volt tűzve a fehérek tanácskozása

Port au Prince városban, hogy megbeszéljék a színes lakosság

jogainak és követeléseinek vitatott kérdéseit. Louvencourt már

korán reggel készülődni kezdett, hogy a városba lovagoljon.

– Ó, ne lovagolj ma a városba, kedves Horace! Álmomban

egy mély szakadékban láttalak, pedig vissza akartalak tartani, és

most olyan szorongást érzek a szívem körül – mondta Madelaine

Louvencourt a férjének, és átkarolva őt kérlelően tekintett rá. Ma-

radj itt ma velem, semmi kára sem lesz annak, ha egyszer nem

veszel részt a tanácskozáson.

– Ne aggódjál feleslegesen, drága angyalkám, hiszen miféle

szerencsétlenség történhetne velem? – válaszolta szeretettel a

gróf. Muszáj jelen lennem a mai ülésen, bármennyire is sajnálom,

hogy el kell utasítanom a kívánságodat. Megígérem azonban,

hogy hamar visszatérek.

– Akkor legalább vigyél magaddal néhányat az embereink

közül, hogy ne tudjalak egyedül a hosszú úton – folytatta

Madelaine.

– Hiszen mindig egyedül szoktam lovagolni, drága felesé-

gem, és nem gondolod, hogy feltűnő lenne, ha éppen erre a ta-

nácskozásra szolgákkal kísértetném el magam? Nem az volna a

látszat, hogy félek? Nyugodj meg, Madelaine, mielőtt a Nap le-

nyugodna, megint itt leszek veled.

Ezekkel a szavakkal Louvencourt keblére szorította a feleségét,

majd felkapta a kalapját és ostorát, és Madelaine által átkarolva

kilépett a házból, amely előtt már ott állt felnyergelt lova.

29

– Isten kísérjen utadon, drága Horace, gondolj Madelaine-re,

aki számolni fogja a perceket visszatértedig – mondta a szerető

feleség férje búcsúcsókja után, aki aztán gyorsan felpattant lovára.

– Naplemente előtt megint itt leszek melletted – kiáltotta a

gróf visszaintve felé, és nemes paripájával elvágtatott a fasor

mentén.

Derűs trópusi reggel volt, a Nap sugározva emelkedett fel az

áttetsző, kék égen, bearanyozva a hegycsúcsokat, melyekről az

éjszakai ködfelhők illatos fátyolként szálltak tova. Az erdők buja

zölden pompáztak, az út menti narancsligetek, a pálmák és baná-

nok aranyló gyümölcseikkel frissen csillogtak a reggeli fényben,

és az egész természet felüdült és megerősödött az éjszaka hűvösé-

ben az elmúlt nap hőségét követően.

Louvencourt is olyan frissnek és erőteljesnek érezte magát

vágtatva igyekvő paripáján, a friss reggeli levegő oly üdítően

lengte körül keblét és arcát, hogy akaratlanul is felkiáltott: – Ó,

milyen csodálatos ez az ország! – Felkiáltása ellenére azonban

bénító hatással voltak lelkesedésére a szociális és politikai álla-

potok körüli gondolatai. – És mi lehet még mindennek a követ-

kezménye! – fűzte még hozzá fejét ingatva.

Borús gondolataiban elmélyülve igyekezett tovább, és nemso-

kára elérte a tátongó repedést, amelyet a földrengés tépett fel azon

a borzalmas éjszakán, az országúton keresztül, és amelyet nagy

ívben megkerülve addigra új utat tapostak ki. Louvencourt odalo-

vagolt a feneketlennek tűnő szakadék szélére, azt vizsgálva, eset-

len nem lehetne-e hidat építeni felette, hogy ki lehessen küszöböl-

ni a nagy kerülőutat. Amint átnézett a túloldalra, megpróbálta

felbecsülni a távolságot a másik oldalig, és úgy találta, a távolság

akkora, hogy lóval nem lehetne átugratni rajta.

Aztán folytatta útját a szakadék körül kitaposott úton, majd

amint visszaért az országútra, ismét szapora ügetésre biztatta lo-

vát.

Még mielőtt a Nap izzón sütni kezdett volna, Louvencourt el-

érte Port au Prince béli palotáját, paripáját az őr gondjaira bízta,

30

majd belépett az egyik hűs, szellős terembe, hogy meghallgassa

fekete udvarmesterének, Lazare-nek a beszámolóját a ház körüli

ügyekről.

Lazare egy herkulesi termetű, húsz év körüli, jó megjelenésű

néger volt, akit még gyermekévei során kapott ajándékba apjától

játszótársként.

A két fiú szeretetben és barátságban cseperedett fel, és bár jól-

lehet, amint Horace elérte a kamaszkort, kettőjük kapcsolata külső

szemlélő számára látszólag megváltozott, egymás iránti érzelmeik

azonban változatlanok maradtak. Gyermekként, kisfiúkként együtt

játszottak, együtt lovagoltak, vadásztak, úsztak, egy alkalomban

pedig Lazare fiatal urát a biztos halálból mentette meg, amikor

felborult vitorlás csónakjával, és nem volt elég ereje hozzá, hogy

kiússzon a partra.

Később apja Franciaországba küldte Horace-t, hogy ott foly-

tassa tovább tanulmányait. Lazarénak vele kellett mennie, és

Horace ott iskolába járatta őt, hogy kibontakozzanak kiváló ké-

pességei.

Nem sokkal azelőtt, amikor Horace visszatért Santo Domingo-

ra, apja meghalt, és a fiatal gróf, mint az idősebb fiú hatalmas

vagyon birtokába jutott. Hűséges szolgáját, Lazare-t megtette

udvarmesterének Port au Prince béli palotájában, miközben sze-

retett testvérére, Remire bízta a nagybirtok igaztatását, aki egyéb-

ként gyakorló orvos volt ebben a városban.

Lazare elkísérte őt utolsó párizsi útjára is, ahol feleségül vette

Madelaine-t, és hűségével és ragaszkodásával elnyerte a fiatal

grófnő teljes bizalmát és nagyrabecsülését is.

– Jó híreim vannak uram! – örömkiáltással lépett be Lazare

közvetlenül a gróf után a terembe, aki örömmel ragadta meg ked-

ves szolgájának a kezét, miközben így szólt:

– Nos, Lazare, had hallom, mi történt!

– A fellázadt rabszolgákat, akik vezérük, Biaffous vezetésé-

vel elsáncolták magukat a dondoni hegyek bejáratánál, Laveaux

31

tábornok leverte. Ezt követően a fehér csapatok körülfogták a

nagy folyó menti tábort, ahol Jean Francais volt a felkelők vezére,

majd megrohamozták azt, és felnyársaltak minden ellenséget, akik

nem menekültek el vezérükkel. Állítólag több mint tizennégy

ezren könyörögtek kegyelemért, hogy bocsássanak meg nekik. Ezt

a hírt ma reggel maga Laveaux tábornok hozta.

– Valóban, ez tényleg jó hír, Lazare, hiszen így végre abba-

marad a vérontás, ismét békesség és áldás következik a mi szép

országunkban – válaszolta a gróf örömteli hangon. – Így még

inkább örvendek, hogy eljöttem a gyűlésre, hogy a felkelők teljes

amnesztiája mellett szavazzak, mert a gyűlésen lesznek néhányan,

akik kitartanak szigorú megbüntetésük mellett.

Ezzel felkapta a kalapját, majd az ajtó felé indulva így szólt:

– És itt a házban nincs semmi újság?

– Nincs, uram, csak annyi, hogy itt a városban napról napra

minden egyre drágább lesz. A kereskedők már nem is tudják,

mennyit kérjenek az árúikért. Francia és angol kereskedelmi hajók

a háború miatt már nem jönnek errefelé, az amerikaiak pedig úgy

tűnik, megfeledkeztek rólunk, tőlük már nagyon régen nem érke-

zett hajó a kikötőbe – válaszolta a néger, miközben ajtót nyitott a

grófnak.

– Majd megint jóra fordul minden, ha ismét nyugalom lesz az

országban, és ha Isten is úgy akarja, erre hamarosan sor kerül –

mondta Louvencourt, miközben kilépett az ajtón, és elköszönt

Lazare-től.

A ház előtti téren minden arra járó tisztelettel üdvözölte, és

több úr is mellészegődött, akik szintén a gyűlésre igyekeztek.

A fehérek arcáról a győzelem feletti öröm sugárzott, az utcán

mindenfelé a rabszolgák vereségéről szóló híreket lehetett hallani.

A gyűlésen szokatlanul sokan vettek részt, és Louvencourt volt

az első felszólaló. Szerencsét kívánt a népnek és a kormánynak a

kivívott győzelemért, a várható örömteli nyugalomért és biztonsá-

32

gért, és azt tanácsolta, hogy harag nélkül bocsássanak meg a le-

győzötteknek.

Alig fejtette ki azonban nézeteit, máris viharos lárma tört ki a

gyűlésben, és egyre hangosabban és erőszakosabban követelni

kezdték a vétkesek legkeményebb megbüntetését. Egymást kö-

vették a szónokok, a számtalan kiontott fehér vér miatt bosszúért

kiáltottak, és csak kevesen voltak, akik pártolták Louvencourt

tanácsát.

A gróf ismételten kiállt a gyűlés elé, és megpróbálta megma-

gyarázni, hogy a fehérek csak akkor remélhetik, hogy elkerülhetik

a teljes zűrzavart, ha a lázadók amnesztiában részesülnek, szigor-

ral csak további küzdelemre késztetnék őket, és rövidesen tízsze-

resen felül fogják múlni a fehérek erejét. Mindez teljesen ered-

ménytelen volt, elképzeléseit nem hallgatták meg, és végül

egyáltalán nem hagyták szóhoz jutni.

Határozatukat nagy szótöbbséggel fogadták el, a parlamentert,

aki azért jelent meg, hogy kegyelmet kérjen a felkelőknek, száz

korbácsütésre ítélték, majd visszaküldték őt a táborukba azzal az

üzenettel, hogy valamennyien kegyvesztettként adják meg magu-

kat.

Louvencourt felháborodva hagyta el a gyűlést, és az utcákon a

lakása felé igyekezett, hogy egyen valamit, majd visszalovagoljon

az ültetvényre, mert már későre járt, és megígérte a feleségének,

hogy még naplemente előtt haza fog érni.

Miközben belépett a házba, Lazare sietett felé, és ránézve cso-

dálkozva így szólt:

– Látom, nincs megelégedve, uram.

– Minden odaveszett, Lazare. A felkelők küldöttét megkorbá-

csolásra ítélték, és azzal az üzenettel küldik vissza, hogy kegy-

vesztettként adják meg magukat – válaszolta Louvencourt megin-

dultan. – Az emberek azonban tudják, milyen sors vár itt rájuk,

mert még nem felejtették el az akasztófákat és kerekeket, tehát

mindaddig küzdeni fognak, míg képesek lesznek rá, és a fehérek

33

kegyetlensége és szörnyűségei ezrével fognak újabb harcostársa-

kat eredményezni, míg végül túlerejükkel el fognak nyomni ben-

nünket.

– Hát lehetséges lenne ez, uram? – kiáltott fel Lazare rémül-

ten. – Ezzel kimondták a fehérekre a halálos ítéletet! Hagyja el az

országot, uram, a féktelen tömeg karmai közé fog kerülni, akik

úgy fognak viselkedni, mint a láncaiktól megszabadult vadállatok,

és szabadságukat korábbi uraik megsemmisítésére fogják használ-

ni. Érthetetlenségükkel a fehérek saját sírjaikat ássák meg! Tele-

püljön át egy másik szigetre, uram, Santo Domingo földjét vér

fogja áztatni.

– Igazad van, Lazare, a szigeteken azonban sehol sem lehet

majd nyugalmat és békét találni. Egyetlen ország, amely most

forradalomtól és háborútól mentes, az az Egyesült Államok, és ha

a körülmények arra kényszerítenek, hogy valaha is elhagyjam

hazámat, akkor az az ország lenne, ahol új hazát keresnék. Min-

denesetre ragaszkodok Santo Domingo-hoz, és minden befolyá-

sommal és hatalmammal azon leszek, hogy a fenyegető vihart,

amit a fehérek maguk idéznek elő, elhárítsam a fejük felől.

Ezekkel a szavakkal a gróf belépett a terembe, és miután né-

hányszor gondterhelten fel, s alá járkált, így szólt a várakozó ud-

varmesterhez:

– Tálaltassál, hogy hamarosan útnak indulhassak.

34

IV.

Az ebéd. A halálra korbácsolt parlamenter.

Az éjszakai lovas. Az ugratás. A sebesült. A gazdátlan ló.

Akit holtnak hittek. Reménység. A gyógyulás.

A kérés. A határozat.

Lazare távozott, és amint némi idő elteltével visszatért a te-

rembe, gazdáját még mindig gondolataiba mélyedve, járkálva

találta.

Lazare jelentésére, hogy terítve van, Louvencourt átment az

ebédlőbe, és étkezés közben hűséges szolgájával a ház dolgairól

tárgyalt. Miután meghallgatta beszámolóját, hosszabb szünet után

ismét megszólalt:

– Milyen most a hangulat a színesek között itt a városban?

– Nem jó, uram – válaszolta Lazare. – Nyugodtak és zárkó-

zottak, az alázatosság és meghunyászkodottság, amit a számos

kivégzés után mutattak, már elmúlt, és arcvonásaikon látni lehet

haragos, dacos gondolataikat. Látható, hogy nyugalmat kénysze-

rítenek magukra.

Louvencourt ekkor egyes személyek viselkedése iránt kezdett

érdeklődni, közben ismételten gondolataiba mélyedve elhallgatott,

és így fejezte be az étkezését. Már éppen fel akart állni, amikor a

háza előtti tér felől hirtelen hangos lármát hallott, és – mi történik

itt? – szavakkal az ablakhoz ugrott.

A téren rengeteg ember tolongott, és az egyik mellékutcából

még mindig tömegével érkeztek izgatottan, és a hullámzó tolon-

gásból hangos, vad kiáltások hangzottak. Az érkezők közepén egy

négert vezettek. Úgy tűnt, ő lehet az oka a csődületnek, mert kö-

rülötte tolongtak leginkább, és mindenki igyekezett közelről is

megpillantani őt.

A lázadók küldötte volt, aki a bocsánatkéréssel, kegyelmi ké-

relmükkel érkezett.

35

A tér közepére vezették, ahol tág kör nyílt meg körülötte.

– Valóban a parlamenter az, akit a lázadók küldtek! – kiáltott

fel Louvencourt felháborodva. Tényleg meg akarják kínozni azt a

szerencsétlen embert? Nem, hát ez tényleg nem történhet meg!

Ezekkel a szavakkal a gróf felkapta a kalapját, és kirohant a

házból, le a térre, a tömegbe, mely egyre szorosabban fogta közre

az elítéltet.

Louvencourt igyekezett áttörni, de senki sem akart kitérni elő-

le, mert már éppen felharsantak a korbácsütések a néger meztelen

hátán, és fájdalmas üvöltése a hullámzó embertömeg üdvrivalgá-

sával keveredett.

Louvencourt hamarosan belátta, hogy képtelen lesz megaka-

dályozni a kegyetlen eljárást, és gyorsan visszament a palotájába,

ahol haragtól remegve az ablakhoz lépett, és letekintett az undo-

rító színjátékra.

– Halálra fogják korbácsolni a szerencsétlent! – kiáltotta el-

borzadva. Mire lehet ezek után számítani a nyers, képzetlen rab-

szolgáktól, amikor a tanult fehérek ilyen rémtettet követnek el!

– Nagyon csodálkozok rajta, hogy a színesek, akik jelentősen

nagyobb arányban vannak jelen a tömegben, ilyen nyugodtan

szemlélik a történteket – szólalt meg Lazare, aki odalépett a gróf

mellé az ablakhoz.

– Ennek jó oka van, mert éppen ott vonulnak fel a gránáto-

sok, hogy védelmet nyújtsanak a gaztetthez, vagy legalább is

megakadályozzák egy lázadás kitörését. Hallatlan! – mondta még

Louvencourt, és a tér másik oldala felé mutatott, ahová egy grá-

nátos ezred vonult fel fenyegetően.

A színesek azonnal kezdtek elszállingózni a tömegből. Látni

lehetett, amint mindenfelé eltünedeznek a mellékutcákban. Te-

kintetük, mozdulataik, és ökölbe szorított kezeik azonban jelezték,

hogy milyen érzésekkel hagyták ott szerencsétlen testvérüket a

halálos korbácsütéseknek kitéve.

36

A nézők fellazuló sorai, akik most már kizárólag fehérek vol-

tak, győzedelmesen tomboltak a fekete delikvens körül, aki a fáj-

dalomtól egyre inkább elalélt, és elterült a földön. Kínzói közül

néhányan ismét felemelték, és megpróbálták talpon tartani, azon-

ban már minden ereje elhagyta, elszállt belőle az élet, már halott

volt.

Hirtelen rémült csend szállta meg az előbb még tomboló töme-

get, de aztán egy éles hang felébresztette őket döbbenetükből,

amikor így kiáltott:

– Küldjétek el a fejét a lázadóknak!

Erre viharosan több száz torokból harsant fel: – A fejét, a fejét!

– és néhány perccel ezt követően egy mészáros egy baltával le-

vágta a halottra korbácsolt rabszolga fejét a törzséről, és a magas-

ba emelte, hogy megmutassa azt az ujjongó tömegnek.

– Borzalmas, borzalmas! – kiáltott fel Louvencourt, és ismét

lesietett a térre, hogy megakadályozza a fej elküldését a lázadók-

nak. Elképzeléseit azonban gúnyosan visszautasították, és egyre

többen kiáltozni kezdtek felé a dühöngő tömegből:

– A feketékkel tart!

Mintha mérgezett nyíl találta volna szíven, úgy fordult el izzó

megvetéssel ezektől a megtébolyodott emberektől, akik sötétbőrű

embertársukat úgy kezelték, mint az állatokat, és tetteikkel maguk

is bestiákká alacsonyodtak le.

Közben már régen beesteledett, a Hold fénye azonban távol

tartotta a sötétséget, amikor Louvencourt lóra ült, kezet fogott

udvarmesterével, és sietve ellovagolt, hogy minél hamarabb háta

mögött hagyja a borzalomnak és döbbenetnek ezt a helyét.

Ebben az órában Madelaine Louvencourt gyermekével a karján

nyugtalanul járkált fel-alá a lakóépület verandáján, és tekintetével

egyre az utcát nézte, ahol a férjének hazafelé kellett tartania. „Mi-

előtt a Nap lemegy, itt leszek megint nálad” – voltak utolsó sza-

37

vai, és milyen régen eltűnt már a Nap, és milyen magasra emelke-

dett közben a Hold, és szeretett férje még mindig nem volt ott

mellette. A nyugtalanság, mely eluralkodott rajta, percről percre

egyre fokozódott, és félelem szállta meg, amire képtelen volt ma-

gyarázatot találni. Louvencourt hosszabb időzésének oka a város-

ban ismert volt számára, mivel egy néger visszatért onnan az ül-

tetvényre, és hírt hozott a csapatok győzelméről a lázadók felett.

És hányszor előfordult már, hogy a gróf sokkal később lova-

golt haza anélkül, hogy Madelaine a legcsekélyebb mértékben

aggódott volna! Ma azonban úgy érezte, mintha összeszorulna a

keble, mintha férje segítségére kellene sietnie, és minden alka-

lommal, amikor elhaladt sógora, Remi ablaka előtt, vigaszt keres-

ve tekintett be rá, de mégsem akarta megzavarni, mert a férfi a

lámpa fényénél asztala mellett ült, és elmélyülten tanulmányozott

valamit.

Egy idő óta ismét ott állt a veranda végénél az utcát figyelve és

hallgatózott, nem hallja-e meg Louvencourt paripája patkójának

dobogását. Az éjszaka csendes, teljesen néma volt. Könnyű, lan-

gyos szellő fújdogált felé az utca felől, de a halotti csendet időről

időre csak egy kócsag károgása, egy bagoly nyöszörgő rikkantása

törte meg.

A grófnő ekkor odalépett Remi ablakához, megállt, és aggódó

hangon beszólt hozzá:

– Ó Remi, úgy elszorul a szívem, mert Horace még mindig

nem ért haza!

Remi mintha álmából ébredt volna, úgy emelte fel tekintetét az

előtte heverő könyvről, és az ablak felé nézve csodálkozva kér-

dezte:

– Mondtál valamit Madelaine?

– Igen, Remi, úgy aggódok, mert Horace még nem tért vissza

– válaszolta a grófnő, aggodalmas hangon, és behajolt az ablakon.

– Mi okod lenne rá, kedves, hiszen tudjuk, miért marad távol

olyan sokáig. A lázadók feletti győzelem miatt számos megbe-

38

szélni valójuk van, és annyi mindenről kell dönteniük, hogy nehe-

zen tudnak mindenben megállapodni. Ne aggódjál, Horace képte-

len ma korán hazaérni – válaszolta Remi, miközben otthagyta

asztalát, és odament az ablakhoz, a grófnőhöz.

– Embereink közül néhányat elé küldhetnénk lovon – foly-

tatta Madelaine kérlelve.

– Ha ez a kívánságod, nagyon szívesen – válaszolta Remi ba-

rátságosan – de nem gondolod, hogy Horace számára ez kelle-

metlen lenne? Mert nekem ez a véleményem. Tudod te is, az

ilyesfajta gondoskodást gyámkodásnak tekinti, amit nagyon gyű-

löl. Különben is, semmi okunk sincs az aggodalomra, de ahogy

akarod, drága Madelaine.

– Nem minden áron, ha úgy gondolod, hogy ez kellemetlen

lenne számára – válaszolta a grófnő, és kényszeredett mosollyal

még hozzáfűzte: – Bocsásd meg nekem Remi, hogy gyermeteg

aggodalmaskodásommal megzavartalak tanulmányaidban.

Majd kezet nyújtott neki, és miközben sógora visszaült az asz-

talhoz, ő mély sóhajtással visszament a veranda végére, hogy

ismét hallgatózni kezdjen a távolból közeledő lódobogásra várva.

Miközben a grófnő a veranda liánokkal befuttatott oszlopa

mellett állt, és aggodalmas várakozással gondolt férjére, amaz

vágtatva igyekezett hazafelé az országúton, és megpróbált az átélt

borzalmas jelenetek miatti borús gondolataitól megszabadulni,

békés otthonára, boldogságára, feleségére és gyermekére gondol-

ni.

Egy sötét felhő kúszott el a Hold előtt, fekete árnyékot vetve a

földre, amikor Louvencourt ahhoz a helyhez közeledett, ahol a

földrengés által keletkezett szakadék megszakította az utat, és az

újonnan kitaposott út jobbra megkerülte a szakadékot.

A gróf ekkor hirtelen a közelből vágtató lovak dobogását hal-

lotta maga mögött, és hátranézve észrevette egy utána igyekvő

lovascsapat sötét árnyait.

39

Kik lehetnek ezek, ilyen későn ezen a néptelen úton, és hová

tartanak ilyen sebesen? Louvencourtnak semmi oka sem volt rá,

hogy hagyja őket közelebb kerülni magához, hiszen egy pompás

lovon vágtatott.

Elengedte a gyeplőt, felnyitotta a pisztolytáskáját, és már csak

ötvenlépésnyi távolságra volt attól a helytől, ahol az újonnan kita-

posott út jobbra kanyarodott, amikor a Hold ismét előbukkant a

felhő mögül, és a szinte nappali világosságot árasztó fényében

számos lovast látott az új úton utána iramodni, így pillanatokon

belül vagy az ő kezeik közé kerül, vagy azokéba, akik elébe igye-

keztek kerülni. Arról meg volt győződve, valamennyien ellensé-

ges szándékúak, ezt igazolták az ekkor már jól hallható vad kiál-

tozásaik és káromkodásaik.

Menekülésről most már szó sem lehetett, ellenállásról úgy-

szintén nem, Louvencourt számára már csak egyetlen menekülés

volt lehetséges, átugratni a szakadék felett. Ezért mindkét sarkan-

tyúját paripája oldalának nyomva egyenesen nekiiramodott a sza-

kadéknak.

A jobbról közeledő lovasok, akiknek fekete arcából hófehér

fogak villantak elő a Hold fényében, vad csatakiáltással már húsz

lépésnyire megközelítették őt, amikor a szakadék szélére érve

sarkantyúit ismét paripájának lágyékába eresztette, mire az hatal-

mas ugrással vele együtt átrepült a tátongó mélység felett.

A nemes állat teljesen átkerült a másik oldalra, az ugrás azon-

ban túl hatalmas volt ahhoz, hogy talpon tudott volna maradni.

Néhány lépést még előre bukdácsolt, aztán lovasával együtt fel-

bukott. A következő pillanatban azonban az állat ismét felugrott, a

gróf a nyeregben maradt, és tovább ugratva úgy érezte, hogy

megmenekült, amikor azonban a szakadék által visszatartott üldö-

zői tüzet nyitottak rá, és az egyik golyó vállon találta.

Tompa fájdalom és jobbkarjának bénulása jelezte, hogy elta-

lálták, lova azonban sértetlen maradt, és ő maga még mindig a

nyeregben ült, tehát megmenekült! A paripa oly szaporán vágta-

tott tovább az úton Louvencourttal a hátán, hogy patái szikrákat

40

vetettek, és ellenségeinek vérszomjas üvöltését egyre távolabbról

hallotta, de kezdte érezni, hogy meleg vér folyik végig a hátán, és

egész testében egyre bágyadtabbnak érezte magát. Feje szédülni

kezdett, és csak bal kézzel kapaszkodva paripájának sörényében

volt képes nyeregben maradni. Fázni kezdett, látása elhomályo-

sult, és már közel volt az ájuláshoz, amikor a paripa vágtatva rá-

kanyarodott az ültetvényhez vezető, fasorral szegélyezett útra.

Lovasa ekkor ájultan zuhant le a nyeregből.

– Jézus Mária, hiszen ez Horace lova! – kiáltott le Madelaine

a verandáról, gyermekét a közelben álló néger asszony karjába

helyezve, és a lépcsőn leszaladva kifutott a házból, amelynek be-

járata előtt reszketve állt a tajtékzó paripa.

Az asszony velőt rázó sikollyal rohant az állathoz, megragadta

a vérrel átitatott nyeregtakarót és kiáltozni kezdett: – Megölték,

meggyilkolták, Horace-t!

Rohanni kezdett felfelé a fasor mentén, és amint Remi kilépett

a házból, és utána szaladt, Madelaine fehér, szellős köntösében

olyannak tűnt, mint egy tovalibbenő ködkép.

– Horace, drága Horace! – kiáltotta Madelaine egyre a csen-

des éjszakában, felfelé rohanva a fasor mellett, míg végül annak

végén rémült sikoltással rávetette magát mozdulatlanul heverő

férjére.

Jajgatása, szívet tépő, fájdalmas zokogása töltötte be a levegőt,

amikor Remi odaért hozzá, és döbbent tekintettel vette észre test-

vére sápadt arcvonásait.

– Ó testvérem, drága szeretett testvérem! – kiáltott fel, letér-

delve mellé, és karjaival alá nyúlt. Horace feje azonban keblére

hanyatlott, és semmiféle életjelet sem lehetett felismerni rajta.

Ekkorra már a négerek is odaértek az ültetvényről csapatosan

rohanva, és amint urukat élettelenül meglátták, ők is csatlakoztak

a feleség és testvér jajveszékeléséhez.

41

Remi azonban gyorsan felemeltette a szolgákkal a grófot, és

sürgősen hazavitette őt, ahol az összegyűlt szolgák sírása és pana-

szos jajgatása kíséretében bevitette a szobájába.

Remi ekkor megvizsgálta a sebet, és rövidesen megállapította,

hogy az élet még nem hagyta el teljesen a testet.

– Él, még él! – kiáltott fel ujjongva, mire Madelaine össze-

kulcsolt kezeit az ég felé emelte és szeretett férje megmentéséért

fohászkodott a Mindenhatóhoz.

A súlyos vérveszteség a halál közelébe sodorta Louvencourtot,

de miután bekötötték sebét, és csillapították a vérzést, vissza-

nyerte eszméletét, és új reménnyel töltötte el kétségbeesett sze-

retteit.

Eltelt az éjszaka, az új Nap barátságosan húzott fel az égre, és

megvilágította a gróf sápadt arcát, miközben Madelaine kezében

tartotta a kezét, és tekintete csukott szemein csüngött. Remi hol a

dolgozószobájába, hol a patikájába, hol a jeges pincébe, hol a

konyhába szaladt, hogy valamiről gondoskodjon a beteg számára,

de rövidesen mindig visszatért hozzá, hogy meggyőződjön nyu-

galmáról, vigasztalja és bátorítsa Madelaine-t.

Mély, halottszerű álomban töltötte a gróf a következő napot,

estefelé azonban nyugtalanná vált, felszökött a láza, és zűrzavaros

fantáziálásai ismét aggodalommal töltötték el szerető ápolóit.

Négy teljes napot és éjszakát töltött el szakadatlanul ágya

mellett Madelaine és Remi, mielőtt aggodalomra okot adó álla-

pota változni kezdett, de aztán győzedelmeskedett erőteljes fiatal-

sága, és bár még nagyon gyenge volt, mégiscsak lényeges javulás

állt be nála.

Madelaine boldogsága határtalan volt, szemei ismételten

örömkönnyektől csillogtak, és hálás pillantások kíséretében

emelte égnek összekulcsolt kezeit.

Remi szelíd vonásain is egyszerre tükröződött boldogság és

hála. Gyakran ragadta meg két kezével drága fivérének jobbját, és

forrón, bensőségesen szorította meg, miközben szemei könnyek-

42

kel teltek meg, és boldogan keresték a beteg tekintetét. Horace

mély megindultsággal és bágyadt, hálás mosollyal tekintett fel két

hűséges hozzátartozójára, szemével köszönetet jelezve feléjük, és

közben szeretetteljes szavakat mormolt.

A gróf állapota lassan, de zavartalanul javult, sebe gyógyult, és

kezdett erőre kapni, és néhány hét múlva az esti hűvösben már

kimehetett a szabadba, és élvezhette a tenger felől érkező frissítő

levegőt.

Ezeknél az alkonyati sétáknál mindig Madelaine volt a kísérő-

je, és kezdetben tényleg szüksége is volt támogató karjára, melyet

boldogságtól átitatott szívvel nyújtott felé.

Bármennyi boldogságot, örömöt hozott is a gróf gyógyulása

szerettei számára, mégsem tarthatta távol azokat a gondokat és

komor aggodalmakat, amelyeket a külvilág hírei jelentettek szá-

mukra.

Az a válasz, amely a lázadók kegyelem iránti kérelmére érke-

zett a halálra korbácsolt parlamenter fejével, értésükre adta, hogy

a kegyelem iránti minden reményük hiábavaló, és csak két lehető-

ség között választhatnak: Győzelem vagy halál. Ezzel az elhatáro-

zással ismét gyülekezni kezdtek a hegyekben, hogy még nagyobb

erőszakkal folytassák megsemmisítő küzdelmüket a fehérekkel

szemben.

Hol itt, hol ott támadták meg az ültetvényeket, gyújtogattak,

gyilkoltak és fosztogattak, és magukkal vitték a rabszolgákat,

hogy erősítsék velük seregüket, és együtt küzdjenek szabadságu-

kért és emberi jogaikért, és tegyék kockára életüket.

Alig múlt el úgy nap, hogy ne érkeztek volna rémítő hírek vi-

dékről a városokba, és egyre több ültetvényes hagyta el birtokát,

és költözött a városokba, mert úgy vélték, ott biztonságban van az

életük.

– Ó, Horace, költözzünk vissza a városba – kérlelte egy este

séta közben a grófné a férjét – mindig halálos félelmet érzek ma-

gamban, amikor bármilyen rövid időre is, de távoznod kell az

43

ültetvényre. Ki gondolta volna annak idején, hogy vidéki házunk

és a város közötti úton megtámadhatnak?

– Annak jó oka volt, drága Madelaine – válaszolta a gróf – a

négerek, akik megtámadtak, a lázadók táborából a szerencsétlen

parlamentert a város széléig kísérték, hogy ott várakozzanak rá,

míg visszatér hozzájuk a válasszal. A válasz, amit kaptak, arra

késztette őket, hogy az erőszakot erőszakkal bosszulják meg, és

mivel a véletlen folytán én kerültem a közelükbe, rajtam töltötték

ki bosszújukat. Tettük nem az én személyem ellen irányult, hanem

úgy általában a fehéreknek szánták, és ki vehetné zokon amit tet-

tek, amikor a fehérek példáját követték.

– De milyen könnyen megismétlődhet ez veled itt vidéken, az

elhagyott utakon, és még rosszabbul is végződhet. Költözzünk

vissza a városba, drága Horace, ott mégiscsak nagyobb biztonság-

ban lennénk, mint itt – kérlelte Madelaine, és kedveskedve férje

karjaiba simult.

– Pillanatnyilag persze tényleg kevesebb veszély fenyegetne

bennünket a városban, ámde attól tartok, hogy rövidesen sehol

sem leszünk biztonságban, mert a feketék hatalma szédületes se-

bességgel fokozódik. Jó vezetőik vannak, és miközben a fehérek

pusztulására fegyverkeznek és egyesülnek, a fehérek napról napra

egyre inkább szétesnek, és elveszítették valamennyi külső segítsé-

güket is. Komolyan arra gondolok drága Madelaine, hogy előké-

születeket tegyek, ha szélsőségesre fordul a helyzet, el tudjuk

hagyni ezt az országot, és elköltözhessünk a boldogabb Egyesült

Államokba.

– Szívesen, nagyon szívesen követlek, kedvesem, bárhová is

akarnál távozni innen, csak nyugalmat és békességet találjunk –

folytatta a grófnő, és átkarolva férjét még hozzáfűzte: – Akkor is,

ha szerényebb körülmények között kell élnünk, mint amihez itt

hozzászoktunk.

– Mindent pénzzé fogok tenni, amit lehet. A bérbe adott ja-

vaimat és birtokaimat gyorsan el fogom adni, és minden pénzemet

aranyba fektetem. Így fogok felkészülni a fenyegető viharra, mert

44

hogy utolér bennünket, abban biztos vagyok, sőt attól tartok, hogy

sokkal hamarabb, mint gondolnak rá – válaszolta Louvencourt,

majd közölte feleségével, hogy beleegyezik kívánságába, és visz-

szatelepülnek Port au Prince-be.

V.

Az Egyesült Államok. A vén zsugori. A kereskedősegéd.

A jegyespár. A hazafelé vezető út. A fogadtatás. Rideg válasz.

Tapintatlanság. Jó tanács. Levertség. Az egoista.

A szerelmes lány. Az elutasított kívánság.

Miközben riasztó módon romlott a helyzet Santo Domingo-

ban, és egész Európában háborúk és forradalmak lángjai lobogtak,

az Észak-amerikai Egyesült Államokban mélységes béke uralko-

dott. A szabadságért vívott áldozatos és véres harcot a nép sikere-

sen átvészelte, és bár nem babérkoszorúk övezték, mégis szorgal-

masan és fáradhatatlanul dolgoztak azért, hogy kihasználják a

kivívott béke lehetőségeit, kiaknázzák annak gazdag örökségét. A

kereskedelem és az ipar felvirágzott, és tiszteletre méltó helyet

igyekeztek kivívni maguknak a képzett nemzetek sorában.

Washington, a nép szabadságának igazi atyja, bölcsességével,

erejével, hazaszeretetével biztos, hűséges vezetőként állt népe

élén, és gazdag áldás vonult végig az egész országon. A vadonok-

ból kultivált államok lettek, és az amerikai zászló a Föld minden

népével békességben lobogott valamennyi tengeren.

A Nyugat-Indiához közeli szigetek nagykereskedelme ebben

az időben, amikor Anglia és Franciaország hadban álltak egymás-

sal, a semleges Amerikával, elsősorban a felvirágzóban lévő még

kis várossal, Philadelphiával tartott fenn üzleti kapcsolatokat.

Az egyik legrégebbi, ottani tengerentúli kereskedelmet folytató

vállalkozás Tomas Pennel háza volt, akinek ősei még a tizenhete-

45

dik század végén vándoroltak ki Amerikába Angliából, Cromwell

kormányzása idején.

Pennelnek igen jelentős üzlete volt. Saját tengeri hajókkal ren-

delkezett, és igen jelentős kereskedelmet folytatott Nyugat-

Indiával és Dél-Amerikával. Bármennyire is gondtalanul és köny-

nyedén űzte vállalkozásait, és nagy összegekkel is rendelkezett,

olyan szűkös és takarékos volt saját házának ügyeiben, amitől

különösen irodájának személyzete szenvedett. Jóllehet üzleti vo-

lumene a bekövetkezett béke óta megduplázódott, nem volt haj-

landó növelni irodai munkatársai létszámát, akiknek minden mun-

kát el kellett végezniük, amibe szinte belerokkantak, mert reggel

hat órától éjszakába nyúlóan tevékenykedniük kellett, hogy ne

szaporodjanak az elmaradt tennivalók. Mindemellett Pennel igen

rosszul fizette meg őket, annyira, hogy a fiatalemberek szinte alig

tudtak megélni fizetésükből eladósodás nélkül. Mindig saját ma-

gát állította példaképnek, amikor takarékosságra intette őket, mi-

vel ő maga is, mint állította, szegény kereskedősegédként kezdte

igen alacsony beosztásban, és csak takarékosságának köszönheti,

hogy ennyire vitte.

Életvitele és külső megjelenése igazolták szavait. Irodájától tá-

volabb, egy kis házacskában lakott, ahol egy idős néger nő vezette

igen egyszerű háztartását, és ordenáré ruházata jól illett gúnyne-

véhez, mert a városban csak az öreg zsugori Pennelként emleget-

ték.

Azt is beszélték róla, hogy fösvénységből nem házasodott

meg, mert sokba került volna. Sohasem járt vendéglőbe vagy

kocsmába, egész nap az irodájában tartózkodott, és esténként,

mielőtt hazament volna, rendszeresen eltöltött egy órát egy nyil-

vános olvasószalonban, ahol mindenféle újságot tartottak, és mást

nem lehetett fogyasztani, mint egy pohár vizet.

Zsugorisága ellenére nem volt bizalmatlan és gyanakvó má-

sokkal szemben, sőt ellenkezőleg, könnyen elhitt mindent és meg-

bízott mindenkiben, és ezért tulajdonképpen kedvelték, csak azt

sajnálták, hogy saját magával szemben annyira kegyetlen, és ha-

talmas vagyona ellenére lemond az élet minden élvezetéről. Az

46

ízlések azonban eltérőek, Pennel élvezete abban állt, hogy sok

pénzt keresett, és ezt az élvezetet minden irányba kiterjesztette.

Úgy gondolta, hogy az a pénz, amit nem ad ki, azt megkereste.

Három kereskedősegéde közül az első egy 27 éves fiatalember,

név szerint Gatlard volt, akit Pennel tíz évvel korábban szegény

fiúként vett fel a vállalkozásába, és kiváló kereskedőt képzett

belőle.

Richard Gatlard, született ír, szülei hirtelen halálát követően

elhagyta hazáját, hogy az újvilágban próbáljon szerencsét. Pénze

éppen arra volt csak elég, hogy az angol hadsereg egyik teherha-

jójával Philadelphiába utazzon, és mivel a háború idején Pennel

szállítója volt az angol hajóknak, ennek a hajónak is szállított

ellátmányt, és fedélzetén ismerkedett meg a fiatal ír származású

Gatlarddal.

A fiatalember barátságos, nyugodt lényével igen kedvező be-

nyomással volt Pennelre, és mivel a fiatal körülményei igen sze-

gényesek voltak, szerencsének mondhatta, hogy rögtön az újvi-

lágba érkezésekor támaszra talált az öregben.

Pennel egy másodosztályú panzióba kísérte, havonta fizette

utána a költségeket, és időnként ruházattal is ellátta, ami persze

nem éppen a legújabb divatnak felelt meg.

Ily módon Gatlard személyében egy igen olcsó, nagyon hasz-

nálható irodai alkalmazotthoz jutott, mivel a fiatalember teljes

mértékben megfelelt elvárásainak. Pennel pechjére azonban alig

több mint egy évig tartott ez az állapot. Ez alatt az idő alatt a fia-

talember olyan mértékben megismerte az üzleti ügyeket és az

amerikai életviszonyokat, hogy egy vasárnap reggel arra kérte

Pennel urat, állapítson meg számára egy fix fizetést, amiből fenn

tudja tartani magát, és fedezni tudja egyéb költségeit.

Pennel ellenvetésekkel próbálkozott, Gatlard azonban szilárdan

kitartott követelése mellett, és közölte, hogy ellenkező esetben

keres magának egy másik helyet, mire Pennel, bár nem szívesen,

eleget tett kérésének.

47

Gatlard hamar érvényesült az üzletmenetben. Rövidesen nél-

külözhetetlenné vált Pennel számára, mivel nem csak körültekin-

tő, ügyes kereskedősegédnek bizonyult, hanem áruismerettel,

bizonyos jogkörökkel is rendelkezett, és igen éleslátású volt a

közeljövő ügyleteivel kapcsolatban. Olymértékben, hogy Pennel

gyakran Gatlardtól kért tanácsot.

Amikor Gatlard 24 éves lett, beköltözött egy magánházba, ahol

olcsó szálláslehetőséget kapott.

Kicsi, de csinos kertes ház volt, tulajdonosa, egy Astor nevű

özvegyasszony lakott benne lányával, aki egy nem jelentős össze-

gű tőke kamataiból élt, és két kis szobáját azért adta bérbe

Gatlardnak, hogy némi többletjövedelemhez jusson.

Egy sárgaláz járvány következtében, amely annak idején elég

rémes következményekkel terjedt Philadelphiában, Gatlard is

megbetegedett, és csak Astor asszony, különösképpen pedig an-

nak lánya, Aglaja gondos, áldozatkész, szeretetteljes ápolásának

köszönhette megmenekülését.

Gatlard a hálán túlmenően még bele is szeretett a bájosan szép,

derék Aglajába, és mivel a lány viszonozta vonzalmát, rövidesen

jegyesek lettek. Ettől kezdve Gatlard életkörülményei sokkal kel-

lemesebben alakultak, mivel étkezések alkalmával menyasszonya

állandó vendége lett, ami igen jól jött neki az akkor még mindig

nagyon szerény jövedelme mellett.

Elbeszélésünk időpontjáig azonban a fiatal pár házasságáról

még szó sem lehetett, mivel Gatlard fizetése arra még nem volt

elegendő, hogy egy feleséget is eltarthasson belőle, Astor özvegy-

asszony csekélyke vagyonának kamatai pedig éppen csak arra

voltak elegendőek, hogy szerényen megéljenek belőle.

Gatlard többször fordult a cégtulajdonos Pennelhez azzal a ké-

réssel, hogy emelje fel fizetését, aki ebbe azonban sohasem egye-

zett bele. Minden esetben azzal kecsegtette azonban, hogy rövide-

sen üzletéből részesedést enged át neki, ha egy ideig még nyu-

godtan és békességben kitart mellette.

48

Egy este már tíz óra felé járt, amikor Gatlard elhagyta az iro-

dát. Felébresztve Pennel öreg négerét, Tomot, aki egy cukros zsá-

kon üldögélve szunyókált, átadta az általa éppen bezárt iroda kul-

csát az alábbi szavak kíséretében: – Mondd meg Pennel úrnak,

hogy már megint majdnem tíz óra volt, amikor hazamentem.

– A fiatalúr sokat dolgozik, ez nem egészséges – válaszolta a

rabszolga fejét ingatva, miközben zsebre vágta a kulcsot,

Gatlardnak jó éjt kívánva, és fáradt léptekkel útnak indult Pennel

lakása felé, miközben amaz a másik irányba indulva a rosszul

megvilágított utcán félig hangosan így szólt magában:

– Túl sokat – magam is így vélem, tényleg túl sokat, évi hat-

száz dollárért! A vén gazember azonban már elég régen vezet

orromnál fogva, részesedést ígérve vállalkozásában, de ezen a

helyzeten változtatni kell!

Közben állig begombolta kabátját, szemébe húzta kalapját,

zsebeibe süllyesztette kezeit, mert a szél finom, hideg esőt kezdett

szembefújni vele.

Gatlard közepes termetű ember volt, de arányos testalkattal.

Vöröses szőkés, puha haja, friss, üde színű arca volt, igen élénk,

kissé nyugtalan kék szemekkel. Arcának profilja szabályos és

finom, de nem különös volt. Egész lénye azonban nagy mozgé-

konyságra utalt, és külső hatások könnyen magával ragadták.

Hosszú út vezetett lakhelyéig, mivel a város legtávolabbi vé-

gén lakott, és az eső meglehetősen eláztatta, mire a kis kerten át

elérte a házat, és az ajtónál meghúzta a csengőt.

– Szegény, jóságos Richard! – szólította meg Aglaja, amint

kinyitotta az ajtót és kezet nyújtott Gatlardnak. – Már megint

majdnem tíz óra van. Túlzottan lestrapálod magad!

– Igen, valóban, ez már tényleg túl sok, és ezzel fel is kell

hagynom – válaszolta Gatlard, miközben lerázta az esőt kalapjá-

ról, és lecsapkodta kabátját.

– Gyere be mindjárt hozzánk, Richardom, félretettük a vacso-

rád. A víz már éppen forr, egy forró tea jót fog tenni – folytatta

49

Aglaja szívélyesen, és szeretettel Gatlard vállára tette a kezét, hogy bekísérje őt a szobába. Ő azonban elfordult tőle a lépcső

felé, és így szólt:

– Jól eláztam az esőtől, és előbb kabátot cserélek – majd elin-

dult a lépcsőn felfelé a szobájába.

A válaszban nem volt semmi udvariatlan, már ami a ruha cse-

réjét illeti, a hang azonban, ahogyan mondta, nem volt összhang-

ban azzal a kedvességgel, amellyel a lány Gatlardot kérlelte, hogy

rögvest jöjjön be vele a szobába, és Aglaja ezt meg is érezhette,

mert a barátságos vonások eltűntek arcáról, és hallgatagon lépett

be anyjához, aki a kandalló melletti karosszékben üldögélve var-

rogatással volt elfoglalva.

Aglaja karcsú testalkatú volt finom formákkal, és inkább a tü-

relem, mint a cselekvés jellemezték. Hosszúkás, kedvesen szép

arca sápadt volt, melyet mélyfekete, csillogó haj vett körül. Nagy,

sötétkék, hosszú fekete pillákkal árnyékolt szemei egy kristály-

tiszta patak menti ibolyára emlékeztettek, és friss, piros, finoman

telt ajkai mellett a gránátalma virága sápadtnak tűnt volna.

– Gatlard miért nem jött be rögvest? – kérdezte az asszony,

munkájáról feltekintve Aglajára.

– Elázott az esőben, és ruhát akar cserélni – válaszolta a lány

kissé borús hangon.

– Úgy – mondta az asszony, a lányára nézve, és mintha el-

csodálkozott volna annak arckifejezésén.

Aglaja azonban lekapta a kis fényes rézkannát a kandallóról,

felöntötte a teát, majd a kannát letette a kandalló előtti kőlapra.

Aztán megigazította Gatlard és anyja számára a karosszékeket a

hideg ételekkel tálalt asztal előtt, magának odatolt egy nádfonatú

széket, kinyitotta az ajtót, és hallgatózva kinézett, hogy nem hall-

ja-e végre szíve szerelmének közeledő lépteit.

Odakint azonban minden csendes volt, csak a heves záport és a

széllökések zúgását lehetett hallani a ház bejárata felől.

50

Pillanatnyi zavarában és kellemetlenül érintve visszafordult a

szobába, és a tányérokat kezdte igazgatni az asztalon, mire az

anyja ismét belekezdett:

– Vajon mit csinálhat Gatlard ilyen sokáig odafent? Hiszen

már tíz óra van, és tudja, hogy várunk rá!

– Bizonyára átöltözik, válaszolta Aglaja, szinte bocsánatkérő-

en anélkül, hogy az anyjára nézett volna.

– Ezt én igen tapintatlannak tartom – válaszolta az asszony.

– Ah, kedves mama, bizonyára nagyon megázott. Gyere, ülj

ide, kitöltöm a teád – vetette közbe békéltető hangon Aglaja.

Megragadta a teáskannát, megtöltötte anyja csészéjét, aki hallga-

tagon az asztal mellé ült.

Az asszony már nekilátott a vacsorának, amikor a lépcső felől

lépések közeledtét lehetett hallani. Aglaja ismét az ajtóhoz sietett,

hogy kinyissa Gatlardnak. Kezét nyújtotta felé, és odavezette az

asztalhoz. Gatlard a széke háttámlájára támaszkodva könnyedén

meghajolt madam Astor felé, és így szólt: – Jó estét kívánok. Is-

mét jó késő lett, mire hazaértem.

– Nekünk is régen este lett – válaszolta az asszony meglehe-

tősen komoran, és néhány pillanat múlva, miközben Gatlard he-

lyet foglalt a székén, folytatta:

– Mi tartotta vissza olyan hosszasan a szobájában?

– Csak egy kicsit összerámoltam, és ruháimat beakasztottam

a szekrénybe. Ma reggel nem volt rá időm – válaszolta Gatlard,

aki nem volt tekintettel arra, hogy az idős asszony, aki miatta várt

olyan sokáig vacsorájával, és tovább várakoztatta magára teljesen

feleslegesen.

– Ezt megtehette volna vacsora után is, lefekvés előtt, vagy

holnap reggel. Holnap vasárnap van, amikor lett volna rá ideje,

Gatlard úr – válaszolta az asszony nyugodtan.

51

Gatlard érezte a jogos szemrehányást, egy pillanatig hallgatott,

aztán válaszolni akart, de Aglaja hevesen megragadta a kezét,

kérlelve a szemébe nézve, és így szólt:

Bizonyára még nem zökkentél ki a munkádból, és ezért nem

gondoltál rá, hogy a mama már milyen régen vár rád. Most ragadd

meg az alkalmat, és frissítsd fel magad egy csésze forró teával!

Közben érzelmesen megsimogatta az arcát, kis kezével meg-

kocogtatta a fejét, majd teát töltött a csészéjébe. Anélkül, hogy

hagyta volna szóhoz jutni kedvesét, derűs hangon folytatta:

– Kérlek, meséld el nekünk is, hogy mi tartott vissza olyan

sokáig az irodában, csak nem egy újabb hajó rakományáról kellett

gondoskodni?

– Ellenkezőleg. A Neptun nevű hajónk érkezett vissza Dél-

Amerikából, és ellenőriznem kellett a szállítóleveleket, csomag-

listákat, és le kellett könyvelnem az adatokat. Az igazi munka

azonban csak holnapután reggel kezdődik, és néhány hét múlva,

amikor újabb rakománnyal töltik fel a hajót, kezdődik minden

elölről. És a munka legnagyobb része énrám hárul. Állandóan

rázogatnom kell az aranyt termő fát a vén zsugori számára, és a

gazdag termésből, ami a pénzes ládájába hullik, alig juttat nekem

annyit, amiből fenn tudom tartani magamat. Holnap azonban meg

fogom látogatni, és arra kérem majd, hogy végre teljesítse ígére-

teit, különben keríthet magának egy másik munkatársat.

– A fenyegetéssel várnék még egy kicsit, és csak arra emlé-

keztetném, hogy tartsa be az ígéreteit, Gatlard úr, a zavaros vizet

mindaddig nem kell kiborítani, míg az ember nem talál tisztábbat

– jegyezte meg madam Astor jóindulatú hangon. – Mindenesetre

előbb körülnéznék egy másik álláslehetőség után. Amint értesül-

tem róla, a háború végeztével túl nagy a kínálat fiatalemberekből,

akik ilyen állást keresnek.

– Csavargókból van bőven kínálat – válaszolta Gatlard heve-

sen. Többé nem veszek tollat a kezembe Pennel érdekében, ha

holnap nem kapok más beosztást.

52

– Ezt sem tenném – válaszolta az asszony megnyugtató han-

gon – máshol ezért szemrehányást tehetnének önnek.

– Az ember saját magához áll a legközelebb, és amit az em-

ber meg is tehet magáért, azt tegye is meg reménykedés helyett.

Ha az ember túlzott mértékben tekintettel van másokra, azzal ál-

talában saját magának árt – jegyezte meg Gatlard éles hangon.

Aglaja ekkor felállt a fiú csészéje után nyúlva, közben lehajolt

hozzá és homlokon csókolva így szólt:

– Mindig keményebbnek állítod be magad, mint amilyen va-

lójában vagy, de azért mégsem gondolod komolyan, nem igaz,

Richard? Inkább beszéljünk valami másról!

Ismét megtöltötte a csészéjét, majd természetes szívélyességé-

vel folytatta:

– És holnap délután, ha megint jó idő lesz, elmehetnénk egy

jó nagyot sétálni. Ez már a negyedik vasárnap lesz azóta, amikor

utoljára együtt elmentünk itthonról.

– A hét hat napján dolgoznod kell, a hetedik napon pedig ki

kell pihenned magad, a bibliában is ez áll – válaszolta Gatlard,

félig viccelődve, félig komolyan, aztán még hozzáfűzte: –Egyéb-

ként odakint nem úgy néz ki, hogy holnap jó időnk lesz.

– Astorné néhányszor köhintett, úgy tűnt, mintha válaszolni

akarna, azonban visszatartotta, amit mondani akart, és Aglaja is

csak hosszabb szünet után kezdett bele megint a társalgásba, és

megpróbálta elűzni a feszült hangulatot, amely láthatóan úrrá lett

a kis családi körben. Eredménytelenül próbálta meg olyasmire

terelni a szót, amelyről édesanyja és jegyese is szívesen szoktak

társalogni, ők nem mutattak hajlandóságot rá, és a pillanatnyilag

nyomott hangulatot érezve mindketten szinte egyszerre álltak fel,

és jó éjszakát kívántak egymásnak.

Gatlard ekkor átkarolta Aglaját, aki rejtett könnycseppel a

szemében kísérte őt ki a szobából, és búcsúként a lépcsőnél meg-

csókolta.

53

A lány szíve annyira szorongott, olyan nehéz volt, és annyira

szerette volna elűzni a szeretett fiatalember rossz hangulatát, és

túláradó szerelemmel engedni el karjaiból, szavai azonban el-

akadtak ajkain, és könnyeit is csak erőszakkal tudta visszatartani.

– Jó éjt, Richardom – mondta elfojtott hangon, miközben ke-

zét nyújtotta utána, de ő már elindult a lépcsőn felfelé. Aglaja

lesújtva tért vissza a szobába.

Hanna, a fekete szolgálólány a nyomába eredt, hogy leszedje

az asztalt. Aglaja örült a jelenlétének, mert anyját visszatartotta

attól, hogy megjegyzéseket tegyen Gatlardra, anyja azonban nem

hagyta el a szobát, hogy nyugovóra térjen, amint remélte, hanem

még egy darab fát rakott a kandallóba a tűzre, majd helyet foglalt

mellette a karosszékében.

Aglaja segített a szolgálólánynak, és miután elhagyta az edé-

nyekkel a szobát, madam Astor nyugodt hangon belekezdett:

– Aglaja, bármennyire is sajnálom, hogy szóvá kell tennem,

de mégiscsak beszélnem kell veled Gatlardról, mert a viselkedése

velünk szemben napról napra egyre tapintatlanabb lesz, és egyre

komolyabban merül fel bennem a kérdés, milyen lesz, amikor már

a felesége leszel, ha már a menyasszonyával is így viselkedik.

– Ah, drága mama, olyan könnyen vesztek valamit egymás-

nak rossz néven, amit a másik nem is úgy vélt – válaszolta Aglaja

bocsánatkérően.

– Nem, nem, gyermekem, nem így van – vágott gyorsan sza-

vába madam Astor – de képtelen vagyok nyugodtan végignézni,

ahogyan a kimondhatatlan szerelmet, amivel évek óta elhalmozod,

közömbösséggel és hálátlansággal viszonozza. Hát nem töltöttél el

mellette szüntelenül heteket, amikor ágynak taszította a sárgaláz?

Hát Isten után nem neked köszönheti a megmenekülését?

– De drága mama! – kérlelte Aglaja, az asszony azonban

folytatta:

– És mondd csak, mi mindent tettél érte, tettünk érte azóta?

Nem megengedtük, hogy ingyen lakhasson a szobájában, hát nem

54

ingyen étkeztetjük? Hát nem ennek köszönheti, hogy jövedelmét

ruházatára és szórakozásra fordíthatja? És most, amikor ma este

tíz óráig vártunk ár a vacsorával, képes volt még egy fél óráig

pakolászni a szobájában, a kérésed pedig, hogy holnap menjetek

sétálni, egy közömbös térfával utasította vissza.

– Nem, Aglaja, ez nem volt egy nemes és derék megnyilvá-

nulás tőle, és egy olyan szerelem, amilyen a tiéd, jobb szívet ér-

demel, mint az övé. Ez az ember egy egoista, és napról napra egy-

re inkább az lesz, és az egoizmus az erénytelenség csírája. Aggó-

dom a boldogságodért, Aglaja, és anyaként az a kötelességem,

hogy megmondjam neked róla a véleményem, és figyelmeztesse-

lek addig, amíg nem késő.

– Ah, drága mama, túl szigorúan ítéled meg őt. Igazságtalan

vagy vele, hiszen ő semmi rosszat sem gondol közben. Egyszerű-

en ilyen. Gondolatban mindig a pillanatnak enged – próbálta

Aglaja megint megnyugtatni anyját.

– Hát pont arról van szó, hogy mindig csak a saját érdekeit

veszi figyelembe, és soha sincs tekintettel másokra, még akkor

sem, ha az semmibe sem kerül, akkor sem, ha mások öröme, nyu-

galma, jó közérzete függne tőle, akik a legközelebb állnak hozzá,

és akiknek köszönettel tartozik. Egy ilyen szív, aki csak saját ma-

gát tartja szem előtt, és a legkevésbé sem képes arra, hogy pilla-

natnyi hangulatát feláldozza másokért, az sohasem lesz képes

boldoggá tenni, és maga sem lesz sohasem boldog, hiszen min-

denki el fog majd távolodni tőle, elkerülve és magára maradva

kell majd leélnie életét.

Madam Astor ekkor néhány pillanatra elhallgatott, és Aglaja is

némán, maga elé nézve ült vele szemben. Aztán az asszony nyu-

godtan folytatta:

– Nem csak a ma esti jelentéktelen események késztettek en-

gem ítéletemre, hanem hosszabb idő óta folytatott megfigyelése-

im, és százával tudnék neked apró tényeket említeni, melyek iga-

zolják Gatlardról alkotott véleményem. Milyen gyakran utasította

el kéréseid, vagy csak azért nem teljesítette azokat, mert valami

55

pillanatnyi ötlete nem állt összhangban vele. Hányszor előfordult

már, hogy nem volt ránk tekintettel, mert valami haszontalan,

jelentéktelen dolga akadt, ami éppen akkor jutott eszébe.

– Nem csak anyaként szólok hozzád, hanem leghűségesebb

barátnődként figyelmeztetlek, jól gondold meg, hogy mit teszel,

mielőtt már későn lesz.

Aglaja sírdogálva magába volt roskadva, amint azonban anyja

elhallgatott, összeszedte magát, letörölte könnyeit, és lágy hangon

így szólt:

– Ennek ellenére mégiscsak szeret engem, anyám, én pedig

ezerszer jobban szeretem őt, mint saját magam, és az övé leszek

most, és mindörökké! Ha nem találom meg vele azt a boldogsá-

got, amit remélek, az nem az én hibám lesz, más út, mint vele,

nem létezik számomra, mindaddig, amíg dobogni képes a szívem!

Közben felállt, elérzékenyülten átkarolta anyját, szelíden meg-

csókolta, és így szólt:

– Légy elnéző vele, a szerelmem majd vezetni fogja őt. Jó éj-

szakát, kedves mama!

Még egyszer mélyen megérintve megcsókolta, majd elhagyta a

szobát.

Másnap reggel tíz óra volt, amikor Gatlard lejött a lépcsőn,

pont akkor, amikor Aglaja kilépett a lakószobából, éspedig indu-

lásra készen, imakönyvvel a kezében.

– Jó reggelt, kedves Aglaja, máris indulsz a templomba? Még

korán van – mondta Gatlard, karjával átkarolva nyakát, miközben

megcsókolta.

– Arra gondoltam, egy darabon elkísérnélek a Pennelhez ve-

zető úton, aztán tovább megyek a templom felé, hiszen olyan szép

idő van.

– Ennek igen örülök, és bánom, hogy nem mehetek el veled a

templomba, de mindenképpen beszélnem kell Pennellel, hogy

tisztázzam vele a helyzetemet. Vasárnap reggel a legjobb időpont

56

erre, mivel sohasem megy el otthonról – válaszolta Gatlard barát-

ságosan.

– Közben kinyitotta a ház ajtaját, karját nyújtotta Aglajának,

és a derűs napsütésben elindult vele lefelé az utcán.

– Viselkedjél nyugodtan, amikor vele beszélsz – kérlelte

Aglaja – és legyél illedelmes vele szemben, ezzel többre mész,

mintha összevesznél vele. Azt is megmondhatod neki, hogy

menyasszonyod van, és a jelenlegi fizetéseddel nem veheted fele-

ségül. Nagyra tart téged, és nem fogja egykönnyen hagyni, hogy

távozzál tőle.

– Ma mindenesetre döntenie kell, tehet, amit akar, üres ígé-

retekkel már nem tud visszatartani – válaszolta Gatlard határo-

zottan, majd közös jövőjükről beszélgetve Aglajával tovább an-

dalogtak, míg végül felbukkant előttük Pennel háza.

– Egy darabon visszakísérhetnél, teljesen mindegy, hogy egy

negyedórával előbb vagy később érsz Pennelhez, és olyan szép az

idő, és úgy szeretek karon fogva sétálni veled – kezdett bele ekkor

Aglaja barátságos mosollyal, és kedvesen magához szorította sze-

relme karját.

– Nem lehet, Aglaja, most kell hozzá mennem, ki tudja, ké-

sőbb hátha elmegy otthonról – válaszolta gyorsan Gatlard.

– De hiszen azt mondtad, vasárnap délelőtt sohasem megy el

– jegyezte meg halkan a lány.

– De mégiscsak előfordulhat, és ezt nem akarom megkoc-

káztatni – folytatta Gatlard, miközben megállt.

– Persze, ha úgy véled, így jobb lesz, akkor nem akarlak visz-

szatartani – mondta Aglaja kényszeredetten nyugodt hangon, mert

bántotta a kérésére adott elutasító válasz.

– Hát akkor viszont látásra délben – válaszolta Gatlard, meg-

szorítva menyasszonya kezét, és elsietett, miközben a lány elin-

dult visszafelé, és hosszú, fekete szempillái alól kibuggyant egy-

egy könnycsepp.

57

VI.

Látogatás a főnöknél. A bérkövetelés jóváhagyása. A vállalkozás.

Türelmetlenség. Célkitűzés. Szerény kívánság.

Nagyra törő remények.

Gatlard határozott léptekkel indult el Pennel fából épült egy-

emeletes háza felé, és odaérvén meghúzta a csengőt. Tom, az öreg

néger nyitott ajtót, és meglepődve szólalt meg:

– Pennel úr épp az előbb utasított rá, hogy menjek magáért,

és a fiatalúr már itt is van.

– Nem mondta, hogy mit akar tőlem? – kérdezte Gatlard foj-

tott hangon.

– Nem, Gatlard úr, de valami kellemes dologról lehet szó,

mert Pennel úr ma igen jókedvűnek látszik – válaszolta a rabszol-

ga.

– Hát akkor menj fel, és jelents be nála – válaszolta Gatlard,

és kalapját feltette a folyosón lévő fogasra.

Ezután lassan követte a négert felfelé a lépcsőn, és amikor fe-

lért, már nyílt is a szoba ajtaja, és Pennel maga lépett ki rajta.

– Megérezhette, hogy hivatni akartam. Jó hogy jött, mert va-

lami fontosat akarok megbeszélni magával – szólította meg

Pennel barátságosan, és bekísérte Gatlardot a szobába, amely sok

hasonlóságot mutatott lakójával. A meszelés már régiesen beszür-

kült és poros volt, számos helyen le is pergett. Pennel lestrapált

szürke hálóköntöse számos helyen rongyos, a padló több helyen

kitöredezett és koszos volt, Pennel papucsai szét voltak taposva, a

pókhálós ablaküvegeken alig lehetett kilátni, és hosszú, szürke

szemöldökei alól sárgásan fakó, zavaros szemek kandikáltak elő.

58

Az egész bútorzat egy öreg, szürkére festett íróasztalból, né-

hány faszékből és egy nagy szekrényből állt.

Pennel letelepedett az asztalánál álló karosszékbe, és kérte

Gatlardot, foglaljon helyet mellette a faszéken, majd felvett egy

levelet, számos további levél között hevert az asztalon, és miköz-

ben kinyitotta, így szólt:

– Nagyon fontos, igen érdekes leveleket kaptam Santo

Domingo-ból, és annak alapján, ami tudomásomra jutott, egy

nagyszabású vállalkozást akarok megbeszélni magával, egy olyan

vállalkozást, amely minden bizonnyal beláthatatlan nyereséget fog

eredményezni számomra.

Gatlard keresztbe vetette egyik lábát a másikon, jobb kezét a

mellényébe süllyesztette, és bal karjával az asztalra támaszkodva

belekezdett:

– Pennel úr, nekem is van egy fontos dolgom, amit meg kell

beszélnem magával. Már annyiszor tett nekem ígéreteket…

– Teljesen igaza van, erre is mindjárt rá akartam térni, de

hagyja csak, hogy nyugodtan végigmondjam, amit akarok, kedves

Gatlard – vágott szavába Pennel, mire ő ismét rendesen elhelyez-

kedett a székén, és várakozva tekintett az öregre.

Ekkor Pennel vetette keresztbe a lábát, közelebb hajolt az asz-

talhoz, majd folytatta mondanivalóját:

– Megígértem magának, hogy részesedni fog a vállalkozá-

somban, és most megfelelő alkalom nyílt rá, hogy beváltsam az

ígéretem. Nos, figyeljen ide. Épp most kaptam ezeket a leveleket

a Santo Domingo-ban élő levelező partneremtől. Arról tájékoztat,

hogy egyre fokozódik náluk a négerek nyugtalansága, ezzel ará-

nyosan csökken az élelmiszertermelés, és éhínség előtt állnak.

Hihetetlenül nyereséges lenne egy rakomány lisztet szállítani oda,

mert ebben a levélben az áll, hogy húsz dollárért jegyzik ott azt a

lisztet, amit én itt kettő és fél dollárért tudok megvásárolni. A

Neptun éppen szerencsés időpontban érkezett meg, és ha liszttel

59

megrakodva elküldöm Cap Hayti-be, akkor azzal ötvenezer dollár

tiszta haszonra tehetek szert.

Franciaországból valamint Angliából nem fognak rakományok

érkezni Santo Domingo-ba, mert ezek az országok háborúban

állnak egymással, és aki elsőként ér oda, azé lesz a haszon. Santo

Domingo-ban azonban jelenleg olyan a helyzet, hogy ott egyetlen

kereskedőházban sem lehet megbízni, és egyetlen módja annak,

hogy ezt az üzletet biztos sikerrel lehessen lebonyolítani abban áll,

hogy az ember együtt utazik a rakománnyal, és ott készpénzért

eladja azt, és erre a feladatra magát választottam ki. Kereskedelmi

megbízottként együtt utazik a Neptunnal, eladja a rakományt, és a

nettó nyereség öt százaléka a magáé.

Ez utóbbi szavaknál Pennel az asztalra dobta a levelet, sovány

kezeit Gatlard felé nyújtva, majd felvillanó, mosolygó tekintettel

még hozzáfűzte:

– Nos, mi a véleménye, Gatlard barátom, betartottam az ígé-

retemet?

Gatlard hátradőlt a székén, egyik lábát átvetette, és közömbös

hangon szólalt meg:

Kétezer-ötszáz dollárt jelentene számomra, ha ötvenezret ke-

resnék magának. Mi vár rám azonban, miután visszatértem ide?

Megint hatszáz dolláros fizetéssel kell folytatnom önnél a régi

beosztásomat?

– Nos, akkor majd meglátjuk, kedves barátom, rövidesen

majd megint egy hasonló üzlet bonyolításával fogom megbízni –

válaszolta Pennel meghökkenve. Beláthatja, hogy szem előtt tar-

tom az érdekeit.

– Mert szüksége van rám, hogy ötvenezer dollárt keressek

magának – válaszolta Gatlard határozottan. – Pennel úr, azért

jöttem ma ide, hogy közöljem, egyetlen nappal sem maradok to-

vább a szolgálatában, ha nem biztosít számomra évi ezer dollár

fizetést, és ezt a követelésemet változatlanul fenntartom. Azt,

hogy rászánja-e magát erre, vagy sem, kérem, mondja meg, hogy

60

még a mai nap folyamán elkezdjek máshol megpályázni egy ál-

lást, ha nem hagyja jóvá az igényemet.

Pennel borúsan összevonta a szemöldökét, néhány pillanatig

kellemetlenül meglepve mérte végig Gatlardot, majd magára

kényszerített nyugalommal válaszolt:

– Ezer dollár fizetést? Nem, Gatlard úr, ekkora munkabért én

nem fizetek, különösképpen pedig nem hagyom, hogy kést szorít-

son a torkomhoz hálából, megfeledkezve róla, hogy szegény el-

esettként fogadtam be magamhoz, és ügyes kereskedővé képeztem

ki. A maga beosztásába könnyedén felveszek valakit, és a

Neptunra öt százalék jutalékért bármely pillanatban találok keres-

kedelmi megbízottat. Tegyen úgy, ahogy jónak látja.

– Hatszáz dolláros állást akár már ma is kaphatok, Pennel úr

– válaszolta Gatlard hevesen, és ami a kereskedelmi megbízottat

illeti, azt hiszem, hogy a holnapi nap folyamán találhatok olyan

kereskedőházat itt a városban, mely nagyon szívesen vállalkozik a

lisztügylet lebonyolítására Santo Domingo-ba, ha egy ilyen ja-

vaslatot teszek, és egyúttal felkínálkozok kereskedelmi megbí-

zottként. És akkor megspórolhatja a Neptun útját.

– Pennel Gatlard ezen szavaira rémülten összerezdült, ráme-

resztette szemeit, és haragtól reszkető hangon rákiáltott:

– Hogy értsem ezt? Képes lenne elárulni az üzleti titkomat?

– Ha most elbocsát engem, vagy arra kényszerít, hogy ma-

gamtól távozzak, úgy a következő órában már semmi kötelezett-

ségem sincs ön iránt, és éppúgy követhetem a saját érdekeim, mint

maga. Próbálja csak meg Pennel úr, találni fog-e egy olyan em-

bert, aki éjjel-nappal hajlandó magának dolgozni, és olyan hűsé-

gesen és lelkiismeretesen tevékenykedik az üzleti érdekeiért, mint

ahogyan én tettem! Minden alkalmazottnak megvan a maga érté-

ke, és ha fukarkodik velem, akkor a saját pénztárcájával fukarko-

dik.

61

Ezen szavaknál Gatlard olyan képpel állt fel, mintha ezek let-

tek volna az utolsó szavai. Pennel azonban utánanyúlt megragadta

a karját, visszahúzta a széke felé, majd így szólt:

– Sokéves éves együttlét és közös munka után ilyen hirtelen

nem válik el az ember. Üljön csak le Gatlard, és beszéljük meg,

hogyan tudnánk megegyezni. Mit szólna, ha megadnék magának

nyolcszáz dollárt? Az már mégiscsak szép fizetés.

– Egy centtel sem kevesebb, mint ezer dollár, éspedig a hol-

napi naptól kezdve, és ha megadja, akkor továbbra is hűséges

szolgája vagyok és az is maradok, és készen állok arra, hogy le-

bonyolítsam a Santo Domingo irányába tervezett vállalkozást a

nettó nyereség öt százalékában számított jutalékért – válaszolta

Gatlard a legnagyobb határozottsággal, és jelentőségteljes hang-

súllyal még hozzáfűzte: – Semmi kétség sem fűződhet ennek az

ügyletnek a fényes eredményéhez!

– Pennel néhány pillanatig maga elé meredve ült, majd elha-

tározásra jutva felállt, és így szólt:

– Rendben van, megegyeztünk. A holnapi nappal kezdődően

ezer dollár éves fizetést biztosítok magának, most pedig szedje

össze minden erejét, hogy a Neptunt amilyen hamar csak lehet,

kirakodják, aztán megrakják liszttel, annyi rakománnyal terheljék

meg, amennyivel csak lehet. Minden napnak igen nagy a jelentő-

sége, míg oda nem ér Santo Domingo-ba.

Ezzel megragadta Gatlard kezét, és az alábbi szavak kíséreté-

ben megrázta: – Most már meg van elégedve régi atyai barátjával,

forrófejű fiatalember?

– Teljes mértékben meg vagyok elégedve, Pennel úr, és töre-

kedni fogok rá, dupla igyekezettel kimutatni, mennyire hálás va-

gyok önnek – válaszolta Gatlard a győztes biztonságával.

– Menjen most rögtön a Neptun fedélzetére és gondoskodjon

róla, hogy Brooks kapitány mindent megtegyen annak érdekében,

hogy holnap reggel megkezdjék a kirakodást. Aztán annak ellené-

re, hogy vasárnap van, érdeklődjön a lisztkészletek és áraik után,

62

én pedig azonnal írni fogok vidékre, hogy onnan szerezzem be,

amit itt nem tudunk felvásárolni.

– Erre aligha lesz szükség, mert néhány napja Dixon úr kö-

zölte velem, hogy hétezer hordó lisztje van raktáron, és rajta kívül

van itt még jó néhány kereskedőház, ahol szintén vannak készle-

tek – jegyezte meg Gatlard bátorítóan.

– Biztos, ami biztos, egy ajánlatkérés nem kerül többe, mint a

postaköltség – válaszolta Pennel, még egyszer kezet nyújtva

Gatlardnak, az alábbi szavakkal sürgetve őt:

– Nos, hát akkor végezze a dolgát a lehető legjobban! Az idő

pénz!

Gatlard igen izgatottan hagyta ott az öreget. Lerohant a lép-

csőn, ki a házból, és amint Pennel kinyitotta az ablakot, gúnyos

mosollyal nézett utána, amint látta felfelé sietett az utcán. Fejével

biccentve és kezeit dörzsölve maga elé mormolt:

– Várj csak, felfuvalkodott ifjonc, tedd csak meg ezt az utat

az érdekemben és szerezd meg a nyereséget a számomra, aztán

majd jól világgá zavarlak, beképzelt majom!

Gatlard azonban győzelemtől ittasan száguldott tova, éspedig

egy olyan ivóba, ahol vasárnap reggel általában nagy számban

szoktak összejönni irodisták, hogy megbeszéljék, mivel töltsék el

a délutánt és az estét. Amint arra Gatlard számított, találkozott is

olyan fiatalemberekkel, akiknek a cégtulajdonosa liszttel kereske-

dett, és beszerezte tőlük a készleteik adatait. Azt is megtudta tő-

lük, hogy további irodisták, akikkel hasonló okból akart beszélni,

a délután folyamán egy a várostól félórányira lévő szórakozóhe-

lyen akarnak összejönni, és megígérte, hogy ő maga is ott lesz.

– Miután megivott velük egy pohár portóit, a délutáni viszont

látásra elköszönt tőlük, és a rakpartra igyekezett, ahol a Neptun ki

volt kötve. Találkozott Brooks kapitánnyal, aki kajütjében éppen

ebédelt, és elfogadta annak meghívását, hogy igyanak meg együtt

egy pohár bort.

63

Madam Astor eközben a lányával az ablaknál üldögélve újra

meg újra kinéztek az utcára.

– Hol marad már megint Gatlard? – kezdett bele madam

Astor bosszúsan. Tudja, hogy elkészült az ebéd, és már csak rá

várunk, hogy ebédelhessünk!

– Ki tudja, hogyan alakult az egyezkedése Pennellel, és lehet,

hogy annak következtében valami dolga akadt – válaszolta Aglaja

megnyugtató hangon, majd ismét letekintett az utcára.

Madam Astor csendben maradt, és így üldögéltek ott egy jó

ideig mindketten, mire az asszony megint belekezdett:

– Ez már tényleg elviselhetetlen, igen nagy kedvem volna

feltálaltatni az ebédet, aztán eheti a maradékot!

– Ah, várjunk még egy kicsit, drága mama, bizonyára valami

fontos dolga akadt – kérlelte Aglaja, és kezeibe vette anyja kezét.

A kedvedért szívesen, válaszolta az öregasszony szeretettel,

majd az ablakon kitekintve folytatta:

– Nézd csak, ott közeledik rohamos léptekkel. Úgy szedi a

lábát, mintha megnyerte volna a játszmát!

– Isten adja! – kiáltotta Aglaja mélyen fellélegezve, és kisza-

ladt a szobából a ház bejárati ajtaja felé, hogy fogadja kedvesét.

Kilépett, és karjait Gatlard felé tárva barátságosan remegő

hangon érdeklődni kezdett:

– Jó híreket hoztál, drága Richardom?

– Igen jókat, Aglaja, olyan dobásom volt, ami gazdag ember-

ré tehet! – válaszolta Gatlard büszkén.

– A Mindenható csak annyit adjon, hogy jól kijöjjünk belőle.

Ez minden, amit kérek tőle a számunkra – mondta Aglaja örömtől

szipogó hangon, és boldog megindultsággal szerelme keblére

vetette magát.

64

– Azaz inkább függetlenséget más emberektől, teljesen önál-

lóan a jövőben a magam és sorsom uraként – válaszolta Gatlard,

közben viszonozva a boldog lány cirógatásait.

– Ah, Richard, ne vidd túlzásba, egy ilyen kívánság úgy

hangzik, mint egy lázadás a Mindenható ellen, mint beavatkozás

abba a boldogságba, amit neki köszönhetünk. Elégedjünk meg

inkább szerény körülményekkel, hiszen tudod, milyen végtelenül

boldogok voltunk ebben a házacskában!

A szeretett fiatalembert közben átkarolva vezette a szobaajtó

felé, és belépve így szólt:

– Igazad volt, anyám, Richard jó hírt hozott.

– Áldásom nem fog elmaradni. Isten adjon meg mindent,

amire szükségetek van! – mondta Astorné, majd folytatta, miköz-

ben meghúzta a csengőt:

– Akkor fogjunk is hozzá rögvest az ebédhez, már igen későn

van.

A belépő néger asszony felszolgálta az ételeket. Mindhárman

elfoglalták szokott helyeiket az asztal körül, és Gatlard még min-

dig nem szólt egy szót sem a szerencséjéről.

– Most már kezdd végre elmesélni nekünk, mit sikerült elér-

ned – kezdett bele Aglaja barátságos hangon, és kis kezével meg-

kocogtatta Gatlard karját.

– Éppen bele akartam kezdeni. – válaszolta büszkén – Ezer

dollár fizetést könyörögtem ki Pennel úrtól, amit végül jóvá is

hagyott.

– Ezer dollárt? – ismételte Aglaja örömteli meglepetéssel. Hi-

szen annyira nincs is szükségünk, abból még félre is tehetünk. Itt

lakunk majd ebben a kedves kis házacskában, és meglátod, milyen

ügyesen fogok bánni a pénzzel.

– A leglényegesebb dolgot azonban még nem tudod – foly-

tatta Gatlard – Pennel egy spekulációs üzletet akar lebonyolítani

Santo Domingo-val, és kereskedelmi megbízottként engem akar

65

elküldeni a rakománnyal. Ezzel az üzlettel minden bizonnyal öt-

venezer dollárnál többet fog keresni, amiből én majd kétezer-

ötszáz dollár részesedést fogok kapni. Ez az összeg minden bi-

zonnyal majdani vagyonom alapkövét fogja képezni.

– Santo Domingo-ba? – kiáltott fel rémülten Aglaja. Hiszen

ott gyilkoltak meg a négerek számos fehér embert, és ott bete-

gedtek meg olyan sokan!

– Sem az egyik, sem a másik veszély nem fenyeget engem,

hiszen a hajómon fogok lakni, és a várostól távol fogunk lehorgo-

nyozni. Oda egyetlen néger sem jut el, és a betegségek sem – vá-

laszolta Gatlard gondtalanul.

– És a hosszú tengeri út veszélyeire nem is gondolsz,

Richard? – folytatta Aglaja aggodalmasan.

– Ha meg van írva, hogy szerencsétlenség érjen, az itt éppúgy

utolérhet, mint a tengeren, a sors rendelkezése elől nem lehet ki-

térni, az ember tehet bármit, amit akar – válaszolta Gatlard ride-

gen.

– Ez az elképzelés nincs rendben, fiatalúr. Ha így lenne, ak-

kor az embernek nem volna lehetősége arra, hogy jó vagy rossz

tettekkel boldogságot vagy szerencsétlenséget idézzen elő maga

körül – mondta madam Astor figyelmeztető hangon.

– Ennek ellenére minden úgy történik, ahogy meg van írva –

válaszolta Gatlard ellenkezve. Hát nem azt látjuk napról napra,

hogy a legnagyobb csavargókból lesznek a gazdag és boldog em-

berek?

– Gazdagok persze lehetnek, azonban a boldogságukkal mi a

helyzet, azt nem tudhatjuk. Ha belelátnánk a lelkükbe, a gondola-

taikba, valószínűleg visszariadnánk néha. Arany palotában szívet

mardosó kígyóval a keblében sohasem lehet nyugodt és boldog az

ember! – mondta az asszony komoly, figyelmeztető hangon.

Aglaja ekkor derűs mosollyal közbeszólt:

66

– Mi azonban sem arany palotát, sem mardosó kígyót a szí-

vünkben nem akarunk. Nem igaz Richard? Ugye megelégszünk a

mi kis házacskánkkal, benne szerelemmel és boldogsággal?

– És ha hajlandóak lesztek ennyivel beérni, akkor az ég áldá-

sa is veletek lesz, mert a szerelem boldogsága, ami a legnagyobb

boldogság a Földön, magában az emberben van, függetlenül a

külvilágtól – válaszolta madam Astor.

– Igen, az ég velünk lesz – szólt közbe Aglaja, és szeretettel-

jes pillantást vetve Gatlardra, keblére szorította összekulcsolt ke-

zét – hiszen ma is olyan kegyes volt hozzánk.

– És mikor kell útnak indulnia? – fordult madam Astor ismét

Gatlardhoz. Addig még sok mindent kell elrendeznünk a maga

számára.

– Tizennégy napon belül remélem sikerül elindulnunk – vála-

szolta Gatlard. Addig azonban nehéz munkanapok előtt állok, és

arra szeretném kérni önöket, hogy esténként ne várjanak rám a

vacsorával, mert előre nem tudom megmondani, hogy mikor érek

haza – válaszolta Gatlard, miközben gondolatban csak félig-

meddig volt jelen, mert közben a várható nagy nyereségen járt az

esze.

– És milyen sokáig leszel távol tőlem? – kérdezte Aglaja bá-

natos hangon.

– Ez nagyon bizonytalan. Az időjárástól, a széljárástól függ,

hogy meddig tart az oda-vissza út, aztán még az is kérdéses, mi-

lyen állapotok uralkodnak Santo-Domingo-ban. Kérdéses, hogy a

rakományt el tudom-e adni az első kikötőben, vagy további kikö-

tőket kell felkeresnem, hiszen korlátlan felhatalmazásom van a

hajó és rakománya felett, hogy a saját megítélésem szerint rendel-

kezhessek vele.

– Sajnos akkor sokáig el fog tartani, míg viszontláthatlak,

drága Richard – sóhajtott fel Aglaja, és eredménytelenül próbálta

meg visszatartani könnyeit, de rövidesen összeszedte magát, és

folytatta: – Akkor legalább menjünk el ma még egy igen hosszú

67

sétára, hiszen ki tudja, mikor lesz ismét alkalmam rá, hogy mel-

letted mehessek!

– Ez nem fog menni, mert ma délután üzleti ügyeim vannak.

Lisztkészleteket és árakat kell megtudakolnom – válaszolta

Gatlard tekintet nélkül arra a fájdalmas hatásra, amit elutasító

válasza okozott menyasszonyának.

Aglaja elnémult, és maga elé nézett, madam Astor azonban

magához ragadta a szót helyette, és megkérdezte: – Ma? Hiszen

ma vasárnap van!

– Persze – válaszolta Gatlard gondtalanul – de ez nagyon sür-

gős, feladat, mert már holnap korán reggel meg kell kezdenünk a

beszerzéseket, mielőtt mások megelőznének bennünket. Erre ígé-

retet tettem Pennel úrnak.

– Ezt természetesen nem tudom megítélni – jegyezte meg

madam Astor némi előítélettel a hangjában. – Érzelmeim azonban

azt súgják nekem, hogy egy szerető, jóságos menyasszonyra rá

lehetne áldozni a vasárnap délután egy részét, röviddel egy ilyen

hosszú elválás előtt.

– Lehetetlen, bármennyire is szívesen tenném – válaszolta

Gatlard még mindig derűs hangulatban. Ezzel a társalgás félbe-

szakadt, és igen szótlanul fejezték be az ebédet.

Gatlard aztán elnézést kért, mert kötelezettségei elszólítják.

Felment a szobájába, magához vett még néhány szivart, aztán

elhagyta a házat, hogy a megbeszélés szerint elinduljon a vidéki

szórakozóhely felé.

Másnap már kora reggel a Neptun fedélzetén volt, hogy a kira-

kodásról rendelkezzen. Onnan Pennel irodájába sietett, ahol meg-

hallgatta annak utasításait a liszt vásárlásával kapcsolatban, majd

egész nap hol itt, hol ott tevékenykedett nagy igyekezettel, hogy

előkészítse, előmozdítsa a vállalkozást.

Este nagyon későn ért haza, ahol Aglaja még várt rá a vacsorá-

val.

68

Az üzleti ügyek és a nagy nyereség kilátása, amit Gatlard elér-

ni remélt, olyan mértékben elhatalmasodott a lelkén, hogy attól a

szeretett lány iránti érzelmei szenvedtek kárt, és a lány szívből

jövő szavaira csak kényszeredett kedveskedésekkel válaszolt. Egy

új gondolatvilág, egy új élet kezdett ébredezni benne, gondolatban

már üzlettársnak képzelte magát a nagy Thomas Pennel üzletház-

ban, és azok a kicsinyes körülmények, melyek között eddig moz-

gott, kezdtek kellemetlennek, ellenszenvesnek tűnni számára.

– Richardom, üzleti ügyeid miatt nem kedvelheted kevésbé

Aglajádat, akinek egyetlen boldogsága, egész világa te vagy –

mondta a lány búcsúzáskor, amikor Gatlard a lépcsőn a szobája

felé akart indulni.

– Ne gondolj ilyesmire, Aglaja, együtt kell örülnöd velem

azért, mert sikerült végre levetnem béklyóimat, és független, biz-

tos egzisztenciát látok magam előtt – válaszolta Gatlard meg-

nyugtató hangon, és lelkesedve még hozzáfűzte: – És ezt a célt el

akarom érni minden rendelkezésemre álló erőmmel, vagy tönkre-

megyek.

– Nem, nem, tönkre nem fogsz menni, mert Aglajád szívén

mindig boldogságot és békességet találsz, akkor is, ha a sors le-

rombolná nagyra törő reménységeidet. Mellettem elfelejtheted a

külvilágot a nagy átveréseivel, fájdalmaival együtt, és soha többé

nem fogsz vágyódni utána. Az élethez elegendő a mi kis tulajdo-

nunk, és szükség esetén még Aglajád is munkába állna érted!

A menyasszony ezzel kedvesét karjánál fogva visszatartotta, és

bensőségesen a keblére simult. Richard megcsókolta, aztán az első

lépcsőfokra lépve, kezét nyújtva felé így szólt:

– Ne mondj ilyen ostobaságokat, Aglaja. Nektek nőknek a

természet szűk korlátok között teszi lehetővé a boldogságot, ne-

künk férfiaknak pedig a nagy, korlátlan életben. Az apróságoknak,

melyek felett mi eltekintünk, számotokra fontos jelentősége van –

válaszolta Gatlard, enyhén rendre utasító hangon, aztán még egy-

szer megszorította Aglaja kezét, majd sajátját visszahúzta, mire a

lány így válaszolt:

69

– Az apróságok teremtik meg a boldogságot, Richardom, és

nem a nagy parádék jutnak el a szívig! Jó éjszakát kedvesem!

Még egyszer intett felé, és bánatosan nézett utána, amint sza-

pora léptekkel eltűnt odafent a lépcsőn.

VII.

A felszerelés. Szeretetteljes tervek. A kereskedelmi megbízott.

Az eligazítás. A búcsúvacsora. Az utasítás. A hajóskapitány.

A fukarság. Az önhittség. A hazatérés.

Ettől kezdve Gatlard egyre kevesebbet volt otthon. Általában

már hajnalban távozott, gyakran ebédelni sem tért haza. Ilyenkor

Brooks kapitánnyal fogyasztotta el ebédjét a Neptun fedélzetén,

hogy a hajó rakodása közben lehetőleg folyamatosan jelen legyen.

Jóllehet távolléte miatt a kis családi kör igen magányossá vált,

annál nagyobb volt azonban a sürgölődés, mert madam Astor és

lánya szorgalmas igyekezettel készítették össze Gatlard felszerelé-

sét a hosszú útra, így gyakran előfordult, hogy mindketten még

akkor is szorgalmasan tevékenykedtek az érdekében, amikor késő

éjszaka hazaért.

Annak idején egy nyugat-indiai utazás legalább akkorának

számított, mint manapság egy európai út, a hajózás még ezernyi

problémával és tökéletlenséggel küzdött, és számtalan olyan ve-

szélynek volt kitéve, ami manapság már nem is ismeretes.

A tengeri számításokhoz használt műszerek még tökéletlenül

működtek, a járművek is elég esetlenek voltak, a vitorlázat

ügyetlen, és a partvidékeken ritkán fordultak elő világítótornyok,

vagy egyáltalán nem is voltak. Ennek következtében egy Nyugat-

Indiába tartó út, ami manapság néhány napig tart, annak idején

hetekig eltartott, és egy ilyen bizonytalanul hosszú útra Gatlard

felszerelésének összeállítása a két hölgy számára igen fontosnak

70

tűnt. A teljes ruházatát valamint a pihenéséhez szükséges holmi-

kat jól át kellett gondolni, és mivel számára igen szokatlan és

durva volt az élelmezés a hajón, ezért ezen a téren is igyekeztek őt

ellátni. Szárított gyümölcsöket, befőtteket, friss citromot és naran-

csot vittek neki a fedélzetre, és Aglaja gyakran személyesen is

meglátogatta, hogy kabinját berendezze és feldíszítse.

Egyik délután is ilyen kedveskedésekkel volt elfoglalva, ami-

kor Gatlard belépett hozzá a kis kabinba, amely a hosszú útja so-

rán a szobája lesz.

– Kedves, drága jó Aglaja – szólította meg örömteli megle-

petéssel körülnézve a kabinban, és átkarolva a kedves, fellelkesült

lányt. – Hogyan köszönhetném meg neked valaha is végtelen sze-

reteted?

– Viszontszerelmeddel, Richardom – válaszolta Aglaja, bol-

dogságtól sugárzó arccal tekintve fel reá. A szerelem önző, és arra

törekszik, hogy azonos érzelmeket keltsen a szeretett szívében.

Téged, Richard, még akkor is szeretni foglak, ha a szíved már

nem is lesz az enyém. Az enyém viszont mindörökre a tiéd marad!

– Ó, kedves Aglaja! – válaszolta Gatlard, pillanatnyilag meg-

hatódva a lány bensőséges megnyilvánulásától – sohasem lennék

rá képes, hogy elforduljak tőled, hiszen annyi szerelemben és

jóságban részesítettél! Amikor visszatérek, megtartjuk az eskü-

vőnket, és olyan lakásod és berendezésed lesz majd, hogy egyet-

len asszonyé sem fogja felülmúlni Philadelphiában!

– Bár csak úgy lenne, Richard. Miattam nem kell költened a

pénzed, a házacskánkat azonban olyan rendben és tisztán fogom

tartani, hogy egyetlen palotában sem lesz nagyobb rend a város-

ban, és mindig több szerelemre fogsz ott találni, mint amit az

egész világ képes volna nyújtani számodra – válaszolta Aglaja

túláradó meghatottsággal, és szép ajkaival a szerelme felé fordult,

aki bensőségesen és hosszan megcsókolta.

– Ígérem, Richard – folytatta túláradó boldogsággal – hogy

távolléted alatt minden gondolatom veled lesz, a lakásunkat majd

szépen berendezem számunkra úgy, hogy neked is tetsszen, és

71

örömmel fogadsz el ott majd feleségedként. Úgy fogok mindent

elrendezni, ahogyan te is szereted.

– Nekem úgy fog tetszeni, ahogyan te kialakítod, hiszen ezt a

parányi helyiséget is szalonná varázsoltad. Csak attól tartok, hogy

a szél és a tenger hullámai rendetlenséget okoznak majd, amint

ide-oda hánykolódik a hajó. Milyen hamar le fognak pottyanni a

virágvázák az asztalról, és mivé fognak válni a szép poharak. Ami

nincs lekötözve, vagy az asztal mélyedéseibe helyezve, az nem

marad a helyén.

– Akkor a holmijaidat pakold a bőröndödbe, miután kifutot-

tatok a tengerre, és ha a hajó megint kikötőben lesz, akkor szedd

elő, és közben gondolj Aglajádra, akinek a lelke folyamatosan

veled lesz – válaszolta a boldog menyasszony, majd hagyta, hogy

a jegyese kikísérje a rakpartra, hogy elinduljon hazafelé, mert a

Nap már lemenőben volt.

Az idő szárnyakon repült úgy Gatlard, mint az Astor család

számára, hiszen a Neptun indulásának napja már el volt döntve, és

még mindig ezernyi apróságról kellett gondoskodni úgy, hogy

Gatlard nem is tudta, hogyan tud majd végezni a feladataival,

miközben az Astor hölgyek még mindig kitaláltak valami újat a

felszerelésével kapcsolatban, és Aglaja bánatosan számlálta a

hátralévő néhány napot, melyek kedvesét még a közelében tartják.

Aztán elérkezett az indulás előtti utolsó nap, a Neptun a rak-

parttól kihajózott a folyó közepére, ahol lehorgonyzott, a

vitorlázatot előkészítették, a teljes személyzet a fedélzeten tartóz-

kodott, és dél körül Pennel úr Gatlarddal és a kapitánnyal együtt

elment a vámhivatalba, hogy rendezzék a vámügyeket.

Büszkén és komolyan lépett be Gatlard a tágas, boltíves iroda-

helyiségbe, és Pennellel odalépett a tiszteletreméltó, öreg főins-

pektorhoz, hogy a cégtulajdonos kinevezze őt a Neptun és rako-

mánya meghatalmazott kereskedelmi megbízottjává.

Az elmúlt számos év során Pennel úr irodai alkalmazottjaként

már annyiszor járt a vámházban, és ott minden hivatalnok ebben a

beosztásban ismerte őt, ma pedig megszabadult az irodai alkalma-

72

zotti beosztástól, és úgy állt ott az öreg inspektor előtt, mintha ő

lenne az ügyvezető, Pennel pedig a beosztott.

Kalapját a bal karja alá kapta, jobb kezét a mellére szorította,

amikor az inspektor előmondta az eskü szövegét, amelyet Pennel

felé kellett tennie, és az mindössze annyit mondott, hogy „Yes

Sir” (igen uram), gúnyos oldalpillantást vetve Gatlardra, miköz-

ben vékony ajkain atyai mosoly látszott.

A hivatalnokok felé tett büszke meghajlást követően Gatlard

kísérőivel együtt elhagyta a vámházat, és elindult Pennellel annak

lakása felé, hogy ott megkapja tőle az utolsó utasításokat.

– Komoly bizalommal tiszteltem meg magát, Gatlard – kez-

dett bele Pennel ünnepélyesen, miután egymással szemben helyet

foglaltak az öreg íróasztal mellett. – Igazolja vissza ezt a bizalmat,

és a bizalom egyre növekedni fog, és megszilárdul.

– Ígéretem, amely szerint minden erőmmel azon leszek, hogy

az ön érdekeinek megfelelően járjak el, a leghűségesebben és

leglelkiismeretesebben be fogom tartani, Pennel úr, és számítok

rá, hogy a jövőmmel kapcsolatban ön is az érdekeimnek megfe-

lelően fog eljárni – válaszolta Gatlard határozott hangon.

– Abban bízhat – válaszolta Pennel barátságos grimasszal,

miközben kezet nyújtott Gatlardnak. Aztán ünnepélyesen folytat-

ta:

– Mostantól kezdve a nevemben korlátlan ura a Neptunnak és

rakományának, és saját megítélése szerint rendelkezzen mindkettő

felett az érdekemben, azaz a hajó útvonala, valamint a hely felett,

ahol rakományát javamra a legelőnyösebben el tudja adni. Cap

Hayti-ben az utóbb kapott beszámolók alapján a tulajdon bizton-

ságát még nem fenyegetik a fekete lázadók, és az élelmiszerhiány

olyan nagy, hogy éhínségtől tartanak, ezért ott lehet a liszt eseté-

ben a legnagyobb nyereségre számítani. Az éhezés következtében

a pénz elveszíti az értékét. Ezt tartsa szem előtt, és minél nagyobb

a szükség, annál inkább emelje az árakat. Akinek nincs mit ennie,

az a legutolsó dollárját is odaadja egy falat kenyérért! Ahol azon-

ban a lázadás, éhezés és halál olyan közel áll az üzlethez, hitelt

73

senkinek sem szabad adni. Készpénzfizetés a jelszó, a rakomá-

nyomat csak készpénz ellenében adhatja el. Remélhetőleg mire

odaér, már az éhség fog dirigálni, valószínűleg nem kell túl hosz-

szasan alkudoznia az emberekkel az árról. Ha úgy ítéli meg a

helyzetet, hogy a kenyérre bármi áron szükség van, akkor emelje

az árat húsz dollárról negyvenre, hiszen a saját nyeresége az

enyémmel együtt növekedni fog!

– Ebben teljesen igaza van, és bízzon csak bennem, minden

bizonnyal semmit sem fogok elajándékozni az uraknak – szólt

közbe Gatlard az öreg beszédébe – aki azonban folytatta:

– Ha a helyzet úgy alakul Cap Hayti-nél, hogy az üzletet

készpénzért nem lehet lebonyolítani, akkor hajózzon tovább Santo

Domingo egy másik kikötőjébe, és ha a várakozás ellenére ezen a

szigeten sem ér el sehol kedvező eredményt, akkor utazzon Ha-

vannába vagy Kuba valamelyik másik kikötőjébe. Ha Cap Hayti-

hez érkezik, maradjon valamelyest távol a várostól, horgonyozza

le a hajót, és csónakkal vitesse ki magát a szárazföldre, hogy elő-

ször kiszimatolja, miként áll a helyzet. Nem kell mindjárt elmon-

dania, hogy liszt van a fedélzeten, azt sem, hogy kicsoda, és mi a

hajójának a neve, mert a későbbiek során rossz híre terjedhet, ha

tovább akar hajózni a liszttel egy másik kikötőbe. Húzassa csak

fel az amerikai zászlót, így sem francia, sem angol hadihajók nem

zaklathatják, aztán kezdjen el hallgatózni, míg pontosan meg nem

tudja, mi a legjobb, amit megtehet az érdekünkben. Mindenesetre

ragaszkodjon a készpénzfizetéshez, pénz nélkül fordítson hátat az

éhezőknek!

– Nagyon óvatosan, és remélhetőleg teljes megelégedésére

fogok eljárni – válaszolta Gatlard, amint Pennel elhallgatott, majd

felemelkedett, hogy ezen a napon még egyszer utoljára a meny-

asszonyával és annak anyjával fogyassza el meghitt körben az

ebédet.

– Bizonyára a menyasszonyával akar otthon ebédelni –

mondta Pennel, miközben búcsúzásként kezet nyújtott Gatlardnak.

Brooks kapitány meghívott engem, hogy a fedélzeten ebédeljek

vele, én azonban nem fogadtam el a meghívását, mert az utolsó

74

percekben bizonyára még sok dolga van, és sokféléről kell rendel-

keznie. A végén még elmulaszthat valamit egy ilyen ebéd miatt.

Közben az ember többet iszik a kelleténél, és drágán fizethetem

meg a megtiszteltetést, mert az egész legénység is elvárja, hogy

megvendégeljék, és a mértéktelen ivás miatt a végén még munka-

képtelenné válnak. A kabinokat el fogom látni megfelelő mennyi-

ségű borral, semmiben sem kell hiányt szenvednie, kedves

Gatlardom.

Ezeknél a szavaknál Pennel új kereskedelmi megbízottját kikí-

sérte az ajtóig, jó étvágyat kívánt neki, és „másnap reggeli vi-

szontlátásra a Neptun fedélzetén” szavakkal elköszönt tőle.

Gatlard ekkor már a hajó és rakománya urának képzelte magát,

és gondolatban éppen Cap Hayti-nél árulta dupla áron a lisztet.

Zsebre tett kézzel gondolataiba mélyedve haladt az utcákon, és

azt számolgatta, mekkora lenne a részesedése a nyereségből, ha az

üzlet folyamán ötvenezer dollárnál nagyobb lenne a bevétel.

Minden lépéssel, amit megtett, egyre gyarapodott a gondola-

taiban már magáénak tekintett tőke, és így közeledett, fantáziája

szerint már milliomosként a kicsiny házhoz, ahonnan menyasszo-

nya sietett elé, hogy üdvözölje őt a búcsúebédhez.

Aglaja mindkét kezét felé tárva meg akart szólalni, de szemei

könnyekkel teltek meg, hangja elakadt. Arcát Gatlard keblére

hajtva karjaiba kapaszkodott, majd fájdalomtól elgyötörten andal-

gott el vele a házig.

– Miért megint ezek a könnyek, drága Aglaja, ünnepnek kel-

lene lennie az előttünk álló búcsúnak – mondta Gatlard vigasztaló

hangon – hiszen ez az út teremti meg számomra azokat az eszkö-

zöket, melyek lehetővé teszik, hogy feleségül vegyelek.

– Ezt persze tudom én is, Richard, és nem is morgolódok a

sors ellen, mely ilyen hosszú, bizonytalan időre távol fog tartani

tőlem, de lehetek nyugodt és gondtalan, amikor tudom, hogy

ezernyi veszélynek leszel kitéve, amit nem oszthatok meg veled?

75

– Mindent rosszabbnak képzelsz, mint amilyen a valóságban,

drága leányzó – válaszolta Gatlard maga elé nézve – mert várható

nyeresége ekkor megint magával ragadta gondolatait.

Madam Astor ekkor megjelent az ajtóban, és létező legbarátsá-

gosabb hangján üdvözölte Gatlardot.

– Örülök neki, hogy időben érkezett, mert már attól tartottam,

hogy megint üzleti ügyek fogják késleltetni. Ma még a miénk, és

nem is engedjük ismét távozni – mondta szeretetteljes kifejezéssel

Gatlardnak, kezet nyújtva neki, majd előre ment a szobába, ahol

az asztal már meg volt terítve.

Két nagy váza virág pompázott rajta, és hasonlóan volt díszítve

a tükör alatti polc is. A szobában minden ünnepélyesnek látszott.

Madam Astor fekete selyembe öltözött, ahogyan vasárnap temp-

lomba szokott járni.

– Hát nem épp az előbb említettem, hogy a mai napnak ün-

nepnek kell lennie a számunkra? – kezdett bele Gatlard a virágok-

ra mutatva tréfálkozó hangon, és homlokon csókolta Aglaját. Lá-

tom, a mama is az én véleményemen volt.

– Olyan ünnepnap, amely a Földön a legkedvesebbtől akar

megfosztani bennünket! – válaszolta Aglaja fájdalmas mosollyal.

– Azért, hogy rövidesen ismét egymásé lehessünk – szólt

közbe gyorsan Gatlard, és érzékletesen megsimogatta az arcát.

Légy most egy kicsit te is vidám, és töltsük el jó kedvvel az utolsó

órákat.

– Gatlardnak igaza van, Aglaja, hiszen nem túl hosszú időt

jelent ez az elválás, és mindkettőtök javát szolgálja – mondta

madam Astor megnyugtató hangon, és az asztalhoz lépve folytat-

ta: – Most pedig fogjunk hozzá az ebédhez, mielőtt kihűlnek az

ételek!

Hanna, a fekete szolga éppen egy gőzölgő sültet tett az asztal-

ra, madam Astor pedig kést és villát ragadott, hogy felszeletelje.

76

– A friss hús hiánya észrevehető nélkülözést fog jelenteni a

tengeren – jegyezte meg az asszony Gatlard felé fordulva, amint a

sültet nyújtotta a tányérja felé.

– Persze, én is erre számítok, és ki tudja, hogy odaérkezé-

sünkkor javulni fog-e a helyzet, hiszen amint remélem, addigra

Cap Hayti-n már kitör az éhínség, ezért túl sok húsra ott nemigen

számíthatunk – válaszolta Gatlard.

– Egy ilyen szerencsétlenségben jobb, ha nem reménykedik

az ember. Bárcsak megóvná ettől az ég a szegény embereket –

válaszolta madam Astor intő hangon.

– Nem, nem, jobb lenne, ha addigra megennék már az utolsó

szelet kenyerüket is – szólt közbe Gatlard – hiszen erre alapozzuk

a vállalkozásunkat. Minél éhesebbek, annál többet hajlandóak

fizetni a lisztért.

– Richard! – szólalt meg Aglaja kérlelve, nem minden szem-

rehányás nélkül, és kezét Gatlard karjára téve halkan még hozzá-

fűzte:

– Ilyen pénz nem hozhat ránk áldást!

– Ostobaság, a pénz az pénz. A dollár dollár marad, teljesen

mindegy, hogy gazdag, vagy éhező fizette – válaszolta Gatlard.

Az asszony komor, rosszalló tekintetét észrevéve azonban még

hozzáfűzte: – Egyébként nem a szegény néppel fogok üzletelni,

hanem a gazdag kereskedőkkel, ahhoz pedig nekem semmi kö-

zöm, hogy mihez kezdenek a liszttel. Azért már nekik kell felelni-

ük.

– Tartsa mindig tisztán a lelkiismeretét, Gatlard! A nélkül

nincs boldogság a Földön – mondta madam Astor, és mielőtt ő

még válaszolni tudott volna, folytatta: – Nyújtsa ide a tányérját, itt

igen szép vörös a hús, ahogyan kedveli!

– Gatlard úgy gondolta, ideje lenne témát váltani. Eleget tett a

felszólításnak, majd bort töltött a poharakba, és a sajátját meg-

emelte az alábbi szavakkal:

77

– A mihamarabbi szerencsés viszontlátásra!

Anya és lánya koccintottak vele, örömmel ismételve a pohár-

köszöntőt, és valamennyien kiürítették poharaikat.

– Este menjünk el együtt a Neptun fedélzetére, mert beszél-

nem kell a kapitánnyal, ma pedig szeretném, ha együtt maradnánk

– szólalt meg egy idő után Gatlard szívélyes hangon, derűs pil-

lantást vetve a hölgyekre, mire madam Astor örömmel bólintva

válaszolt:

– Rendben van, kedves Gatlard. Kövesse mindig csak azt,

amit a szíve diktál, és akkor sohasem kell semmit sem megbánnia.

Bármennyire is igénybe veszi az üzleti élet, időről időre legyen

mégis csak kizárólag a miénk. Örömmel látogatom meg a hajót, és

nézem meg, hogyan rendezkedett be ott.

– Bizonyára tetszeni fog Önnek, hiszen Aglaja pompásan

alakította ki a kabinomat – válaszolta Gatlard örömteli hangon, és

megcsókolta menyasszonya kezét.

– Amennyire lehetett, és amennyire képes voltam rá, ha pom-

pásnak nem is mondható – mondta Aglaja hálás, örömteli mosoly-

lyal. Az itteni házacskánkat azonban nagy tetszésedre fogod vi-

szontlátni, ha az ég szerencsésen hazavezet.

Bizalmas, szívélyes együttlétben teltek az órák, és amint a Nap

lemenőben volt, Gatlard madam Astorral és a lányával elsétált a

Neptunhoz, ahol Brooks kapitány nagy tisztelettel felkísérte őket a

felső fedélzetre, és ott helyet foglalt velük a lemenő Nap fényé-

ben.

Brooks kapitány körülbelül negyven éves férfi volt, és ahogyan

mondják, a legalján kezdte a szolgálatot, és végül főkormányosi

beosztáson keresztül a Neptun kapitányságáig vitte, miután elődje

meghalt, és Pennel úr azért bízta meg őt a kapitányi beosztással,

mert kevesebb bérrel beérte, mint amennyit elődje kapott.

Alacsony termetű, szikár ember volt, már őszülő hajjal, Nap

barnította, hosszúkás arccal, és nagy, hajlott orral, aki külső meg-

jelenésével minden körülmények között megőrizte nyugalmát.

78

Lényének ez a nyugodt közömbössége leginkább a sokéves tenge-

ri élet számos veszélyének a következménye volt, hiszen már

fiatal sihederként, azért, hogy elkerüljön egy megérdemelt bünte-

tést, megszökött szüleitől, és elszegődött hajósinasnak.

Miután a kapitány kifejezte örömét madam Astor felé, hogy

végre őt is láthatja egyszer a hajójának fedélzetén, Aglaja felé

sajnálatát fejezte ki, hogy már holnap reggel el kell vinnie a vőle-

gényét

Gatlard a kapitány felé fordulva így szólt:

– Pennel nem fogadta el az ebédmeghívását. Valószínűleg

attól tartott, hogy néhány palack bort kell hoznia önnek ajándék-

ba.

– Erre semmi szüksége sem lett volna – válaszolta Brooks

nyugodtan, azonban a legénységnek küldhetett volna valami inni-

valót, ahogyan szokásos. Az emberek ezt nagyon rossz néven

veszik tőle, és a jelenlétemben szidalmazzák őt, én pedig mit te-

hetnék ellene?

– Igen, igen messzire megy a fösvénységével, amivel gyakran

nagy kárt okoz saját magának – vetette közbe Gatlard, majd némi

szünet után hozzáfűzte: – Egyébként kereskedelmi megbízottként

beosztásom alapján úgy tartom helyesnek, hogy én is adjak vala-

mit az embereknek.

Ezzel felállt, az alsó fedélzetről magához szólította a kormá-

nyost, és az alábbi szavak kíséretében egy aranypénzt adott át

neki:

Adja át üzenetem a legénységnek, azért adtam ezt a pénzt,

hogy abból egy kellemes estét tölthessenek el. Ügyeljen azonban

rá, hogy az emberek ne vigyék túlzásba, nehogy holnap reggel

munkaképtelenek legyenek.

A kormányos megköszönte a matrózok nevében, Gatlard pedig

ismét a kapitányhoz fordult az alábbi szavakkal:

– Milyen korán szándékozik elindulni?

79

– Hét és nyolc óra között, miután a legénység megreggelizett,

egyébként ezt önnek kell eldöntenie, mivel ön a tulajdonos meg-

bízottja – válaszolta a kapitány a szokásos nyugalmával.

Gatlardnak láthatóan igen tetszett a kapitány válasza, csillogó

tekintettel futó pillantást vetett a hölgyek felé, majd így szólt hoz-

zá:

– Ezt nem kell olyan szigorúan venni, kedves kapitány. Mi

minden bizonnyal jól megleszünk egymással. Tehát hét és nyolc

között, ha ez önnek így megfelel, a magam részéről teljesen

egyetértek vele. Majd Aglajához fordulva így szólt:

– A mamának még meg kell mutatnunk a szalonomat, mielőtt

teljesen besötétedik, hiszen már lement a Nap. – Erre valamennyi-

en felemelkedtek, majd lementek a kajütbe, amelynek egyik ol-

dalán ajtó nyílt Gatlard szobácskájába.

Miközben madam Astor megtekintette a kicsiny helyiséget, és

megdicsérte lányát jó ízléséért, amellyel itt serénykedett, Brooks

kapitány bort és süteményeket hozatott a kajütbe, hogy megkí-

nálja vendégeit.

Szerencsés útra, jó időjárásra és mihamarabbi visszatérésre it-

tak, viccelődtek és nevetgéltek, és közben észrevétlenül eltelt egy

óra, amikor odakintről hirtelen hangos kurjongatásokat lehetett

hallani, és a matrózok ujjongó hurrá kiáltásokkal éltették

Gatlardot.

– Most már ideje, hogy távozzunk, az emberkék egyre élén-

kebbé válnak, a hölgyek számára talán túlzottan is szórakozottak –

szólalt meg Gatlard felállva madam Astor felé, és a legénység

viharos kiáltozásai közben ajánlották magukat a kapitánynak és

elhagyták a hajót.

80

VIII.

Lelkiismeret furdalás. A közeledő reggel. A virágcsokor.

A Neptun hajó. Rideg búcsúszavak. Megnyugvás. Az indulás. Fo-

kozódó zűrzavar. Óvatossági rendszabályok.

Alvásra nem került sor ezen az éjszakán Astor özvegyasszony

házában, hiszen már jó későn volt, amikor Gatlard felemelkedett a

kandalló melletti kedvenc helyéről, hogy anya és lánya néhány

órát még pihenhessen. Ezt követően felment a szobájába, össze-

pakolta maradék holmiját, hogy korán reggel bőröndjét elküldhes-

se a hajóra, aztán vetkőzés nélkül leheveredett az ágyra, hogy

pihenjen egy kicsit, és várja, míg felkel a Nap, mert aludni nem

tudott. Úgy tűnt neki, mintha az új nappal új élet kezdődne számá-

ra, nagyra törő kalandos élet, melynek ő maga a kormányosa, és

becsmérlő érzéssel suhant végig tekintete a kis szobácska kevés és

egyszerű bútorain és a csupasz falakon, amelyeken egy kis tükröt

és az alatta lévő polcon egy csokor piros szalaggal megkötött szá-

raz virágcsokrot kivéve nem volt semmi, ami egy pillanatra is

leköthette volna a figyelmét.

A csokron azonban megtapadt Gatlard tekintete, és emlékeiben

felidézte azt a pillanatot, amikor Aglaja örömkönnyek között át-

nyújtotta neki a csokrot, amint felgyógyulva a sárgalázból első

alkalommal kilépett a kertecskébe a házból.

A csokor olyan komoran tekintett rá, mintha szemrehányást

tenne, mintha ujjával fenyegetné, mintha figyelmeztetné rá, mi

mindent tett érte a lány, mennyi szeretetet ajándékozott neki, és

egyszerűsége ellenére mégis mennyire hozzá kell tartoznia azon

csillogó és gazdag körülmények között, amiket képzelete vará-

zsolt maga köré. Miért ez a szemrehányás, miért ez a figyelmez-

tetés? Hát mondta valaha is magában Gatlard, hogy ne így le-

gyen? És Aglaja képe ennek ellenére nem olyan élénk és kedves

színekben lebegett lelki szemei előtt, mint korábban. Eltűnni lát-

szott, mint borongós ködben az élet csillogása elől, amiről mosta-

nában ábrándozott, és nem tudta elűzni kebléből a szemrehányás

érzését. Megfordult ágyán, lehunyta szemeit, és aranyak között

81

turkálva látta magát. Látta, amint tengerről tengerre hánykolódik a

hajója, márványpalotában látta magát díszruhás szolgák által kö-

rülvéve, Aglaja ködképe azonban mindig ott volt a háttérben.

Miközben Gatlard félig ébren, félig álomban várakozott a reg-

gelre, Aglaja szobácskájának nyitott ablakánál üldögélt az őt kö-

rüllengő éjszakai szellőben. Szíve nehéz volt és szomorú, mert

bármennyire is vigasztalóak voltak anyja szavai szíve szerelmé-

nek távozásával kapcsolatban, a távozása miatti fájdalmat mégsem

tudta leküzdeni, és mélyeket sóhajtva tekintetét egyre csak a szik-

rázó csillagok felé emelte, és Istenhez fohászkodott, hogy védel-

mezze kedvesét a veszélyektől és segítse hosszú útján.

Aztán megint hevesen kezdett verni a szíve a boldogságtól,

amikor visszatérésének pillanatára gondolt, amikor a keblére si-

mulhat, amikor végre már teljesen az övé lehet, és semmi sem

választhatja el többé tőle. Ó, mennyire szeretett volna már érte

élni, mennyire szerette volna háziassá és kedveltté tenni számára

az otthonukat, és milyen boldogságot szerezne ezzel saját magá-

nak!

Így ült ott szenvedve és nyugtalanul, reménységgel és boldog-

sággal csendben az ablaknál, és a toronyóra ütése iránt hallgató-

zott, míg az első derengés végigreszketett a kerten, elhalványultak

a csillagok, és keleten az ég pirkadni kezdett. Olyan békesség,

olyan ünnepélyesség volt odakint a kertben, csak a kékmadár ked-

ves csicsergése jelezte halkan a természet ébredését, aztán más

madarak is elkezdtek rákontrázni erre, az amerikai pacsirta kedves

hangján bekapcsolódott a hajnali kórusba.

Aglajának megkönnyebbült a szíve, olyan derűs volt a reggel,

miért ne tekintett volna ő is vidáman a jövőbe, hiszen annyi min-

dent, olyan nagy boldogságot ígért, miért ne reménykedett volna ő

is, és bízott volna a jövőben, hiszen oly sok ezer férfi indul útnak

a tengereken, és térnek vissza épségben!

Magára terítette a sálját, lesietett a kertbe, hogy ott üdvözölje

az új napot, és erőt gyűjtsön a közelgő búcsúhoz.

82

Belépett a lugas alá, ahol Gatlard először mondta neki, hogy

szereti, ahol oly gyakran esküdött neki megbonthatatlan szerelmet

és hűséget, és ahol mellette töltötte élete legboldogabb óráit.

Ezernyi boldog emlék tört fel benne – hiszen olyan nagyon és

bensőségesen szerette – mit kívánhatna mást még azon kívül,

hogy egyesülhessen vele, és az meg is fog történni, miután visz-

szatért útjáról. A várakozás is olyan édes, ha végül teljesülnek a

vágyak és kívánságok, ebben pedig nem lehetett semmi kétsége.

Megkönnyebbült szívvel lépegetett ki a virágágyásokhoz, a

legszebb virágokból csokrot kötött, bevitte a lakószobába, és fel-

ébresztette a rabszolgalányt, hogy időben elkészítse a reggelit.

Madam Astor sem aludt ezen az éjszakán. A közelgő búcsú

komor gondolatokat keltett benne gyermekének jövőjével kap-

csolatban, és az a gondolat, hogy Gatlardot szerencsétlenség érhe-

ti, elszorította szívét, mert biztos volt benne, hogy azt Aglaja nem

élné túl.

Nem sokkal az után, hogy a fekete szolgálólány tevékenykedni

kezdett a konyhában, madam Astor belépett a lányához a szobába,

és nagyon megörült annak, hogy derűs hangulatban találta.

– Már nagyon korán kimentem a kertbe, és hallgattam a ma-

darak csicsergését. Olyan szépen énekeltek – mondta Aglaja az

anyjának – és nézd ezt a pompás csokrot, amit kötöttem, Richard

majd magával viheti a kabinjába. Szegény, annyira szereti a virá-

gokat, és milyen sokáig nem fogja látni azokat!

– Santo Domingo-ban azonban bizonyára lesznek pompás vi-

rágok. Meg is mondom neki, hozzon néhány cseréppel, meg ma-

gokat is – válaszolta madam Astor.

– Nekem ne hozzon semmi mást, csak saját magát, és ezt a

kívánságomat a Jóisten bizonyára meg fogja hallgatni – mondta

Aglaja, miközben a reggelihez az asztal megterítésével foglalatos-

kodott.

Ekkor nyílt az ajtó, és Gatlard lépett be a szobába, gyorsan el-

hadart reggeli üdvözlettel.

83

– Richardom! – mondta Aglaja, miközben gyorsan felkapta a

virágcsokrot, és Gatlard felé nyújtotta. – Vidd magaddal ezt a

csokrot, és ha el is hervadnak, őrizd meg az emlékemre, és hozd

majd vissza nekem magaddal! Hosszú utadon mindig emlékeztes-

sen rám, és ha visszatérsz, ajándékozd nekem esküvőnk alkalmá-

ból, és az esküvői csokorral együtt fogjuk megőrizni a szobádban

boldogságunk kezdetének tanújaként. Képtelen voltam aludni,

gondolataim nem tudtak elszakadni tőled, és a búcsú napján azért

szedtem neked ezt a csokrot, hogy emlékezetedben mindig fel-

idézze hűséges szerelmemet.

Aglaja ezzel átkarolta szerelmét, és könnyes szemeit keblébe

rejtette.

– Ehhez nincs szükség virágokra, drága Aglaja, szerelmedről

sohasem fogok megfeledkezni – válaszolta Gatlard, homlokon

csókolva a lányt, majd madam Astor felé pillantva folytatta:

– Ugye elkísérnek a fedélzetre, és megnézik, amint kifut a

hajó?

A gyors fordulat hatására, mellyel Gatlard igyekezett másra te-

relni a szót, úgy tűnt, borús felhők vonulnak át az asszony arcvo-

násain. Olyan volt, mintha egy pillanatra valamilyen érzést pró-

bálna elfojtani, mintha valamit már éppen mondani akart volna, de

aztán mégis magára kényszerített nyugalommal szólalt meg:

– Efelől semmi kétsége sem lehetett, hiszen magam is és

gyermekem is egész éjjel a búcsú pillanatára gondoltunk.

– Te is így lehettél vele, bizonyára te sem sokat aludtál, nem

igaz, Richard? – vágott Aglaja gyorsan közbe anyja szavába. Per-

sze, hogy elkísérünk téged, és indulásig veled maradunk.

Hanna ekkor feltálalta a reggelit az asztalra, és helyet foglaltak

az utolsó közös étkezéshez.

Az idős asszony hallgatag volt, a bánat elnémította Aglaját, és

Gatlard gondolatait üzleti ügyek térítették el, így a reggelit megle-

hetősen szótlanul fogyasztották el.

84

Gatlard emelkedett fel elsőként, mert az öreg kordés, akinek az

volt a feladata, hogy a fedélzetre vigye a holmiját, megállt az ajtó

előtt. Miközben Gatlard levitette a csomagjait a szobájából, a

hölgyek gyorsan felöltöztek, és nemsokára készen álltak arra,

hogy útnak induljanak vele a hajó felé.

Aglaja számára a távozás a házból nehéz és fájdalmas volt, hi-

ába próbálta visszatartani könnyeit, amikor remegve belekarolt

szerelmébe és kilépett vele a kertbe, és amint a kertkapuhoz értek,

könnyes szemeit Gatlardra emelve halkan így szólt hozzá:

– Gondolj a lugasra, Richard!

Mellette anyjával hallgatagon elindultak az utcán, Aglaja le-

hajtott fővel, Gatlard büszkén maga körül tekintve, és minden

ismerősét új méltóságának tudatában üdvözölve. Így haladtak

tovább, a folyó felé meredeken lejtő utcán az ott horgonyzó hajó

felé, ahol Brooks kapitány már várt rájuk, és fogadásukra kiment

eléjük a rakpartra.

Barátságosan üdvözölte őket, felkísérte madam Astort a fedél-

zetre, és amikor Gatlard menyasszonyával a fedélzetre lépett, a

matrózok az árbocokról és a fedélzetről barátságos kiáltásokkal

üdvözölték. A teljes legénység már serényen munkálkodott, hogy

a hajót felkészítsék az indulásra.

A kapitány éppen a kajüt feletti felső fedélzetre kísérte fel a

lépcsőn madam Astort, amikor Aglaja odaszólt anyjának:

– Rögtön utánad jövünk, kedves mama, csak előbb a kabinjá-

ba kísérem Richardot. A csokrot akarja vízbe tenni. – Ezekkel a

szavakkal elindult Gatlarddal a kabinja felé.

– Richardom, drágaságom, isten veled! – kiáltotta a lány hir-

telen kétségbeesett arccal, és zokogva kedvese keblére borult.

Akaratereje, hogy erős legyen, teljesen elhagyta, és a búcsú a leg-

kedvesebbtől ezen a Földön viharos, szívet tépő fájdalommal ra-

gadta magával. – Isten veled, Richard, vajon látlak-e még valaha?

– De drága, kedves Aglaja, hogyan juthat megint ilyesmi az

eszedbe, miért ne látnál engem viszont? – válaszolta Gatlard

85

meglepődve. Szedd össze magad és nyugodjál meg, miért pont

velem történne valami szerencsétlenség? Nyugodt lehetsz, drága-

ságom, rövidesen viszontlátjuk egymást, és hamarabb el fog telni

ez az idő, mint gondolnád.

Közben cirógatta Aglaját, megsimogatta a haját és arcát, és

megcsókolta a szép száját.

– Ah, Richard, olyan könnyedén fogod fel, olyan gondtalanul,

nekem pedig majd szétrobban a keblem a szenvedéstől. Gondold

csak meg, ha elveszítenélek, abba belepusztulnék – folytatta

Aglaja panaszosan, Gatlard azonban megpróbálta megnyugtatni:

– Ne ilyen szomorúan váljunk el, kérlek, kedvesem. Gyere,

légy vidám és jókedvű, menjünk fel a fedélzetre, hiszen Pennel is

rövidesen megérkezik.

Aztán belépett a szobácskájába, a virágcsokrot gyorsan betette

egy üvegbe, majd rögvest visszatérve Aglajához az alábbi szavak-

kal zárta karjaiba:

– Nos, hát isten veled, szívem angyalkája, a mihamarabbi

boldog és örömteli viszontlátásra!

Aglaja a szívén, a száján csüngött, mintha képtelen lenne el-

válni tőle, Gatlard azonban átkarolva őt becézgetve kivezette a

kabinból a fedélzetre, ahol a matrózok a kötélzetet igazgatták.

– Ott jön lefelé az utcán Pennel, a vén zsugori! – kiáltotta az

egyik matróz Gatlard felé.

– Tényleg ott jön, mondta Aglajának. Menjünk fel gyorsan a

felső fedélzetre.

Aglaja fel sem fogta, mi történik körülötte, de letörölte köny-

nyeit, és Gatlardot követve felment anyjához és a kapitányhoz, és

ott erőtlenül leroskadt egy székre.

Gondolatai zavarosak és tompák voltak, Gatlard érzéketlen és

ridegnek vélt búcsúja viharos érzelmeit elfojtották. Keble görcsö-

sen összerándult, és úgy érezte, mintha összeomlana vele a világ.

86

– Istenem, Aglaja, mi van veled? Hiszen holt sápadt lettél! –

szólalt meg madam Astor rémülten, miközben megragadta a lánya

kezét, és kérdő tekintettel nézett Gatlardra.

– Semmi, kedves mama, már el is múlt – válaszolta Aglaja, és

tekintetét Gatlardra emelte, aki megrémült a látványától, mert

ilyen holtsápadtnak és szenvedőnek látta őt az elmúlt éjszaka ál-

maiban.

Pennel ebben a pillanatban ért fel a fedélzetre. A kapitány fel-

emelkedett és üdvözölte őt, mire Gatlard is felé fordult.

– Nos, indulásra készen, uraim? – kérdezte Pennel kezeit dör-

zsölgetve. – A széljárás nem is lehetne jobb. Ez kedvező előjel,

mert tegnap este pont ellentétes volt. Remélhetőleg gyors útjuk

lesz, és a megfelelő időben érnek Santo Domingo-ba.

– Remélem én is – válaszolta a kapitány. Rögtön indulunk is.

Gatlard még egyszer Aglajára nézett, majd megragadta Pennel

kezét, és odavezette őt madam Astorhoz, az alábbi szavakkal:

– Engedje meg Pennel úr, hogy bemutassam szeretett drága

Aglajám, menyasszonyom édesanyját.

Eközben megragadta Aglaja kezét, aki felemelkedett, orcái

mélyen elpirultak, tekintete felvillant a boldogságtól, és miközben

Gatlard szeretettel karjaiba zárta, boldogan meg is csókolta.

– Nyugtassa meg a drága, kedves menyasszonyomat, Pennel

úr, hogy nem is olyan veszélyes útra indulunk, mert annyira fe-

leslegesen aggodalmaskodik – folytatta Gatlard szabadon felléle-

gezve, miközben megcsókolta Aglaja kezét.

– Mindössze egy sétautazásról van szó, kisasszony, semmi

többről, mintha csak körülcsónakáznának itt a folyón – válaszolta

Pennel nevetve, miközben begombolta a kabátját, mert közben

eszébe jutott, hogy el van szakadva a mellénye, és a nyakkendője

sem tiszta.

87

– Most magától Pennel úrtól hallhattad, kedves Aglaja, és

többet már ne is aggodalmaskodjál, hallod? – mondta Gatlard

derűsen.

Aglaja nem talált szavakat, de a szemébe toluló örömkönnyek

és mosolya arról árulkodtak, hogy szívébe visszaköltözött a bol-

dogság, és Gatlard karját szorosan magához szorítva figyelmesen

végighallgatta a gyors üzleti megbeszélést a három férfi között.

Közben eloldozták a köteleket, amelyek a rakparthoz rögzítet-

ték a hajót. Kibontották a vitorlákat, és rövidesen elérkezett az

indulás pillanata.

– Most kívánjunk gyorsan igen szerencsés utat az uraknak, és

menjünk vissza a partra – mondta Pennel madam Astornak, mi-

közben Aglaja Gatlard karjaiba zárva könnyek között utoljára

elköszönt.

A percek azonban repültek, a hajó megmozdult. A matrózok a

rakpartra vezető lépcsőnél álltak, hogy bevonják azt. Pennel ment

le először, a kapitány követte őt madam Astorral, és Gatlard és

Aglaja voltak az utolsók, akik elhagyták a hajót.

Még egy utolsó bensőséges csók, és Gatlard kibontakozott a

menyasszonya karjaiból, és a kapitányt követve felszaladt a hajó-

ra, melyet dagadó vitorlái fenségesen elindították, miközben

Gatlard és Aglaja utolsó szerelmes szavakat kiáltottak egymásnak,

majd integettek, és karjaikat tárták egymás felé, végül kendőikkel

végső búcsút intettek, mivel a Neptun rövidesen eltűnt a folyó

következő kanyarulatában a szerető menyasszony szemei elől.

Aglaja azonban továbbra is ott maradt, és vágyakozva, moz-

dulatlanul nézett arrafelé, ahol a hajót utoljára látta, míg végül

madam Astor figyelmeztette, hogy indulni kell hazafelé, és elve-

zette őt, mert Pennel úr, attól tartva, hogy fel kellene kínálnia egy

bérkocsit a hölgyeknek, csendben elsomfordált.

1793 elején szomorú volt a helyzet Santo Domingo-n, a forra-

dalom lángja lobogott az egész ország felett. A színesek seregei

88

már szervezettek voltak és hatalmassá váltak. A fehérek egyre

inkább a városok közelébe húzódtak, ahol volt még némi esélyük

arra, hogy védekezni tudjanak a fekete szörny ellen, amely az

ország távolabbi, vidéki részein megsemmisítéssel fenyegette

őket.

Mozgatható vagyonával Port au Prince-be is számos fehér

család menekült vidékről, miközben hátrahagyott birtokaikat a

lázadók felégették, és a város annyira megtelt emberekkel, hogy

már semmi pénzért sem lehetett lakáshoz jutni.

Louvencourt gróf már kora tavasszal engedett felesége kérésé-

nek, és visszaköltözött Port au Prince-be, de már akkor szilárd

meggyőződésévé vált, hogy ez az ország nem maradhat a hazája.

Röviddel a városba történt visszaköltözését követően el is

kezdte visszavonni kölcsönadott pénzeit, eladta vidéki birtokait,

melyeket a gazdag mulattok örömmel megvásároltak, mivel he-

lyesen úgy gondolták, hogy végül a fehérek elűzése vagy meg-

gyilkolása következtében gazdátlanná váló birtokokat a szabaddá

váló rabszolgák egymás között el fogják osztani.

Miután Louvencourt valamennyi bérbe adott ingatlanát pénzzé

tette, elhatározta, hogy azt az ültetvényt is eladja, amelyet öccse

Remi igazgatott számára, bírósági végzéssel felszabadítja vala-

mennyi rabszolgáját, és szabad emberként annyit tart meg közülük

bérmunkásként, ahányan szükségesek ahhoz, hogy fenn tudja

tartani magát Port au Prince-ben. Egész, hatalmas vagyonát

aranyba akarta fektetni, és így felkészülve várni az események

alakulására, azzal az elhatározással, ha a biztonságos, nyugodt

létfenntartás kilátására ebben az országban már semmi esély sincs,

akkor kivándorolnak az Észak-amerikai Egyesült Államokba.

Egy vasárnap Remi Louvencourt a szokásos módon ebédre ér-

kezett a grófhoz, és miután az ebéd végeztével a grófnő egy kis

sziesztára visszavonult a szobájába. A két fivér magára maradt a

szellős, hűs ebédlőben. A gróf megállítva hintaszékének mozgá-

sát, belekezdett:

89

– Figyelj csak, Remi! Amit tenni akarok, arról szeretném ki-

kérni a véleményedet. Szeretném tudni, hogy részedről elfogad-

ható-e, mert ha ellenedre van, akkor inkább eltekintek tőle. Ezért

kérlek, hogy nyíltan és őszintén mondd meg a véleményed!

– Horace, tudhatod, hogy nekem mindig az a kívánságom,

ami a tiéddel egyezik – válaszolta Remi szokásos békés módján és

fivére iránt érzett szeretettel. – Mondd el azonban, miről van szó,

hogy ettől függetlenül elmondhassam a véleményemet. Két gon-

dolkodó ember könnyebben jut helyes következtetésre valamely

dologban, mint egy.

– Nos, hát akkor hallgass meg! – folytatta a gróf, és kezével

intett, mintha azt akarná mondani, hogy majd ne szakítsa félbe. –

Amint te is tudod, eladtam valamennyi vidéki birtokom, kivéve az

általad igazgatott ültetvényt, és az eladásból befolyt összegek

most már aranyban állnak rendelkezésemre.

– A helyzet az utóbbi időben úgy alakult ebben az országban,

hogy elszállt minden reményem, valaha is helyre áll-e a szemé-

lyek és a tulajdon törvényes biztonsága. A lázadás itt most már az

utolsó fehér ember elmenekülésével vagy halálával fog végződni.

Ostobaság lenne ölbe tett kézzel kivárni, míg végül a lángok ösz-

szecsapnak a fejünk felett, amikor már túl későn van a menekülés-

re. Ezért azt akarom megtudni tőled, egyetértesz-e azzal, hogy az

ültetvényt is eladom, mert jelenleg még magas árat kaphatnák

érte, miközben rövidesen kénytelen lennék ingyen átengedni a

lázadóknak. Érdeklődéseim alapján úgy számítom, hogy a birto-

kért és a rajta lévő ingóságokért a rabszolgákat kivéve százezer

dollárt is kaphatnék. Mondd meg őszintén, mi erről a véleményed.

A gróf ekkor elhallgatott, és kérdőn testvérére tekintett, mintha

arcvonásairól akarná leolvasni gondolatait.

– Egyetértek – válaszolta Remi azonnal. Teljes mértékben

azonos nézeten vagyok veled, és azt tanácsolom, amilyen hamar

csak lehet, nyélbe kell ütni az ültetvény eladását, hiszen semmi

lehetőséget sem látok a helyzet javulására, sokkal inkább úgy

tartom, hogy a fehéreknek teljesen befellegzett ebben az ország-

90

ban. Ami engem az ültetvény eladásával kapcsolatban fájdalma-

san érint, az a derék négereink sorsa, akik szeretettel és hűséggel

ragaszkodnak hozzánk, és akiket igen rosszul fog érinteni, ha

eltaszítjuk őket magunktól.

– Hasonlóan érzek én is irántuk, azonban szabadok lesznek,

és megválaszthatják munkaadóikat, és megvannak a kilátásaik

arra, hogy munkájukkal biztos egzisztenciát teremtsenek maguk-

nak. Úgy gondolom, ez megfelelő kárpótlás lesz számukra veszte-

ségeikért, és a végén ezért még köszönetet mondhatnak nekem –

mondta a gróf. Egyébként – folytatta némi szünet után – segíteni

fogok nekik és támogatom őket, mindaddig, amíg szükségük lesz

a segítségemre, és amíg abban a helyzetben leszek, hogy ezt

megtehessem. És ha a körülmények tényleg a kivándorlásra kény-

szerítenek bennünket, úgy magunkkal is vihetjük azokat, akiknek

az lesz a kívánságuk, hogy elkísérhessenek bennünket.

– Erre valamennyien jelentkezni fognak – jegyzete meg Re-

mi.

– Ennek csak örülhetünk – ragadta magához a gróf ismét a

szót. Mivel egyező véleményen vagy velem, rövidesen lebonyo-

lítom az értékesítést. Ha aztán tovább romlik a helyzet, akkor ezt a

palotámat is bármikor pénzzé tehetem. Majd meglátod, a körül-

mények tovább fognak romlani, és nem marad más, mint a kiván-

dorlás.

A fivérek még hosszasan társalogtak a dolgok állásáról, min-

daddig, míg végül a grófné visszatért karján a kislányával. Őt

szintén beavatták elhatározásukba.

– Igen, igen, én is szívesen beleegyezek ebbe – mondta fáj-

dalmas arckifejezéssel, miközben könnyek gördültek végig arcán.

Téged Horace, a gyermekem és a jóságos Remit veszíthetem el.

Egy új haza jobb lesz nekem, mint ez, ha biztonságban tudhatlak

benneteket, a szeretteimet.

– Mindenesetre fel kell készülnünk rá, hogy elköszönjünk

ettől a hazától, ha ideér a megsemmisítő vihar, és ha mást nem is

tudnék kimenteni a viharból, mint benneteket, drágáim, akkor is

91

elégedett lennék, és beletörődnék bármibe, amit a sors rendel

számomra – válaszolta a gróf, szeretettel átkarolva Madeleine-t, és

kezet nyújtott a fivérének.

– Igen, mindenbe bele fogok törődni, mindent el fogok visel-

ni, csak benneteket tudjalak biztonságban – szólalt meg ismét a

grófnő. Még egy olyan aggodalmat nem akarok átélni, mint ami-

lyet érted kellett éreznem, Horace!

– És a ti Remitek pedig követni fog benneteket, bárhová is a

Földön – mondta, és bensőségesen megszorította a házastársak

kezét.

Az ültetvény értékesítése már a következő hét folyamán meg-

történt. Egy a közelmúltban Franciaországból visszatért gazdag

mulatt volt a vevő, és a nagy vételárat aranyban fizette meg a

grófnak.

Santo Domingo legjelentősebb ültetvényeinek számos gazdag

mulatt tulajdonosa Franciaországban lakott, és ott élték fel hatal-

mas jövedelmeiket, mert ott nem voltak hátrányos előítéletek bőr-

színük miatt, és nagyra becsülték gazdagságukat. Közülük sokan

visszatértek ebben az időben Santo Domingo-ba, hogy hasznot

húzzanak a fehérek szorult helyzetéből, és olcsón felvásárolják

birtokaikat.

IX.

A kincseskamra. Hűséges ragaszkodás. A döntés. Cap Hayti. Ott-

hon este. A hűséges őr. Éjszakai zavargás.

A megbüntetett tolvaj.

A hatalmas összeg, amit Horace Louvencourt aranyban fel-

halmozott, az egyik udvari oldali földszinti szobában volt. Az

ablak kívül ráccsal, belül pedig vastáblával volt védve.

92

A szobának csak egy bejárata volt, éspedig egy másik szobá-

ból, ahol Lazare, az udvarmester lakott, akinek a gondjaira bízta a

gróf a kincsek őrzését. Az arany erős, kis hordókba volt csoma-

golva, amit egy ember kényelmesen el tudott vinni a hóna alatt.

Bármennyire is veszélyesnek és nyugtalanítónak tűnt volna

bárkinek, hogy majdnem teljes, kolosszális vagyonát ilyen köny-

nyelműen és gyenge védelem mellett tárolja a gróf, ő azonban

teljes mértékben nyugodt volt, hiszen a hűséges Lazare őrizte, és

nagyobb biztonságban, mint az ő felügyelete alatt, még vasládák-

ban és vasszekrényekben sem lett volna.

Lazare-nak azonban volt még egy további őre is, egy hűséges

kutya, név szerint Vaillant, egy hatalmas véreb, aki évek óta lép-

ten-nyomon követte őt, és éjszakánként, amikor nyitva hagyta a

kincseskamra ajtaját, a kutyát az aranyat tartalmazó hordók mellé

küldte leheveredni, hogy a legcsekélyebb közeli zajra is felébresz-

sze őt. Amikor kénytelen volt távozni, hogy a gróf ügyeit intézze,

Vaillantot bezárta a kincseskamrába. A kulcsot Louvencourt vette

magához, és ellátta táplálékkal a hűséges állatot, miközben egy

másik, régi szolgájuk, név szerint Fabien aludt az elülső szobában

Lazare helyén.

Louvencourt rabszolgáira döbbenetes hatással volt az ültetvény

eladása. A hírt maga a gróf vitte meg nekik, a tulajdon bizonyta-

lanságát adta meg eljárásának okaként, és egyúttal közölte velük,

hogy bíróság előtt valamennyiüknek vissza fogja adni a szabadsá-

gát.

A rémülettől úgy álltak ott, mintha megnémultak és megbé-

nultak volna, és dermedten néztek a grófra, mintha nem hinnének

szemeiknek és füleiknek, aztán panaszkodni és sírdogálni kezdtek,

és erőt vett rajtuk a fájdalom és kétségbeesés. Teljesen ered-

ménytelenül próbálta megnyugtatni őket uruk azzal az elképzelés-

sel, hogy mostantól munkájuk gyümölcsét maguk szüretelhetik le,

és ha kívánják, szívesen támogatja őket. Vigasztalhatatlanok ma-

radtak, míg végül a gróf úgy nyilatkozott, hogy amennyiben ki-

vándorlásra kényszerül, mindenkit magával visz, aki vele akar

menni. Valamennyien úgy nyilatkoztak, készen állnak arra, hogy

93

elkísérjék őt. A lábai elé vetették magukat, a kezeit csókolgatták,

és minden lehetséges módon kifejezésre juttatták szeretetüket és

ragaszkodásukat.

Az ültetvény új gazdájának történő átadáskor a rabszolgák kö-

zül sokan bér ellenében annak szolgálatába álltak, sokan Port au

Prince-be indultak, hogy ott vállaljanak munkát, vagy szegődje-

nek el, mert a gróf közelében akartak maradni, többeket pedig

fizetés ellenében magához vett a házába.

Így telt el ismét néhány hét, miközben egyre aggasztóbbak

lettek a lázadók előretöréséről szóló hírek, különösen az a hír töl-

tötte el nagy rémülettel Port au Prince lakóit, amely szerint a láza-

dók megszereztek több hajót, ezeket nehéz ágyúkkal látták el,

hogy a várost a víz felől blokád alá tudják venni.

Ez volt a jelszó arra, hogy Louvencourt végső döntést hozzon

az Egyesült Államokba történő kivándorlással kapcsolatban, és

amilyen hamar lehet, útnak induljon Cap Hayti-ba, amelynek ki-

kötőjét gyakrabban látogatták amerikai hajók, és ahonnan a láza-

dók még sokkal messzebb voltak, mint Port au Prience-től.

Eladta a városi palotáját, és sürgősen készülődni kezdett az el-

utazásra. Ehhez több erős kocsira volt szüksége, hogy el tudja

szállítani az aranyat és egyéb eszközeit, melyeket magával szán-

dékozott vinni új hazájába.

Ő maga ellovagolt Cap Hayit-ba, ahol kibérelt egy nagy házat,

hogy ott nyugodt körülmények között kivárjon egy megfelelő

alkalmat Észak-Amerika felé.

Remi Louvencourt a legnagyobb gonddal felügyelte az előké-

születeket, Lazare pedig szorgosan tevékenykedett valamennyi

munkánál.

A gróf egyik délután megbízta az udvarmestert, hogy lovagol-

jon el Logane-ba, és ott kasszírozzon be számára egy kintlévő

adósságot, mire Lazare az alábbi szavakkal adta át neki a kincses-

kamra kulcsát:

94

– Ne feledkezzen meg róla, gróf úr, vacsorát adni hűséges

őrünknek, Vaillantnak. Szegény fickó igen magányosan fogja

érezni magát, míg holnap visszatérek.

– Ha türelmetlen lesz, és ugatni kezdene, Fabian majd szólhat

neki, hogy tudja, valaki van a börtöne előtti szobában – válaszolta

a gróf.

– Az csak tovább fogja ingerelni, mert önön, a grófnőn, a fi-

vérén és rajtam kívül senkivel sem barátkozik – válaszolta Lazare.

– Nos, mielőtt lefekszek aludni, még egyszer meg fogom lá-

togatni, és reggel korán is bemegyek hozzá, ha pedig éjszaka is

ugat valamelyest, az Fabianon kívül senki mást nem fog zavarni, ő

pedig bizonyára jól fog aludni – válaszolta a gróf, magához véve a

kulcsokat, majd még néhány utasítást adott udvarmesterének a

küldetésével kapcsolatban.

Estefelé, amikor a Nap lemenőben volt, a gróf a feleségével és

testvérével a palota teraszán üldögélt, mely nagy kondérokban

lévő örökzöldekkel és bokrokkal volt körülvéve, és ahonnan átte-

kinthető volt a pompás öböl és a kikötő.

Hűvös esti szél fújdogált a tenger felől, és felborzolta az öböl

tágas, zöld vízfelületét, és az izzó Nap utolsó sugarai a játszadozó

hullámokon villogtak, bearanyozva a pálmák szellős csúcsait,

melyek a part két oldalán emelkedtek a magasba a bíborló na-

rancsmezők fölé. Csak imitt-amott bukdácsolt egy-egy hófehér

vitorlázatú hajócska, mint egy felfuvalkodott hattyú a kristályosan

csillogó elemen. Az égbolt aranyra és bíborra színeződött, és tüze-

sen tükröződött vissza a sötétedő áradaton.

– Ó, te szép ország, hová lett a boldogságod és békéd! – só-

hajtott fel a grófnő mély fájdalommal, ruhájának csipkés ujjából

előbukkanó finom karját a mellette lévő márvány mellvédre he-

lyezve, és a sötét szemeiben csillogó könnyeken át a távoli, ár-

nyékos part felé tekintett.

– Egy paradicsom tele bánattal és nyomorúsággal. Hál’ isten-

nek, még időben rászántuk magunkat a távozásra – válaszolta a

95

gróf fájdalmas pillantással tekintve a vörösen izzó esti égbolt felé.

– Az eget azonban magunkkal visszük abba az országba, amely új

hazát biztosít majd számunkra, és ahogyan beszélik, a déli álla-

mok kellemes klímájukkal semmiben sem maradnak el ennek az

országnak a szépségétől.

– Ó, csak legyen nyugalom és béke, hogy örülhessünk annak

a boldogságnak, amivel az ég eddig megáldott bennünket! – ve-

tette közbe a grófnő, és érzelmesen, mélyen érző tekintettel férje

felé nyújtotta a kezét.

– Az Egyesült Államokban tartósabb békét fogunk találni,

mint bárhol másutt – mondta Remi, mert népe saját vérével drá-

gán fizette meg azt, és én ezt igen nagyra értékelem egy olyan

hosszú háború után. Bárcsak szerencsénk lenne, és röviddel Cap

Hayti-ba érkezésünk után egy jó amerikai hajóra találnánk, hiszen

más zászló alatt nem utazhatunk, mivel a teljes vagyonod magad-

dal viszed.

– Az őrről jut eszembe Vaillant. Be kell mennem hozzá a va-

csorájával – válaszolta a gróf, és gyorsan felemelkedett.

– Akkor vigyél minket is magaddal, Remi is szívesen látná

megint a derék állatot, hiszen ő adott neki először tejet, és nevelte

fel, annak idején, azonban bizonyára nem gondolt arra, hogy az

állat néhány évvel később a vagyonodra lesz kénytelen vigyázni –

mondta a grófnő, szintén felemelkedve, mire valamennyien el-

hagyták a teraszt, és a házon belül lementek a kincseskamrába.

Amint a gróf hirtelen kinyitotta az előszoba ajtaját, Fabian, a

mulatt, egy körülbelül negyven éves férfi, aki már apjánál is házi-

szolga volt, felugrott az ágyáról, mintha megijedt volna, és zavar-

tan állt előtte.

– Nos, Fabian, máris szunyókáltál egy kicsit? – kérdezte a

gróf mosolyogva, miközben zsebéből elővette a kincseskamra

kulcsát.

– Ó nem, uram, csak egy kicsit lepihentem – válaszolt a mu-

latt félig elfulladó hangon.

96

– Egészséges álmod miatt ne szégyelld magad, Fabian –

folytatta Louvencourt, aki észrevette a férfi zavarát. – A kutya

nyugodtan viselkedett?

– Igen, uram – válaszolta a mulatt.

Eközben a gróf kinyitotta az ajtót, és egy hatalmas koromfe-

kete kutya ágaskodott fel előtte, és mély, basszus hangján öröm-

teli hangokat hallatott.

– Ej, Vaillant, hát megismertél, te szépséges állat? – kiáltotta

felé a grófnő, amint a férje mellé az ajtóhoz lépett, és megpaskolta

a hatalmas kutya hátát, mire az örömteli ugatással az előszobán át

kirohant az udvarra.

– Ez a derék állat új hazánkban valószínűleg igen értékes ba-

rát lesz számunkra – mondta a gróf, miközben Madeleinnel ki-

ment az előszoba ajtaján, és jókedvűen nézte, amint a kutya kisza-

badulásának örömére körberohangált az udvaron.

Ekkor Remi az udvar másik oldala felől egy néger nő társasá-

gában közeledett, aki a kutya vacsoráját hozta a házból a gróf felé

igyekezve, aki átvette tőle az edényt, és a kutyát magához szólítva

visszament a kincseskamrába.

Vaillant vidáman ugrándozva berohant a kamrába, és amint a

gróf az edényt letette az aranyhordók elé, hatalmas nyakát meg-

paskolva így szólt hozzá:

– Jó kutya vagy, Vaillant, vigyázz csak a tulajdonomra, ne-

hogy ellopják, mire a kutya háláját hatalmas farkának csóválásá-

val juttatta kifejezésre, és evés közben néhányszor mordult egyet-

egyet, mintha gazdájának értésére akarta volna adni, megértette,

amit mondott, és eleget fog tenni kötelességének.

A gróf még egyszer megsimogatta a nemes állat sima hátát,

majd visszalépett az előszobába, és bezárta a kincseskamra ajtaját.

– Aludj jól, Fabian, de zárd be jól az ajtódat, mielőtt lefekszel

– mondta barátságosan a mulattnak, mire az meghajolva alázatos

97

„igenis uram”-mal válaszolt. Ezután a gróf a feleségével és Remi-

vel kilépett az udvarra.

Odakint karját nyújtotta Madelaine-nek, és Remi kíséretében

felment a széles kőlépcsőn. Egy fekete szolga tágra nyitotta nekik

a folyosó szárnyas ajtaját. A tágas, hűvös terembe lépve tekintetük

a kis Adelaide-re esett, aki a nyitott erkélyajtó előtt a padlóra te-

rített bíborszínű takarón üldögélt, és hullámos, fekete fejecskéjé-

vel a szülei felé fordult.

– Itt a mi legdrágább kincsünk, Horace, őt nem kell őriztet-

nünk, az anyai szív megvédi minden veszéllyel szemben, amely

fenyegeti – kiáltotta a grófnő túláradó boldogsággal, odaugorva a

kicsihez, majd felkapva őt folytatta:

– Ó, kis angyalkám, több boldogságot jelentesz számunkra,

mint amennyit a világ minden kincse nyújthatna!

Aztán boldogságtól megindultan odanyújtotta a gyermeket az

apjának, és amint az a keblére szorította, mindkettőjüket átkarolta

szépséges karjaival, és örömkönnyekkel a szemeiben így szólt:

– Most az egész földi boldogságomat a karjaimban tartom.

Aztán valamennyien kiléptek az erkélyre, a gyermek dajkája,

egy fiatal mulatt karosszékeket vitt ki nekik oda, és miközben

helyet foglaltak, a szolgálólány egy nagy legyezőt hozott ki a

grófnő számára, amellyel ő az ölében ülő kedvencét kezdte le-

gyezgetni.

Így időzve beszélgettek reményteli gondolatokkal jövőjükről,

felfrissülve a hűvös erkélyen, míg végül az egyik szolga vacso-

rázni szólította őket. Vacsora után azonban a grófi pár Remivel

együtt még egyszer kiment a palota kertjébe, hogy lefekvés előtt

még egy kicsit élvezzék a friss éjszakai levegőt.

Az ott lévő narancs- és gránátalmafák között felfüggesztett

lampionok szelíd fényt árasztottak a csevegőkre, felettük a bárso-

nyosan sötét trópusi égbolt terült el szikrázó csillagaival.

98

– Az Egyesült Államok melyik kikötőjébe fogunk először be-

futni, miután elindultunk Cap Hayti-ból? – kérdezte Madelaine.

– Valószínűleg New-Yorkba vagy Philadelphiába, mert leg-

inkább ezekből a városokból bonyolítják a Santo Domingo felé

irányuló üzleteket – válaszolta Remi.

– A magam részéről sokkal kedvezőbbnek tartanám, ha va-

lamelyik déli kikötőbe jutnánk, mert akkor bizonyára megspórol-

hatnánk egy igen fárasztó szárazföldi utat, mert északon nem aka-

rok letelepedni – jegyezte meg a gróf.

Teljesen mindegy, hogy hová, és milyen nehézségek árán, csak

innen el, ahol mindenért reszketni kell, ami kedves és drága az

embernek – mondta Madelaine, és férje kezét megragadva derűs

hangon még hozzáfűzte:

– Nem kell panaszkodnod, hogy csüggedt lenne a feleséged.

– Nem, tényleg nem, hiszen egy igazi hős vagy, ezt már

számtalanszor bizonyítottad, mégis megkíméllek attól, hogy min-

dig annak nevezzelek – válaszolta a gróf szeretettel.

Beszélgetve és kényelmesen elhelyezkedve a hintaszékben fel-

üdültek a nap kábító hőségéből, és később, amikor nyugovóra

akartak térni, a gróf még egyszer lement az udvarra, és odament

az ajtóhoz, amely mögött Fabien aludt, azzal a szándékkal, hogy

kincseinek őrzőjét még egyszer meglátogassa.

Éppen azon volt, hogy kopogtat az ajtón, de odabent olyan bé-

kés nyugalom honolt, a szolga és a kutya bizonyára jól és mélyen

aludtak. Miért is kellene őket felébreszteni, gondolta a gróf. Né-

hány pillanatig még hallgatózott az ajtónál, aztán gyorsan vissza-

tért a házba.

Röviddel ezt követően minden fény kialudt Louvencourték

palotájában, és mindenki mély álomba merült.

Már régen elmúlt éjfél, amikor a házat hirtelen betöltötte

Vaillant kutya heves ugatása, amire rövidesen mindenki felébredt,

aki aludt. A gróf is, és ágyáról felugorva a feleségét szólította:

99

– Mi van ezzel a Vaillanttal? Ez nem türelmetlenség, hanem

harag. Úristen! Csak nem akar betörni valaki?

Közben magára kapkodta a ruháit, felkapott egy szablyát, és

még mielőtt Madelaine megakadályozhatta volna, az alábbi sza-

vak kíséretében kirohant a szobából:

– Kérlek, kedvesem, maradj itt! Maradj itt a kedvemért!

A folyosón Remi jött vele szembe, gyertyával a kezében.

– Éppen fel akartalak ébreszteni – mondta rémülten. – Vajon

mi lehet ezzel a kutyával?

Anélkül, hogy feltartották volna egymást, mindketten lero-

hantak a lépcsőn, és ekkor velőtrázó emberi kiáltást hallottak.

– Vaillant egy emberrel küszködik! – kiáltotta a gróf, és a kö-

vetkező pillanatban kiért az udvarra, ahol már majdnem az összes

szolga ott állt Fabien ajtaja előtt.

– Mi történik itt? – kiáltotta Louvencourt az ajtóhoz ugorva.

– Fogalmunk sincs róla. Az ajtó zárva van – válaszolták a

szolgák visszalépve, mire a gróf kiáltozva elkezdte püfölni az

ajtót:

– Fabien nyisd ki! Nyisd ki az ajtót!

Odabent azonban minden nyugodt volt, csak mintha a kincses-

kamra felől lehetett volna tompa morgást és mocorgást hallani.

A gróf még hangosabban kezdett dörömbölni a szablya mar-

kolatával az ajtón, amire még erőteljesebb morgás volt a válasz.

– Hozzatok egy baltát, és törjétek be az ajtót! – kiáltotta ek-

kor a gróf. Parancsát azonnal elkezdték végrehajtani, és a nehéz

fejsze csapásai egymás után sújtottak le az erős ajtóra.

Alig csaptak le azonban az első fejszecsapások, amikor mö-

götte felharsant Vaillant dühödt hangja, és úgy tűnt, hogy dühe

minden egyes fejszecsapással egyre fokozódik.

100

Az erős fa ekkor engedni kezdett a csapásoknak, és a keletkező

résben feltűntek a dühöngő kutya vicsorgó fogai.

– Tűnjetek el valamennyien az udvarról, és csukjátok be ma-

gatok mögött az ajtót – kiáltotta a gróf a szolgáknak, miközben

kikapta a fejszét embere kezéből, és a kutya felé fordulva odaki-

áltotta neki:

– Vissza Vaillant, én vagyok, vissza!

Remi két gyertyával a kezében a gróf mögött állt, és megvilá-

gította az ajtót, miközben amaz igyekezett megnyugtatni a kutyát.

Vaillant ekkor morogva elment az ajtótól, és úgy tűnt, vissza-

tért a kincseskamrába, mire maga a gróf kezdett ütéseket mérni a

zárra, és közben így szólt Remihez:

– Az ég szerelmére, ki nyithatta ki a kincseskamra ajtaját, hi-

szen a kulcsa itt van nálam, a zsebemben!

Még egy fejszecsapás, a zár szétrepült, és az ajtó feltárult.

– Gyere, Remi, világítsál! – kiáltotta ekkor a gróf, és előre

ment a szobába, kezében a szablyával. A szoba üres, a kincses-

kamra ajtaja azonban tárva-nyitva volt, és amint a gróf belépett,

tekintete Fábienre, a mulattra tévedt, aki vérben ázva, széttépett

nyakkal holtan feküdt a hátán, miközben Vaillant morogva ott állt

mellette, és győzedelmesen csóválta magasra emelt farkát.

– Minden szentekre, hiszen ez Fabien, a mi hűséges

Fabienünk – kiáltotta a gróf döbbenten. Kivette Remi kezéből az

egyik gyertyát, és megvilágította vele a halottat, akinek a kezében

megpillantott egy kést, és észrevett egy nagydarab nyers húst is,

ami mellette hevert.

– Nyers hús? – mondta a gróf meglepődve.

– Valószínűleg Vaillantnak szánhatta csalétekként – vála-

szolta Remi, de nézzük csak, milyen kulccsal nyithatta ki az ajtót!

Ezzel kilépett az előszobába, és felkiáltott:

101

– Ezt nézd meg Horace! – egy kulcsmásolat, és ezzel kihúzta

azt a zárból.

– Ezek szerint Fabien, a hűséges Fabien mégiscsak egy gaz-

ember volt? – mondta a gróf fájdalmas hangon – de súlyos árat

fizetett a vétkéért.

Amint visszatértek a kamrába, a kutya lefeküdt, és elkezdte

nyalogatni a vállát.

– Azt hiszem, Vaillant megsebesült – mondta Remi odalépve,

és közelebb tartotta hozzá a gyertyát. – Valóban, több szúrást

kapott a lapockájába.

Aztán megnézte, és megtapogatta a sebek környékét, és néhány

pillanat múlva felállt az alábbi szavakkal:

– Szerencsére a szúrások csontot értek, és Vaillantnak nem

lesz különösebb problémája belőle. Az ő fegyvere sokkal hatáso-

sabb volt. Nézd csak Horace! Teljesen széttépte a gégéjét.

Aztán gyertyáját odaadta a grófnak, megragadta a halott karja-

it, és kihúzta az előszobába, miközben így szólt:

– Zárjuk most be Vaillantot megint, a halott meg nyugodtan

itt maradhat reggelig.

Ezt követően kiléptek az udvarra, a szétvert ajtót amennyire

letetett, behúzták, és amint beléptek a házba a még rémülten ott

várakozó szolgák közé, a gróf így szólt hozzájuk:

– Fabien, akivel olyan jól bántam, és akire rábíztam volna

akár az egész világot is, egy gazember volt, és ezzel a kulcsmá-

solattal kinyitotta a kamra ajtaját, hogy meglopjon engem.

Vaillant azonban becsületes volt és hűséges, mert elutasította a

csalétekként neki szánt húst, és halálra harapta a tolvajt, miután

három késszúrást kapott tőle.

– Feküdjetek vissza, és senki se menjen közületek a szobába,

ahol a halott fekszik, míg magam reggel le nem jövök.

102

A gróf ezzel intett a szolgáknak, akik követték utasítását, és ő

maga és Remi is visszatértek a hálószobáikba.

A történtek rémülettel és döbbenettel töltötték el a grófnőt.

– Istenem, hát kiben bízhatunk még! – kiáltotta kezeit össze-

kulcsolva keblén. Milyen szeretettel és figyelmesen kezelted min-

dig ezt a Fabient, és most, amikor abban a megtiszteltetésben ré-

szesítetted, hogy vigyázhat a kincseidre, meg akar lopni! De végül

elnyerte a megérdemelt büntetését!

– Amit ő maga idézett elő – válaszolta a gróf.

– Bárcsak már megint ingatlanba lenne befektetve az arany,

hogy senkit se vigyen kísértésbe – mondta a grófnő fájdalmas

hangon, és képtelen volt megnyugodni a történtek felett. Mind-

ketten megörültek a felkelő Napnak, mert álom nem jött a sze-

mükre.

Louvencourt már kora reggel eltemettette a halottat, és az elő-

szoba szétvert ajtaját is kicseréltette egy újjal.

Az udvarmester igen meglepett volt, amikor délután hazaérve

meghallotta a történteket.

– Hát ezért hízelgett ennyire Fabien az utóbbi időben oly

gyakran a kutyának, és mindig ő akart enni adni neki, jóllehet

mindezt a legkomolyabban megtiltottam – mondta a grófnak. –

Még jó, hogy megszabadultunk ettől a kígyótól, mert ki tudja,

hogy az a gazember még mit megtett volna ön ellen.

103

X.

Az elutazás. Új veszélyek. Az éhínség. A milícia.

Kétségbeejtő helyzet. A fekete paripa. A pusztítás. A felkelés.

Ijesztő hírek. A hajó.

A Cap Haytiba történő utazás előkészületei a végéhez köze-

ledtek, amikor újabb rossz hírek érkeztek a városba a fehér csa-

patok vereségéről és a lázadók gyors előretöréséről Port au Prince

felé.

Az elutazásra készülődést még inkább felgyorsították, megpa-

kolták a kocsikat. Amelyiken az aranyhordók voltak, napközben

Vaillant pihenőhelye volt, éjszaka az udvarmester is ott aludt vele,

és az uraságok kocsijai is úgy voltak berendezve, hogy éjszakán-

ként pihenőhelyként is használható volt.

Végre minden készen állt az elutazásra. Végső búcsút vettek

hazájuktól, és Lazare Vaillant társaságában az aranyat szállító

kocsin megnyitották a menetet. Aztán a grófnő kocsija követke-

zett, amelyben gyermekével és a dadával ült, őt követte a gróf a

testvérével könnyű kétkerekű fogaton, utánuk következtek a te-

herszállító járművek megrakodva értékeikkel, amelyektől a gróf

vagy a grófnő nem akartak megválni. A menetet a gróf versenylo-

vai zárták, és lóháton a szolgák serege.

Louvencourt elutazása nagy feltűnést keltett a városban, és

egyesek szívét még több aggodalommal töltötte el. Ezt az ese-

ményt általában rossz előjelnek tekintették, mert a gróf igen nagy

tiszteletnek örvendett értelméért és belátó képességéért.

Sok száz üdvözlő szót kiáltottak még utána búcsúként, amint

elhaladtak az utcákon, és némely szegények meg is könnyezték.

Két hosszú, nehézségekkel és nélkülözésekkel terhelt hét után

a vándorok elérték első céljukat, és Cap Hayti-n beköltöztek a

kibérelt nagy palotába, ahol gyorsan berendezkedtek olyan jól,

amennyire lehetett.

104

Az állapotok azonban, amelyekkel itt szembekerültek, semmi-

vel sem voltak kevésbé aggályosak. A felkelők ehhez a városhoz

is egyre gyorsabban, ijesztően közeledtek, lakóinak száma napról

napra gyarapodott a vidékről ide menekülőkkel. A létfenntartás-

hoz szükséges árúk egyre ritkábbak és drágábbak lettek. Ráadásul

a város színes lakóiban sokkal kevésbé lehetett megbízni, mint

Port au Prince-ben. A legközelebbi jövővel kapcsolatos aggodal-

mat és félelmet tovább fokozták a város közelében kialakított

sáncok, továbbá a társadalom minden rétegéből a fiatal fehér fér-

fiak készülődése a közelgő harcra.

A közvetlen közeli ellenség, az élelmiszerhiány azonban sok-

kal veszélyesebb volt, mint a lázadók, és nem telt el egyetlen perc

sem úgy a mindennapok folyamán, hogy ne kémlelte volna szám-

talan tekintet a tengert, közeledő idegen hajó után fürkészve.

Egyetlen szem sem kémlelte azonban olyan vágyakozva a zöld

áradatot, mint Louvencourt grófé. Reggel, délben és este kint volt

az utcán, tekintetével a párás távolt fürkészve, ahol az ég egyesül-

ni látszik a tengerrel.

A hűséges, óvatos Lazare azonban nem hagyatkozott arra a

reményre, hogy rövidesen megjelenik egy hajó, élelmiszerrel

megrakodva, hanem szép csendben, feltűnés nélkül jelentős kész-

leteket halmozott fel a házban, így egykönnyen nem lephette meg

őket az éhezés. Egyidejűleg azonban gondoskodott a személyzet

felfegyverzéséről és megfelelő mennyiségű munícióról is, hogy a

házat könnyen meg lehessen védeni. Komoly gondot fordított

vitorlás csónakokra és ladikokra is, amelyekből jó néhányat be-

szerzett. Ezeket a rakpart és a környező partszakaszok különböző

helyein kötötte ki. Egy igen nagy vitorlást, amelyben körülbelül

húsz személy számára is elegendő hely volt, a rakpart közelében a

tengeren horgonyzott le, a parton pedig néhány kisebb csónakot és

ladikot tartott készenlétben, hogy azokkal bármely pillanatban el

lehessen érni a nagyobb járművet.

Hetek teltek el így, és a város lakossága egyre fokozódó aggo-

dalommal tekintett a legközelebbi jövő felé, mert minden nap

újabb rémítő hírek érkeztek vidékről, az éhínség egyre fokozódott,

105

idegen hajó pedig csak nem akart megjelenni, mely pillanatnyilag

segíthetett volna az ínséges helyzeten. Csak a francia flotta hadi-

hajói bukkantak fel, majd tűntek el ismét, néha pedig egy-egy

angol hadihajó is felbukkant a távolban a nyílt tengeren.

Louvencourt aggodalma napról napra fokozódott, és vérző

szívvel tért vissza mindig a partról a szeretteihez, hogy egyre

ugyanazt a hírt vigye meg nekik: Egyetlen közeledő hajót sem

sikerült észrevennie. Madelaine azonban igyekezett bátorságot és

reménységet kelteni benne, annak ellenére, hogy a szobában, ma-

gányában gyermekére pillantva olykor könnyeit hullatta.

– Bizakodjál, Horace – mondta neki egyik este, amint férje

egy tengerparti lovaglásból visszatért hozzá. – Az ég már olyan

régen kitartott mellettünk, és hagyta, hogy megmentsd a vagyono-

dat, amit a lázadás miatt elveszíthettél volna. Bizalommal re-

ménykedjünk a további segítségében is.

– Mire megyek az aranyaimmal – válaszolta a gróf – nem tud

kimenteni bennünket a tengeren át, és itt éppúgy elveszíthetem,

mint ahogyan Port au Prince-ben is megtörténhetett volna. A

szükség, az éhség a városban és a környéken egyre többeket elra-

gadtat, a kenyeret már őrületes áron árulják, friss húst pedig alig

lehet találni. Már kezdik lemészárolni az öszvéreket és lovakat, és

már előre látom, hogy az enyéimet is követelni fogják. Azt hi-

szem, jobb, ha időben túladok rajtuk, a fekete paripám kivételével,

akit szeretnék magammal vinni.

– Jelentős élelmiszer tartalékaink vannak, így biztonságban

vagyunk – mondta a grófnő. – Arra azonban kevés, hogy a szegé-

nyeknek is adjunk belőle, egyébként is csak egy csepp lenne a

tengerbe.

– Megpróbálom, akkor is, ha nagy ára lesz, vidékről kukori-

cát hozatni, hogy szétosszam a nép között, mert a szegények már

képtelenek megfizetni – válaszolta Louvencourt.

– Tedd meg, Horace, ilyen nehéz időkben a gazdagoknak se-

gíteniük kell a szegényeknek – válaszolta a grófnő, és bensőséges,

hálás tekintettel megcsókolta férje kezét.

106

Másnap korán reggel a gróf kihirdette a városban, hogy min-

denkinek készen áll fizetni, aki hajlandó kukoricát szállítani neki

vidékről, hogy azt ingyen szétossza a szegények között, és felszó-

lította a vállalkozókat, hogy ebben az ügyben jelentkezzenek nála.

Már néhány nap elteltével nehéz kukorica szállítmányok ér-

keztek számára, amit azonnal átadott a városvezetésnek azzal,

hogy osszák szét a rászorulóknak. Szinte naponta érkeztek azonos

célra nagy mennyiségek, amiért a gróf sok ezer dollárt fizetett.

Az ínség azonban olyan döbbenetes mértékben fokozódott,

hogy ennek a segítségnek csak olyan hatása volt, mintha vizet

cseppentenének egy izzó kőre, és egyre hangosabbá és sürgetőbbé

váltak a panaszok és segélykiáltások.

Lefogyva, mint kóborló holtak vonszolták magukat az utcákon

a jómódúak ajtai előtt az alsóbb néposztályba tartozó férfiak, nők

és gyermekek, akiknek nem voltak tartalékaik, és élelmiszerért

könyörögtek.

Rövidesen kezdtek erőszakot alkalmazni. Az éhezők a város

külső részein betörtek az udvarokra, és minden ehetőt elvittek,

amit találtak, és a városban is egyre gyakrabban ismétlődni kezd-

tek a betörések és rablótámadások.

A rendőrség egyre eredménytelenebbül igyekezett megakadá-

lyozni az erőszakos cselekedeteket, míg végül a nép összecsődül-

ve világos nappal hol itt, hol ott házakat rohamozott meg, ahol

úgy vélték, hogy élelmiszert találhatnak.

Egy este Louvencourt palotája előtt is egy több száz főből álló,

lesoványodott, rongyos alakokból álló csődület verődött össze, és

féktelenül követelni kezdték, hogy adja át a népnek jól táplált

öszvéreit és lovait, hogy csillapíthassák éhségüket. A teljes sze-

mélyzet pillanatokon belül fegyvert ragadott, hogy az erőszakosan

fellépőket erőszakkal űzze el, de a gróf nem sokáig elmélkedett,

és bár nehéz szívvel, de parancsot adott, hogy valamennyi állatot,

a fekete paripája kivételével adják át az éhezőknek.

107

Üdvrivalgással, Louvencourtot éljenezve vezették el a támoly-

gó, lesoványodott emberek a lovakat és öszvéreket, majd a váro-

son kívül lemészárolták azokat, és mint a ragadozók, úgy estek

egymásnak egy-egy nagyobb darab húsért.

Ilyen erőszakos cselekedetek napról napra egyre gyakoribbá

váltak, és egy este, amikor több ezer éhező, többnyire színesek,

elkezdtek fosztogatni a városban, a polgárőrség közbelépett, és a

felkelők közül néhány százat megöltek.

A fehéreknek ez az energikus közbelépése bár pillanatnyilag

elnyomta a nyílt felkelést, a színes, szegény, élelem hiányától

szenvedő népesség gyűlölete egyre fokozódott a jómódúakkal

szemben, és gyújtogatni, gyilkolni kezdtek.

Vihar előtti csend borult a városra, mindenki sejtette egy ször-

nyű pillanat közeledtét, és mindenki bénultan érezte, hogy meg

kellene próbálni, tenni ellene valamit.

Louvencourt közel állt a kétségbeeséshez, már minden remé-

nyét feladta egy amerikai hajó iránt, és a teljes pusztulás elleni

egyetlen lehetőségként elhatározta, hogy a város közelében fel-

bukkanó francia hadihajóra bízza magát mindenével együtt.

Egy este, amikor a Nap izzó sugarai már kihunyóban voltak,

felült fekete paripájára, hogy kilovagoljon a tengerpartra hajók

után fürkészni, de leginkább azért, hogy pillanatnyilag elűzze

búbánatát és kétségbeesését.

Szaporán ügetett végig az utcákon, majd a parton, aztán kezdte

visszafogni a derék állatot, aki már olyan régen nem jöhetett ki az

istállóból.

Mérföldeket lovagolt végig a part mentén, de eredménytelenül

próbált meg vitorlákat felfedezni. A Nap már lement, és besötéte-

dett, amikor visszaért a városba.

A paripa fáradt volt, lovasa gondolataiba mélyedve lazán fogta

a gyeplőt és hagyta, hogy lépésben haladjon. A nehéz időkön töp-

rengett, és amint éppen befordult egy utcasarkon, hirtelen több

férfi ugrott felé, és elkapták a gyeplőt.

108

A ló felágaskodott, mire a gróf az ostorral többször erőteljesen

végigcsapott támadói fején, és megsarkantyúzta a lovát, de ezzel

egyidejűleg jobbról és balról tőrök villanását látta ellenfeleinek

kezeiben, amint nemes állatába hatolnak. A ló még egyszer fel-

ágaskodott, majd összerogyott. Lapockái mögött sugárban spric-

celt belőle a vér, és hörögve elterült a földön.

A gróf döbbenete és haragja a bosszún kívül minden más gon-

dolatot elűzött. Felugrott, előkapta tőrét, és vak haragjában min-

den bizonnyal megölt volna néhányat a gonosztevők közül, ha

azok közben nem menekültek volna el messzire.

– A nyerget és a lószerszámokat majd visszaküldjük a palo-

tájába, gróf úr, nekünk csak a húsra van szükségünk, hogy meg-

mentsen bennünket az éhhaláltól! – kiáltották felé többen is a

rongyos, koldusszerű alakok közül, és levették előtte a kalapjukat,

majd még inkább visszahúzódtak, felfelé futva az utcán.

Louvencourton elhatalmasodott a fájdalom, leejtette ökölbe

szorított kezeit, és bánatosan nézte a hűséges, nemes paripáját.

Haragja elszállt, és szemeiből egy-egy könnycsepp buggyant elő.

Elgyengülése azonban csak egy pillanatig tartott, azután a hozzá

lépő bámészkodók közül megszólította az egyiket, hogy jó fizet-

ség ellenében szedje le a lóról a nyerget és a lószerszámokat, és

kövesse őt azokkal a palotájához.

A kívánságát azonnal teljesítették, aztán vetett még egy fáj-

dalmas pillantást a derék paripára, szomorú isten veled sóhajtással

elbúcsúzott, majd elfordult tőle és szapora léptekkel otthagyta,

miközben az ember követte őt a nyereggel és a lószerszámokkal.

A lakásához érve észrevétlenül beosont az udvarra. Lazarenak

elmesélte a történteket, és megkérte, hogy a grófnőnek ne jusson

tudomására az eset.

Másnap reggel Cap Hayti lakosságát ijesztő hír riasztotta fel

elcsigázott hangulatából. Egy lovas küldönc hozta a hírt, hogy

Quanaminthé várost és erődítményét a lázadók megrohamozták

Jean Francois fekete vezér vezetésével, és a teljes fehér lakosság

109

minden korú és nemű polgárát a legszörnyűbb módon lemészá-

rolták, és maga a város porig égett.

Quanaminthé mindössze kétnapi járásnyira volt Cap Hayti-tól,

és óráról órára várható volt ennek a pokoli seregnek a bevonulása.

A polgárőrség és valamennyi fegyverforgatásra alkalmas fehér

férfi a legsürgősebben fegyvert ragadott, hogy elfojtsák a fekete

lakosság fenyegető felkelését, és Touzard tábornok, a csapatok

parancsnoka elfoglalta az erődítményeket, és dragonyosokat in-

dított útnak Quanaminthé felé.

A fokváros fehér lakóinak döbbenete még tovább fokozódott,

hiszen délután olyan hírek érkeztek, hogy a keleti síkvidék ültet-

vényeit a fekete zendülők egy másik csapata felgyújtotta, és ott is

meggyilkoltak minden fehért.

A fenyegető veszély ekkor ijesztő módon kezdte körülfogni a

várost, és fehér lakóinak zavara és tanácstalansága óráról órára

tovább fokozódott, mert a túlsúlyban lévő fekete lakosság csak

győztes testvérei megérkezésére várt, hogy rávessék magukat

közös ellenségükre, elnyomóikra, és a Quanaminthé-beli vérfürdőt

megismételjék Cap Hayti-n.

A beköszönő éjszaka tovább fokozta a félelmet, járőrök vo-

nultak végig az utcákon, a fehérek valamennyi háza védelmi álla-

potban volt, lakói fegyvert ragadtak, és percről percre a vészha-

rang rettenetes hangjára vártak.

Éjfél után hirtelen a Belair erőd felől ágyúdörgés rázta meg a

várost, ami jelt adott a felkelésre a színeseknek. Mindenfelől ré-

mítő fekete alakok özönlötték el a tereket fáklyák fényben. „Le a

fehérekkel” jelszavakat kiáltozva gyülekeztek, és csoportokba

verődve meg akarták kezdeni a rombolást, amikor a polgárőrség

olyan kétségbeesett erővel támadt rájuk, hogy sikerült szétzavarni

őket, és a sötétség leple alatt elmenekültek. Minden feketét azon-

nal legyilkoltak, akit az utcán találtak, a főkolomposokat pedig

kirángatták lakásaikból, és ajtóik előtt agyonlőtték őket.

110

Belair erőd felől elhallgatott az ágyúdörgés, és a legnagyobb

feszültségben várakoztak a reggelre, hogy megtudják, ennek mi

lehet az oka. Már az első szürkülettel megérkezett a hír, hogy a

Biassou fekete vezér rettenetes seregével megkerülve a hegyfokot

megrohamozta a Belair erődöt, lemészárolta annak személyzetét,

és onnan tovább vonult az irgalmas testvérek kórháza felé, ahol

minden beteget megöltek ágyaikban. Ezzel egyidejűleg az a hír

terjedt el, hogy a felkelők erői minden oldalról megközelítették a

várost, és sokan mindössze néhány mérföldnyire tőle letáboroztak.

Louvencourt palotájában is fegyverben töltötték az éjszakát.

Félelmekkel és aggodalmakkal teli éjszaka volt. A ház bejáratait

kivilágították, a szobákat azonban sötétben tartották, hogy abla-

kaiból úgy tudjanak tüzelni, hogy őket, magukat az utcáról ne

lehessen látni. Vágyakozva várták a reggelt, jóllehet semmiféle

vigaszt nem várhattak tőle. A sötétség azonban a rettenetet még

rettenetesebbé teszi, és amikor újra megjelent a fény, a grófnő

gyermekét a keblére szorítva így szólt férjéhez:

– Hálaistennek, reggeledik!

– Mit hoz vajon nekünk ez az új nap, Madelaine? – válaszolta

a gróf nehéz, szorongó szívvel. – Ez a szomorújáték a végéhez

közeledik, és minden bizonnyal szörnyű vége lesz! Mit sem szá-

mít, ha az embernek magának kell meghalnia, ha azonban szeret-

teinek életét legszebb korukban ragadják el erőszakos halállal

úgy, hogy saját élete feláldozása árán sem tudja megvédelmezni

őket, az számít igazán borzasztó, pokoli kínnak.

– Reménykedjünk még, Horace, amikor a legnagyobb a szük-

ség, Isten akkor áll a legközelebb hozzánk – mondta Madelaine,

könnyeit erőszakkal visszatartva.

– Egész éjjel azt fontolgattam, nem az volna-e jobb, ha a

nagy vitorlás csónakunkban a tengerre bíznánk magunkat inkább,

mintsem, ezen emberi szörnyek pokoli bandájának kerüljünk rö-

videsen a kezei közé.

– Kiköthetnénk a sziget egy másik részén, pontosabban a

spanyol fennhatóság alatt álló részen, jóllehet már ott is kitört a

111

feketék lázadása, vagy talán az is lehetséges lenne, hogy egy jó csillag elvezetne bennünket Porto Rico-ba. Ott pillanatnyilag nagyobb biztonságban lennénk – folytatta elmélkedve a gróf, és

némi szünet után mély lélegzettel még hozzáfűzte: – Minden eset-

re az is jobb lenne, ha a hullámok nyelnének el bennünket, mint

áldozatul esni ezen embertelen lények önkényeskedésének.

Madelaine, még a gondolat is megőrjít, hogy ezeknek a vadembe-

reknek a kezei között lássalak téged!

– Veled együtt halnék meg inkább, Horace! – válaszolta a

grófnő határozott hangon, de aztán tekintete az ölében üldögélő

gyermekére esett, mire összerezzent, szemeit könnyek árasztották

el, és kicsikéjét a szívére szorítva felkiáltott, mint aki halálra ré-

mült:

– Nem, nem, életben kell maradnunk, menjünk el innen a vi-

torlással, amilyen hamar csak lehet! Isten velünk lesz!

– Akkor szólok Lazare-nak, hozza ki a hajót a partra, vigyen

annyi aranyat a fedélzetre, amennyi ballasztra szükség van, aztán

Isten nevében tűnjünk el! – mondta a gróf határozottan, és azonnal

ki is adta az udvarmesternek a parancsot.

Rövidesen visszatért a szobába az alábbi szavakkal:

– Lazare már úton is van a part felé, és mindent előkészít az

elutazásra. Már legfőbb ideje, a hajó sincs biztonságban, és azon

csodálkozom, hogy az éjszaka folyamán mások nem kaparintották

meg, és indultak útnak vele. Százával vannak gazdag családok itt

a városban, akik velünk teljesen azonos helyzetben vannak.

– Még mindenki reménykedik, és ragaszkodik a javaihoz,

míg végül már túl késő lesz – válaszolta a grófnő. Az ég azonban

még el fog segíteni bennünket innen, még akkor is, ha kincseid

nélkül, Horace! Ó bárcsak sikerülne, két kezem munkájával fo-

gom majd segíteni, megkeresni a kenyerünket!

– Nem, nem, te nemes lélek, elegendő mennyiségű aranyat

magunkkal tudunk vinni, amivel képesek leszünk gondtalan eg-

zisztenciát teremteni magunknak. A hajó elég nagy, sok ballasztra

112

van szüksége – válaszolta a gróf mély megindultsággal. Ekkor

hirtelen kiáltozás és léptek hallatszottak a folyosó felől:

– Egy hajó, hajó a láthatáron!

– Mint akit áramütés ért, úgy ugrott a gróf az ajtó felé. Fel-

tépte, amikor épp egyik szolgája ért oda az alábbi szavakkal:

– Lazare küldött vissza, uram, jelentsem önnek, hogy egy

nagy hajó horgonyzott le a város előtt, és a hajón amerikai zászló

lobog. Lazare éppen a nagy vitorlásunkkal akart kijönni a parthoz.

– Egy amerikai hajó? – kiáltotta szinte egyszerre a gróf és a

grófnő, miközben átölelték egymást.

– Hálaistennek, így hát reménykedésem mégsem volt alapta-

lan! – dadogta a grófnő örömkönnyek között.

– Azonnal a fedélzetre megyek, a kapitánynak fel kell vennie

bennünket, még akkor is, ha a vagyonom felét követeli érte! –

mondta a gróf örömtől reszketve. Feleségét még egyszer a keblére

szorította, aztán kirohant a szobából, ki a házból, a part felé, a

szolgával a nyomában.

Valóban ott volt a nagy hajó, lobogó amerikai zászlóval, mint

egy az Isten által küldött megmentő a vészhelyzetben, és hintázott

az öböl smaragdzöld hullámain.

– Louvencourt „hálaistennek” áhítatos fohásszal tekintett fe-

lé, és szapora léptekkel igyekezett le a partra.

Lazare közben három szolgával egy ladikban már éppen odaért

a nagy vitorlásukhoz, és éppen azon voltak, hogy felszedjék a

horgonyt, amikor észrevette gazdáját a parton, és ujjongva inte-

getett felé a kalapjával. Aztán maga húzta fel a vitorlát az ingado-

zó árbocra, az egyik szolgát utasította, hogy rögzítse, ő pedig a

part felé kormányozta a hajót. Néhány percen belül a part közelé-

be ért, amennyire a víz mélysége lehetővé tette. Lazare kiugrott,

odaszaladt urához, felkapta, és karjaiban száraz lábbal a hajójuk-

hoz vitte.

113

– Még jó, hogy az elsők vagyunk, akik jelentkeznek a kapi-

tánynál, mondta Lazare örömmel a grófnak, így kibérelheti magá-

nak a legjobb helyet.

– Szerencsétlen sorstársaim közül senkit sem fogok háttérbe

szorítani, ha helyet kapok magamnak és enyéimnek a hajón, le-

gyen bármennyire is szerény a lehetőség – válaszolta a gróf, mi-

közben ismét a tenger felé fordultak, és dagadó vitorlával nekiló-

dultak az idegen jármű felé.

XI.

A kereskedelmi megbízott. Az ajánlat. A megállapodás. Váratlan

szerencse. Örömhír. Az aranyszállítmány. Az őr. A kísértés. Go-

nosz képzelődés. Nyugtalan éjszaka.

A hajó meglehetősen távol, kint a tengeren volt lehorgonyozva.

Minden alkalommal, amikor a magas hullámok miatt nem látta a

hajót, Louvencourt szíve hevesebben vert. Úgy érezte, most már

megmenekülhet, feleségével és gyermekével. Abban a pillanatban

sikerül elmenekülniük, amikor a meneküléssel kapcsolatos min-

den remény szertefoszlani látszott.

Gyorsan közeledett a hajóhoz, amelynek mellvédje felett a le-

génység kíváncsian tekintett felé, miközben a felső fedélzetről egy

idősebb, nagyorrú férfi nézett le. Mögötte egy vöröses-szőkés hajú

fiatalember sétált fel-alá, büszkén karba öltött kezekkel, és úgy

tűnt, mintha nem is venné észre a közeledő vitorlást.

Még néhány perc, és elérték a hajót. A matrózok ledobtak

Lazare-nak egy kötelet, aki gyorsan rögzítette azt.

– A kapitánnyal szeretnék beszélni – kiáltott fel Louvencourt

jó angolsággal a fedélzetre.

114

– Jöjjön fel a fedélzetre, uram! – válaszolta Brooks kapitány,

mert ő volt a nagyorrú ember, és egyben intett a matrózoknak,

hogy engedjenek le egy kötéllétrát.

Könnyedén és ügyesen mászott fel a gróf a fedélzetre, ahol elé

ment a kapitány, és udvariasan üdvözölte, majd felvezette őt a

lépcsőn a felső fedélzetre. Odakísérte Gatlardhoz, és az alábbi

szavakkal bemutatta őt:

– Az úr a hajó kereskedelmi megbízottja. Ő maga pedig visz-

szament az alsó fedélzetre.

Gatlard egy igen könnyed főhajtással üdvözölte őt, kezeit ka-

bátzsebeibe dugta, és némán Louvencourtra tekintett, mintha arra

várna, hogy meghallgassa jövetele célját.

– A nevem Louvencourt – mondta a gróf, udvariasan meg-

hajolva, Gatlard viselkedése azonban kellemetlenül érintette. –

Azzal a kéréssel fordulok önhöz, hogy magam és enyéim számára

biztosítson menedéket a hajóján. A feketék lázadása olyan mérté-

ket ért el, hogy már egyetlen fehér sem lehet biztos az életében. A

lázadók körülvették a várost, és minden valószínűség szerint rövi-

desen meg fogják rohamozni.

– Akkor bizonyára élelmiszerhiány is van a városban? – kér-

dezte Gatlard anélkül, hogy választ adott volna Louvencourt kéré-

sére.

– Igen nagy az ínség, az éhezés már hosszú idő óta rettenetes

a lakosság alacsonyabb néprétegeinek körében – válaszolta a gróf,

aztán ismét belekezdett a kérésébe, de Gatlard gyorsan a szavába

vágott:

– Akkor bizonyára jó áron lehetne értékesíteni a lisztet? Van

belőle készletem a fedélzeten.

– Egyetlen fehér sem gondolhat most az üzletre, életének

mentése minden, amit tehet. Kő kövön nem fog maradni a város-

ban – válaszolta a gróf igen izgatottan. Még egyszer, ügynök úr,

könyörgök, vegyen fel engem és enyéimet a fedélzetre!

115

– Nagyobbra kellene alakíttatnom a hajómat, ha minden fehér

embert fel akarnék venni a városból – válaszolta Gatlard részvét-

lenül, és lábával dobbantva a fedélzeten indulatosan folytatta: – A

fene egye meg ezt a forradalmat, keresztülhúzza a számításomat!

– Azt hiszem, a boldogtalanok felvételével, akik a segítségét

kérik, sokkal nagyobb eredményre számíthat, mintha el tudná adni

a lisztjét – mondta ekkor határozott szavakkal a gróf Gatlardnak.

Mondja meg, ügynök úr, mennyiért vinne el engem enyéimmel

együtt az Egyesült Államokba? Nincs olyan ár, ami soknak tűnne

számomra ezért!

Gatlard meglepődve mérte végig tetőtől talpig a grófot, majd

némi szünet után megszólalt: – Nos, hát mennyit érne meg önnek?

Tegyen ajánlatot!

– Hajlandó vagyok annyit fizetni magának aranyban, ameny-

nyi haszna a lisztüzleten lenne – válaszolta Louvencourt fokozódó

reménnyel, és követelő tekintetét kérdőn meresztette Gatlardra. Ő

azonban megvető mosollyal válaszolt:

– A maga pénztárcája arra nem volna elég, uram. Ötvenezer

dollár nyereséggel számoltam.

– Azonnal fizetek önnek ötvenezer dollárt aranyban, és raj-

tam kívül még számos gazdag ember hajlandó lenne hasonló árat

fizetni. Tehát beleegyezését adja, uram? Nagyon drága minden

perc! – folytatta Louvencourt sürgetve, és örömmel vette észre

Gatlard sugárzó arcvonásain annak kellemes meglepődését.

Gatlard persze igen meglepődött, és elmélkedve nézett maga

elé. Ötvenezer dollárért akár még a saját kabinjáról is lemondott

volna, hiszen ebből a pénzből Pennel semennyire sem tarthatna

igényt. A rakományt pedig eladhatja egy másik kikötőben is, és

annak hasznából is megkapná a részét.

– Nos, ügynök úr – ragadta magához ismét a szót

Louvencourt figyelmeztetve a késedelemre – meg van elégedve?

Amott már több csónak közeledik errefelé a városból, minden

116

bizonnyal olyan emberekkel, akik szintén menedéket fognak ke-

resni önnél.

Gatlard közben leküzdötte kábulatát, mely az örömtől ragadta

magával. Egy pillantást vetve a csónakok felé így szólt

Louvencourthoz:

– Meg vagyok elégedve. Elviszem önt és családját az Egye-

sült Államok valamelyik kikötőjébe, ön pedig ötvenezer dollárt

fizet nekem ezért készpénzben. Hozza a holmiját a lehető legsür-

gősebben a fedélzetre, ön és a családja pedig holnap reggel jöhet-

nek, mert előbb még intézkednem kell az elhelyezésük érdekében.

– Nem, ügynök úr, még ma fel kell vennie bennünket – vála-

szolta a gróf. Túl nagy a veszély, ki tudja, mi történhet még hol-

nap reggelig. Minden perc igen drága, engedje meg, hogy csalá-

domat azonnal a fedélzetre hozzam. Semmiféle kényelmi igé-

nyünk nincsen, és nem fogjuk akadályozni önöket a munkájuk-

ban!

– Egyszer és mindenkorra mondom, ez nem megy,

Louvencourt úr. Holnapig nem fog történni semmi. Ha fokozódik

a nyugtalanság, akkor még mindig gyorsan feljöhet a fedélzetre –

mondta Gatlard, és kényszeredett közömbösséggel még hozzá-

fűzte: – Küldje csak a holmijait a hajóra, amilyen gyorsan csak

lehet!

– Alkalmazkodnom kell az akaratához, de ha bármiféle ve-

szély felmerülne, akkor akár az éjszaka során is fel kell vennie

bennünket – válaszolta a gróf, erőt véve magán.

– Hát persze! – válaszolta Gatlard, barátságosan kezet nyújt-

va a grófnak, majd meghajolt előtte, miközben levette kalapját, és

a mellvédhez kísérte, ahol a kötéllétra lógott. Ott búcsúzásként

még egyszer kezet szorított vele. A gróf lemászott a csónakba, és

elvitorlázott a város felé.

– Igen rosszul áll itt a helyzet, kapitány – mondta Gatlard

Brokkshoz lépve, erőszakkal magára erőltetett nyugalommal,

miközben felment vele a felső fedélzetre. A négerek fölényes

117

helyzetbe kerültek, most igyekeznek megszállni a várost. Ha sike-

rül hatalmukba keríteni, akkor egyetlen fehér sem marad életben.

Azonban számos gazdag ember van itt, akik szívesen fizetnének

magas viteldíjat, ha hajlandó lennék magammal vinni őket, hogy

megmeneküljenek, és nem látom be, miért ne kereshetném meg

ezt a pénzt. Megválok a kabinomtól, és a fedélzeten is szorítok

helyet nekik, ahhoz aztán a Pennelnek végképp nincsen semmi

köze, ha magamra vállalom a fáradtságot és szűkösebb körülmé-

nyeket. Nem így gondolja maga is, kapitány?

– Ez persze tényleg a magánügye, Gatlard úr – mondta

Brooks. A vén zsugori Pennel másra tényleg nem tarthat igényt,

mint a fedélzet alatti rakomány értékére. Ami felette, vagy a kabi-

nokban van, ahhoz semmi köze.

– Én is így gondoltam, ezért fogadtam be ezt a Louvencourtot

a családjával együtt utasként, és még továbbiak is jönni fognak.

Önnek sem kell kimaradnia a bevételből, kapitány, tisztességes

jutalomban fogom részesíteni a nehézségekért, amit az utasok

feltehetően okozni fognak – válaszolta Gatlard, és bizalmasan

megveregette Brooks vállát.

– Ah, nehézségek! – mondta a kapitány – ennyit szívességből

is szívesen megteszek. Legyen szerencséje, és keressen jó kis

pénzt vele!

– Igazán jól jönne, és magának sem kellene kárt szenvednie –

mondta Gatlard – és erővel igyekezett elfojtani arcvonásain a be-

lülről feltörő örömét. Úgy állt ott, mintha parázs lett volna a talpa

alatt, és türelmetlenül fürkészte a közeledő csónakokat. Az utolsó

dollárjaikat is kénytelenek lesznek odaadni neki, vagy itt marad-

nak, és a feketék karmai közé kerülnek!

Louvencourt végre ismét szabadon fellélegezhetett, a sorssal

vívott küzdelemben megint felülkerekedett, és hajójának orrában

állva számlálta a perceket, míg végre megviheti az örömhírt

Madelaine-nek. Alig futottak fel a homokra a sekély parti vízben,

máris kiugrott, nem is figyelve arra, hogy egy jó darabot még a

vízben kellett megtennie, és futva igyekezett hazafelé.

118

Madelaine látta közeledni őt, látta szapora léptein, leolvasta

arcvonásairól, hogy jó hírrel érkezik, és kirohant elé a folyosóra,

miközben Louvencourt tárt karokkal igyekezett felé az alábbi

szavakkal:

– Megmenekültünk, Madelaine, meg vagyunk mentve!

Aztán átkarolta őt, a szívéhez szorította, majd visszakísérte a

szalonba, ahol elmesélte neki a történteket.

– Mi a neve annak a hajónak? – kérdezte a grófnő, amint a

férje befejezte a beszámolóját.

– Persze, persze drága Madelaine, hogyan is gondolhattam

volna rá, hogy utána nézzek. Egy hajó, egy igazi, jó nagy hajó, és

ez minden, amit kívánhattam, legyen bármi is a neve – válaszolta

Louvencourt derűs hangon.

– És hogy hívják az ügynököt? Úgy tűnik, ő lehet a főnök a

hajón – tett fel újabb kérdést a grófnő.

A gróf erre hangosan felnevetett.

– Ezt aztán tényleg nem tudom. A kapitány a fiatalembert ke-

reskedelmi megbízottként mutatta be, de a nevét nem mondta

meg. De mit számít nekem a neve, ha végre elvisz minket innen

az Egyesült Államokba. Lesz még rá elég alkalmunk, hogy meg-

tudjuk a nevét. Most azonban először is az aranyat és az ezüstne-

műek ládáit kell a fedélzetre vinni, és Lazare-nak ott kell marad-

nia velük, míg mi is oda nem érünk. A következő éjszaka folya-

mán hat fegyverest fogok a vitorlásunkon éjszakáztatni, hogy

bármely pillanatban be tudjunk ugrani a hajóba. Ki tudja, lehet,

hogy nem is lesznek itt szélsőséges események, de ennek ellenére

hálát adhatunk Istennek, miután utolsó búcsút vettünk Santo

Domingo-tól. Ezekkel a szavakkal a gróf bensőségesen megcsó-

kolta feleségét, aztán elindult Lazare szobája felé azzal, hogy az

aranyat a hajóra vitesse.

Az aranyhordókat talicskákkal levitték a vitorlásukhoz, és az

első fordulót maga a gróf is elkísérte, és a hajóján maradt, míg

Lazare az egész kincset le nem szállította. Aztán felvonták a vi-

119

torlát, és a gazdag rakománnyal elindultak a Neptun felé, amely-

nek oldalán több kisebb ladik mellett ott várakoztak a hajó csó-

nakjai is, melyekre Gatlard gyorsan matrózokat rendelt, és ki-

küldte őket a város felé, hogy hozzák a fedélzetre azokat az embe-

reket, akik viteldíjban szeretnének tárgyalni a hajón.

Látta Louvencourtot közeledni a vitorlásán, és tekintete felde-

rült, amint felismerte a hordókat a járművön. Amikor azonban

Louvencourt felugrott a fedélzetre, közömbösen üdvözölte, és a

felvételért könyörgők közül odakiáltotta neki:

– Elnézését kérem, mert előbb ezekkel az urakkal szeretném

befejezni az üzleti ügyeimet.

– Lenne olyan jó, ügynök úr, és megmondaná nekem, hol te-

hetem le ezeket a hordókat? – kérdezte Louvencourt udvariasan.

– A kapitány majd fogadja őket – válaszolta Gatlard, és né-

hány szót szólt Brookshoz, mire az odalépett a grófhoz és a hor-

dókhoz, amelyeket közben elkezdték felhordani a fedélzetre, és a

kajütbe vitette azokat.

– Arany, vagy ezüst van a hordókban? – kérdezte Brooks a

grófot gyorsan, miután megmutatta a helyet, ahová lepakolhatják

azokat, mert a hajóra újonnan érkezők tolongása egyre fokozódott,

és a kapitányt mindenfelől igénybe vették.

– Arany, kapitány úr – válaszolta a gróf. Minden hordóban

ötvenezer dollár van aranyban.

Rövidesen az összes hordó a hajón volt, és behordták az elülső

kajütbe, mire a gróf odalépett Gatlardhoz, és megszólította:

– Pillanat, ügynök úr, Lazare udvarmesterem itt hagyom az

aranyaimnál, én pedig hozom a többi értékeim is a fedélzetre.

– Rendben, rendben – válaszolta Gatlard futólag, baráti üd-

vözletként intve a grófnak, majd visszafordult a körülötte állók-

hoz, akik egyre sürgetőbben ostromolták őt kéréseikkel.

A gróf visszament a városba, és elhozta a ládákat, az ezüstne-

műkkel és egyéb értékekkel.

120

A matrózok a Neptun mindkét oldalán nagy munkában voltak,

hogy a fedélzetre emeljék a lázadók ellen menekülő kétségbeesett

emberek odaszállított kincseit, és a fedélzet már tele volt pakolva

dobozokkal, ládákkal és hordókkal, miközben a hajón nyüzsögtek

az idegenek.

– Kétezer dollár fejenként az ára annak, amelyért hajlandó

vagyok utasokat szállítani az Egyesült Államok valamely kikötő-

jébe, egy centtel sem kevesebb – mondta Gatlard a körülötte to-

longó tömegnek. – Aki velünk akar utazni, annak még ma a hajóra

kell hoznia a holmijait, én pedig, mivel azt állítják, hogy nincs

elég csónak, holnap reggel csónakokat fogok kiküldeni a város-

hoz, hogy azokat az utasokat, akik ma megfizetik nekem a vitel-

díjat, a fedélzetre hozassam.

A csónakok egész nap ide-oda ingáztak a város és a Neptun

között értékeket és utasokat szállítva, és Gatlard egymás után

szedte be az aranyakat viteldíjként, és hordta le a kabinjába.

Már esteledett, amikor Louvencourt az utolsó holmijait a

Neptun fedélzetére szállította, és odalépett Gatlardhoz, hogy a mai

napra elköszönjön tőle.

– Az udvarmesteremet itt hagyom a holmijaimnál, ügynök úr,

hogy ne fordulhasson elő tévedés, mert igen nagyszámú holmi

került a fedélzetre – mondta Gatlardnak, aki csak futólag figyelt

rá, hogy mit mond, mert közben mások is igénybe vették.

– Erre semmi szükség sincs – válaszolta Gatlard gyorsan, in-

nen a hajóról nem tűnhet el semmi.

– Csere azonban előfordulhat, és Lazare semmi módon nem

fogja zavarni önt, a magam részéről szeretném, ha itt maradna –

válaszolta határozottan a gróf, és jobbját nyújtotta Gatlard felé az

alábbi szavakkal:

– Akkor holnap reggelig, ügynök úr!

Aztán megszorította Lazare kezét, még néhány bizalmas szót

szólt hozzá, és könnyű szívvel visszament a városba.

121

– Hála az égnek, minden biztonságban van a fedélzeten – ki-

áltotta Madelaine felé, aki karján a kis Adelaide-el a folyosón

elément, és szeretettel üdvözölte őt.

– Valóban, Isten láthatóan mellénk állt – válaszolta a grófnő,

jóleső fáradtsággal, ami általában velejárója a nagy izgalmaknak,

letelepedve Louvencourt mellé a szófára – gondolj csak a mai

reggelre, Horace, milyen kétségbeesett helyzetben voltunk. Csak

adná a mindenható, hogy zavartalan nyugalomban tölthessük el az

utolsó órákat jó öreg, szép hazánkban, aztán legyünk képesek

elfelejteni minden bánatot, amit elszenvedtünk itt, és örömmel

tudjunk örök búcsút venni Santo Domingo-tól.

– Igen, ez tényleg egy nehéz, végzetes nap volt. Hál’ isten-

nek, hogy derűsen végződik – mondta a gróf. – Én is kimerülten

érzem magam, túl nagy volt a feszültség. Pihenjünk le hamarosan,

hogy időben megkezdhessük életünk új szakaszát! Szolgáink kö-

zül hatot hátrahagytam a vitorlásunkon, hogy éjszaka vigyázzanak

rá. Az emberek többet tettek, mint amennyi a kötelességük volt,

egy életre hálás leszek nekik ezért.

A Nap alábukott Cap Hayti elhőhegyei mögött, amikor Gatlard

kérésük ellenére az utolsó idegeneket is visszazavarta a Neptunról

a csónakokba.

– Holnap – szólt hozzájuk nyersen – visszahozatom önöket,

ma még rengeteg dolgunk van, hogy rendet rakjunk a fedélzeten.

– Maga is visszamehet a szárazföldre az egyik csónakkal,

semmi szükség sincs rá, hogy itt maradjon – szólt oda Lazare-nak,

aki a kajüt előtt gazdájának egyik ládáján ült.

– Elnézést kérek, ügynök úr, de a gazdámmal megegyeztek

abban, hogy itt maradok, és ez számomra a gazdám parancsa, amit

teljesíteni is fogok – válaszolta a Herkules, és miközben udvaria-

san levette a kalapját, még hozzáfűzte: – Semmi esetre sem fogom

zavarni, vagy útban lenni.

– Nos, hát nekem mindegy, maradjon, ha akar – válaszolta

Gatlard kelletlenül, majd hátat fordított neki.

122

A városi emberek közül az utolsók is eltávolodtak. Gatlard

zsebre tett kézzel a kajüt feletti fedélzeten állt, és gondolataiba

mélyedve a mérhetetlen mennyiségű kincset nézte, amely egymás-

ra halmozva foglalta el az alsó fedélzetet. A kapitány éppen azzal

volt elfoglalva, hogy a matrózokkal az árbocok között elhelyezett

csónakokba és alájuk hordatta a csomagokat, hogy a mellvéd

mellett helyet szabadítson fel, és szabaddá tegye a vitorlák felé

felmenő kötélzetet.

Hatalmas volt a felhalmozott vagyon, amely most mágikus

erővel vonta magára Gatlard tekintetét. Aki mindezt a kincset

magáénak nevezhetné, gondolta, a világ leggazdagabb embere

lehetne! Pedig néhány órája már ő maga is gazdag volt, sokkal

gazdagabb, mint amilyen gazdagságban korábban bármikor is

reménykedhetett volna. Száznegyvenezer dollárt csikart ki vitel-

díjként a menekülőkből, amiből Pennelnek egyetlen dollárt sem

kell majd leadnia, csak a kapitányra kell valamennyit áldoznia

belőle. Mi lenne azonban, ha a sors úgy rendelné, hogy az éjszaka

folyamán ezeknek a kincseknek valamennyi tulajdonosát meg-

gyilkolnák a városban, elmélkedett tovább, kinek a tulajdonává

válna mindez. Volna-e egyáltalán valaki, akinek több joga lenne

hozzá, mint neki magának, hogy az övé legyen?

Ez a gondolat teljesen magával ragadta. Lázas forróság öntötte

el, olyan szorongást érzett a keblében, hogy feltépte a mellényét,

és mélyeket lélegzett. Ledobta a kalapját, beletúrt a hajába, aztán

hirtelen elkezdett szaporán fel, s alá járkálni a fedélzeten. A kajüt

bejárata felett azonban megállt, és lenézett a mérhetetlen gazdag-

ságra, mert hogy a ládák, dobozok és hordók nem mást, mint ara-

nyat és ezüstöt tartalmaznak, abban nem volt semmi kétsége.

Azoknak az embereknek, akik hajlandóak voltak ilyen hatalmas

összeget fizetni menekülésükért, a puszta életüknél sokkal több

mentenivalójuk volt, és kevésbé értékes dolgokért nem aggódtak

volna ennyire.

Gatlard lenézett Lazare-ra, aki mozdulatlanul ült a ládán, mint

egy fekete márványszobor, hiszen maga a gazdája mondta a kapi-

tánynak, hogy az összes hordó arannyal van teli. Pusztán csak

123

ezekben a hordókban milyen hatalmas vagyon lehet. Aztán hány

ládát hordatott még a fedélzetre, ezüstneműekkel teli! Ez az ember

végtelenül gazdag lehet! A rengeteg kincs ott lebegett Gatlard

szemei előtt. Elfordult, megint járkálni akart egy kicsit fel-alá, de

ekkor tekintete az alkonyi fényben eltünedező városra tapadt.

Mozdulatlanságba dermedve nézett arrafelé, gondolataiban a vá-

ros lángba borult, a parton a négerek legyilkolták a fehéreket,

hallotta rémült segélykiáltásaikat, miközben kongott a vészharang.

Rettenetesek voltak a fantáziája által elővarázsolt képek, de őt

nem rémítették meg, nem riadt vissza tőlük, mert a meggyilkoltak

között felismerte azokat az embereket, akiknek a kincsei ott voltak

a fedélzeten, és mindez most már az ő tulajdonává vált!

Bárhová is fordult, gondolatai ezekkel a képekkel játszadoztak,

és az a lehetőség, hogy mindez a gazdagság az övé lehetne, egyre

inkább egy meghatározott gondolatot fogalmazott meg benne.

Az alsó fedélzeten befejeződött a munka, a tenger sötétségbe

borult, amikor Brooks kapitány odalépett Gatlardhoz, és így szólt:

– Jó kis munka volt, mit gondol Gatlard úr, hány millió lehet

most itt a fedélzeten?

– Bizonyára igen nagy értékről van szó – volt a válasz. – Mi a

véleménye, kapitány, ha az éjszaka folyamán a városban minden

fehér embert meggyilkolnának, akkor nem én válnék ennek a ha-

talmas vagyonnak a természetes tulajdonosává?

– Ha senki sem maradna életben, aki örökösödési igénnyel

léphetne fel, akkor persze maga lenne az örökös, és ez bizony egy

igen szép örökség lenne – válaszolta a kapitány.

– És akkor az én költségemre építtethetne magának egy olyan

hajót, hogy még egy olyan szép és jó nem is létezne – folytatta

Gatlard.

– Na, a végén még szaván fogom, Gatlard úr, ez még nem le-

hetetlen, ki tudja, mi történhet még! – válaszolta a kapitány. Ha az

éjszaka folyamán kitör a lázadás, az emberek nem is tudnák olyan

gyorsan elérni a csónakokat, hogy a négerek ne érnék utol és gyil-

124

kolnák le őket. Aki pedig meghalt, az már nem követelhet magától

semmit.

– Ebben teljesen igaza van, de még azt is meg kell fontolni –

ragadta magához Gatlard ismét a szót – hogy én vagyok a felelős

a hajóért és rakományáért, és ha a feketék bandája elözönlené a

fedélzetet, akkor teljes joggal lehetne szemrehányást tenni nekem,

hogy nem készítettem fel időben indulásra a hajót, mielőtt a láza-

dók elérhették volna.

– Tekintettel az éhínségre, hosszas tárgyalásba nem kezdené-

nek velünk, és a rakomány örömteli zsákmányt jelentene számuk-

ra – válaszolta a kapitány, Gatlard nézeteit támogatva.

– Ez tényleg nem történhet meg velem – folytatta amaz fel-

bátorodva. Holnap reggel korán a vitorlázatot készenléti állapotba

helyezzük, és ha észrevesszük a legcsekélyebb veszélyt, akkor

búcsút veszünk Santo Domingo-tól. Aki pedig akkor nincs a ha-

jón, az itt marad.

– Ez így teljesen rendben van – válaszolta a kapitány egye-

tértve. – Mindenkinek a saját érdeke a legfontosabb, önt pedig

felelősség terheli a hajóért és a rakományért.

Az éjszaka beköszöntével olyan hírek érkeztek a városba, hogy

a lázadók állítólag már egészen a közelbe értek, és ettől tovább

fokozódott a fehérek nyugtalansága és aggodalma. Mindenki

fegyverben volt, és a polgárőrség folyamatosan járőrözött az utcá-

kon, hogy megelőzzék a fekete lakosság felkelését, mivel a kato-

naság az ellenséges erők ellen a városon kívül állomásozott.

Louvencourt lakásában sem tért senki nyugovóra, jóllehet a

grófi család nyugodtabban és gondtalanabbul tekintett a még hát-

ralévő néhány óra felé, amit még itt kell eltölteniük, hiszen a vi-

torlásuk készen állt arra, hogy felvegye őket, nekik pedig más

gondjuk már nem volt, hogy odaérjenek hozzá.

A grófnő elszunyókált a szófán, gyermeke ott feküdt mellette,

a dajka pedig előtte a padlón kuporodott, és fejét a szófára hajtva

szundikált.

125

A gróf és testvére a terem másik végén ültek egymás mellett,

és a jövőt tervezgették, de figyelmesen odafigyeltek minden utcai

zajra is, előttük pedig ott hevert Vaillant, a hűséges kutya.

XII.

Az ágyúlövés. A menekülés. A hűséges szolga. Rémült rohanás.

A gyilkos lövés. Tömeges gyilkosság. A vitorlás. A fekete barát.

A kétségbeesés. Az örökös. A bűntárs. Minden odaveszett.

A part mentén haladva. Az öböl. A temetés. Éjszakai vándorok.

A tábortűz.

Szürkülni kezdett, amikor a gróf az ablakon át kitekintett a

keleti égboltra, és megszólalt:

– Közeledik a reggel, amint kivilágosodik, elindulunk.

Aztán odapillantott Madelaine felé, akinek arcát megvilágította

a hajnal miatt elhalványuló gyertyafény, és félig hangosan megje-

gyezte:

– Madelaine nyugodtan alszik, ne is zavarjuk addig a pillana-

tig, amikor el kell hagynunk a házat, mert már semmiféle előké-

születet sem kell tennünk.

Aztán felemelkedett az alábbi szavakkal: – Szólok a személy-

zetnek, hogy legyenek készenlétben.

Ebben a pillanatban ágyúlövés hangját lehetett hallani, amely a

várost megrázva gördült tova.

– Ez meg mi volt? – kiáltott fel a gróf döbbenten, és odaug-

rott az ablakhoz, amikor a következő pillanatban nem túl messzi-

ről fegyverek kartácstüzét lehetett hallani, és a grófnő rémülten

felugrott.

– Ó, Istenem, legyél velünk! – kiáltotta elsápadva, miközben

gyermekét a karjára kapta. – Tűnjünk el, meneküljünk, amíg nem

126

késő! – kiáltott fel ismét. A dajkával magára teríttette a sálját, majd az ajtó felé igyekezett, miközben ekkor már szakadatlan

ágyúdörgés és a fegyverek ropogása töltötte meg a levegőt.

– Várj még Madelaine, míg kifürkésszük, hol tüzelnek. Úgy

tűnik, errefelé tartanak – válaszolta a gróf nyugtatgató hangon,

jóllehet ő maga is elsápadt.

– Nem, nem, induljunk azonnal, a végén még elvágják előt-

tünk a hajónkhoz vezető utat – kiáltotta ismét, és gyermekével a

karján a lépcső felé rohant. A gróf és Remi felkapták fegyvereiket,

és a nyomába eredtek.

Az első ágyúlövés döreje a Neptun legénységét is felriasztotta

álmából. Gatlard kiugrott a kabinjából, és a szürkületben a várost

kezdte kémlelni.

– Elkezdődött! – kiáltotta sejtelmeit beigazolódni látva az

utána siető kapitány felé. – Hallja a lövöldözést? Egyik lövés a

másik után, teljes mértékben kitört a tűzharc. Amott egy ház már

lángokban áll. Ott is éppen fellobban a tűz. Gyorsan, gyorsan,

kapitány, vonassa fel a horgonyt, mielőtt a feldühödött népség a

nyakunkba zúdul!

Aztán az elősiető matrózok felé fordulva odakiáltott nekik: –

Gyorsan, gyorsan fickók, a vitorlákhoz!

– Az uraság rövidesen ideér, ügynök úr, a csónakjuk ott van a

parton, látom benne az embereket, a vitorlát már felhúzták – szó-

lalt meg Lazare félelemmel teli hangon Gatlardhoz lépve, miköz-

ben levette a kalapját.

– Aki nincs itt, az hátra marad – válaszolta mogorván, és há-

tat fordított a feketének.

– Maga pedig nem fog útnak indulni az uraságom nélkül,

ameddig én élve a fedélzeten vagyok! – válaszolta Lazare dörgő,

fenyegető hangon, teljes nagyságában kihúzva magát, és felkapott

egy nehéz baltát, amely az árbocnak volt támasztva.

127

– Én pedig meg foglak téged kötöztetni, ha nem nyugszol, fe-

kete gazember! – üvöltötte felé Gatlard dühödten.

– Erre sem maga, sem az egész legénység nem lesz képes. A

hajó itt marad, vagy szétaprítom a vitorlák kötélzetét! – kiáltotta

Lazare haragosan, és odaugrott az árbochoz, ahol rögzítve volt az

a kötél, amely felvezetett a nagy vitorlához.

Madelaine Louvencourt ebben a pillanatban ért le az utcára, és

rémült tekintettel nézett rajta végig felfelé.

– Ott jönnek! – kiáltotta döbbent hangon, és futva menekülni

kezdett az utcán lefelé, utána a gróf Remivel és a személyzettel,

miközben Vaillant dühödt hangon ugatott visszafelé az utcán utá-

nuk lefelé rohanó embertömeg irányába.

A polgárőrség volt az, amely az utcán lefelé menekült, mö-

göttük pedig ott tombolt sok ezernyi fekete dühöngő hordája.

Louvencourték vad menekülésbe kezdtek lefelé az utcán a part

felé, Madelaine az élen gyermekével. Már látták hajójukat felvont

vitorlával, és nagy számú, szintén menekülő sorstársukkal értek a

közelébe, amikor két oldalról, a szélső házak mellett sok száz

felháborodott színes rohant feléjük borzalmas üvöltözéssel, és

megpróbálták elvágni előlük a vízhez vezető utat.

Madelaine mint egy megriadt őz, a legelső volt a menekülők

között, több fekete azonban előnyre tett szert, és az egyikük ördö-

gi üvöltéssel ugrott felé, amikor Vaillant a nyakának ugorva szét-

tépte azt, és lerántotta a földre.

A másodikat a gróf egy puskalövéssel leterítette, mire a többi-

ek oldalra kitértek. Louvencourték elérték a vizet, és Madelaine

elsőként ugrott fel a vitorlásra, amikor a parton oldalról a feketék

és fehérek viaskodása felől lövés dördült, és a golyó az anyja kar-

ján lévő kis Adelaide fejét szétloccsantotta.

Az anya szívet tépő kiáltással zuhant be gyermekével együtt a

hajóba. A gróf, Remi és a csomagokat cipelő szolgák utána ug-

rottak, és a könnyű jármű, dagadó vitorlákkal azonnal kifutott a

tengerre.

128

A parton nyüzsögtek a fehér asszonyok, férfiak és gyermekeik,

és valamennyien panaszosan kiáltozva tárták ki karjaikat a Neptun

felé, melynek csónakjai csak nem akartak megjelenni, hogy meg-

mentsék őket.

Ehelyett vitorlái felkúsztak az árbocokon, kidagadtak, és a hajó

kezdett irányt venni a nyílt tenger felé.

Mint hiénák a zsákmányukra, úgy estek neki az embertelen fe-

keték a fehéreknek, hogy meggyilkolják, szétverjék, széttépjék

őket, és a levegőt győzedelmes üvöltések és halálos kiáltások

töltötték be.

Louvencourt vitorlása nyílsebesen iramodott tova a hullámo-

kon, a gróf, mint a kétségbeesés megtestesült szobra állt a hajó

orrában. Remi a kormánynál ült és a Neptun felé irányította, és

már egészen közel jutottak a hajóhoz, amikor azt dagadó vitorlái a

nyílt tenger felé hajtották.

– Igazságos Isten az égben! – kiáltotta a gróf, kezeit a legna-

gyobb kétségbeesésben az ég felé emelve, majd homlokát verve

vele Madelaine-re pillantott a hajóban, aki néma dermedtséggel

kuporodott gyermekének holtteste fölé.

– Ó, Mindenható, legyen meg a te akaratod! – sóhajtott fel

ismét a Gróf, kezeit szívére szorítva. és kétségbeesett tekintete

megint az előle menekülő hajóra tapadt, és ekkor felismerte

Lazare-t, amint az a legénységgel küzdve a felső fedélzetre ért,

baltával még leütött egy embert, majd a hajóról a tengerbe zuhant.

Remi is felismerte Lazare-t, és felé kormányozta a hajót, mert

látta, amint felúszik a hullámra, és kalapját maga fölé tartja, hogy

látható legyen.

A néhány percen belül odaértek hozzá. A gróf kezét nyújtotta

felé, és besegítette a hajóba.

– Ó, uram, ó uram! Minden odaveszett – kiáltotta a hűséges

fekete ember, miközben könnyek ömlöttek szemeiből. – Az éle-

tem árán is megpróbáltam megvédeni a tulajdonát, azonban nem

volt elég erőm hozzá. A rablók visszaszorítottak a felső fedélzetre,

129

és meg akartak kötözni, de az elsőt sikerült leütnöm, aztán beve-

tettem magam a tengerbe.

– Nagyobb veszteség is ért, mint az elrabolt aranyaim, a bol-

dogságomat rabolták el, Lazare! – válaszolta a gróf döbbent han-

gon, gyermekére mutatva, akinek véres fejét a grófnő kezei között

tartva a homlokát csókolgatta.

– Ó, Istenem! – mormolta a fekete, és kezeit összekulcsolva,

összegörnyedve, lehajtott fővel elterült.

A kormány kicsúszott Remi kezeiből, a vitorla ide-oda csap-

kodott a szélben, és a hajó játékszerként kezdett bukdácsolni a

hullámok hátán

Az egykor túláradó boldogságban élő emberek céltalanul, min-

den reménység és akarat nélkül sodródtak tova a legmélyebb két-

ségbeesés zsákmányaként, és dermedten néztek a hajó után, amely

árbocainak legfelső csúcsáig feszülő vitorlákkal, mint egy pokol-

béli fantom egyre inkább eltűnt szemeik elől a távoli ködben.

Gatlard azonban ott állt ezen a hajón karba öltött kezekkel, és

éles tekintetével a távoli fekete pontot követte, amely

Louvencourt hajója volt, és amely mögött még mindig látszott a

füstbe burkolódzott város.

A képek, melyeket előző este reménykedő, magasan röpködő

fantáziája maga elé képzelt a hajóján lévő kincsek vonatkozásá-

ban, valósággá váltak. Most józanul maga előtt látott mindent,

látta, amint a szerencsétlen, kétségbeesett embereket, akiknek

menekülést ígért, és adós maradt a megmentésükkel, százával

mészárolják le a parton, és akik halálhörgéseik közben átkozódva

és káromkodva egykori gazdagságuk örökösévé tették.

Egyedül Louvencourt nem tette őt örökösévé, ezért káromkod-

ni kezdett, elátkozva őt, és örök bosszút esküdött, hiszen a hullá-

mok még ott sodorták élve egy jó állapotban lévő vitorláson.

Santo Domingo partjai mentén és onnan tovább haladva könnye-

dén elérheti Porto Rico-t, ahol felveheti őt egy jármű, és elviheti

az Egyesült Államokba, sőt akár még Philadelphiába is! Gatlard

130

azonban csak egy pillanatra rezdült össze ezeknél a gondolatok-

nál, majd nevetni kezdett saját magán, hiszen az az ember sem az

ő, sem pedig a hajó nevét nem tudja, és végül is mit tehetne elle-

ne?

– Semmi mást nem tettem, csak a kötelességemet – mondta

Gatlard saját magának. – A rám bízott hajót rakományával együtt

megvédtem a fenyegető veszélytől, és nem az én bűnöm, hogy az

emberek a fedélzetre hordták a kincseiket. Ha nem ezt tették vol-

na, ugyanúgy meggyilkolták volna őket, és mindez a gazdagság a

csőcselék kezébe jutott volna. Végül is itt mégis csak jobb helyen

van!

A mérhetetlen kincsekre gondolva, amit most magáénak

mondhat, dagadni kezdett a keble, és kezdte érezni a hatalmat,

amit majd köszönhet neki.

Mélyet és felszabadultan lélegezve, szinte új erőre kapva kez-

dett járkálni ide-oda a fedélzeten, rendezni kezdte gondolatait és

terveket szövögetett, mert a váratlanul őt ért hatalmas szerencse

elkábította és összezavarta elméjét. A leggazdagabb emberré vált

az amerikai földön, és Louvencourt kivételével senki sem von-

hatta kétségbe vagyona eredetét. Senkinek sincs joga megkérdez-

ni, hogy honnan szerezte, hiszen saját szemeivel győződött meg

róla, hogy Cap Hayti-n egyetlen más fehér ember sem menekült

meg élve. Csak a kapitányt kell megnyernie barátjaként, és füg-

getlenné tenni őt magától. Az hogy a legénység milyen következ-

tetést von le, egyáltalán nem érdekelte. Az egész világnak be kell

látnia, hogy nagy vagyonára szokatlan körülmények között tett

szert, amely most már a birtokában volt, és bőven elegendő arra,

hogy olyan életkörülményei legyenek, amilyeneket a legmeré-

szebb fantáziája is elérhetetlen szerencseként tüntetett volna fel

számára.

Ilyen gondolatokba mélyedve járkált még egy ideig Gatlard

fel, s alá, amikor Brooks kapitány feljött az alsó fedélzetről, oda-

lépve hozzá az alábbi szavakkal:

131

– Nos, Gatlard úr, a szerencse sokkal inkább magához pártolt,

mint amire számítani lehetett. Gratulálok magának, és a jóindula-

tába ajánlom magamat.

– A szerencse hozott össze minket, Brooks kapitány, és tu-

dom, mit köszönhetek magának – válaszolta Gatlard méltóságtel-

jes hangon, kezet nyújtva az öregnek. Adott szavam feltétlenül be

is tartom, és teljesen önállóvá fogom tenni magát. Százezer dollár

szabad tőkét bocsátok a rendelkezésére, és ha hajlandó a szolgá-

latomba lépni, akkor építtetek magának egy hajót teljesen a saját

kívánsága szerint. Remélem, hogy örökre együtt maradunk.

A kapitány arcvonásai felderültek Gatlard szavaira, megszorí-

totta a kezét, és így szólt:

– Igen, úgy legyen, és megtiszteltetésnek veszem a bizalmát.

Köszönöm önnek a jóságát, többet tesz értem, mint amire számí-

tottam.

– Kérem, kedves Brooks, erről egy szót se többet, ennyivel

tartoztam magának – válaszolta Gatlard. Először is meg kell fon-

tolnunk, hogy mit tegyünk. Legelőször csomagjegyzéket kell ké-

szíteni az átvett csomagokról, amit Santo Domingo-n vettem fel

Philadelphiába, hogy Pennel megkapja érte a fuvardíjat. Mérje le

az egyes darabokat, és írjon be értük magas fuvardíjat. Tartalmuk-

ra írja be, hogy „különféle holmik”, így Philadelphiába érkezve a

legmagasabb vámtarifát fogom befizetni utánuk. Ebben az esetben

a vám egyáltalán nem nyitja fel a csomagokat. Mekkora a kár,

amit az a dühöngő fekete fickó idézett elő a hajón a vitorlakötélzet

elvagdosásával?

– Az emberek már éppen a javítással vannak elfoglalva, azt

hiszem, ma estére megint minden rendben lesz – válaszolta a ka-

pitány.

– Annak a fickónak olyan ereje volt, mint egy oroszlánnak.

Nem lett volna szabad élve elengedni – mondta Gatlard. Estére

elrendeli a matróz temetését, akinek a fejét kettéhasította a néger?

132

– A tengerészek szokása szerint erre naplemente után kerül

sor – válaszolta Brooks, majd némi szünet után folytatta: – Még

mindig észak felé tartunk, és rövidesen irányt kell változtatnunk,

ha továbbra is úgy gondolja, hogy Havannába menjünk.

– Kénytelen vagyok Havannát választani, mert ott van a leg-

nagyobb piac, és a rakományt mindenképpen el akarom adni –

válaszolta Gatlard, ezen kívül Havannában nagyobb termék-

kínálatot is találok, mert a Neptunnak előnyös rakományról gon-

doskodnom kell visszafelé. Kötelességem, mint kereskedelmi

megbízott a legszigorúbban teljesíteni akarom, hogy a vén zsugori

ne tehessen szemrehányást nekem.

Miközben a Neptun irányt változtatva Havanna felé tartott,

már régen eltűnt Louvencourték szeme elől, és ezzel a legutolsó

remény is szertefoszlott számukra, mert mindaddig, míg a hajó

szem előtt volt, legalább a kívánság megmaradhatott, hogy vissza

fog fordulni. Mostanra azonban emberi szörnyeivel a fedélzeten

már a múlt ködébe veszett, a jelent a magányos tenger jelentette,

egyre magasabbra emelkedő és süllyedő hullámaival, és déli

irányban Santo Domingo égbe törő bíbor-kék hegyeivel.

A gróf ismételten megpróbálta Madelaine figyelmét elterelni a

halott gyermekről, ő azonban nem volt hajlandó letenni kezeiből,

és nem hagyta abba, hogy könnyeivel és csókjaival halmozza el.

Könnytelen szemeivel boldogtalan feleségére meredve ült a

gróf a kormánynál lévő testvére mellett, görcsösen összeszorított

kezeit maga előtt tartva.

Így ült némán, sápadtan és kétségbeesetten, és a többi férfi a

hajóban moccanni sem mert, mintha attól tartottak volna, hogy a

boldogtalan embert felriasztják iszonyatos merengéséből.

A Nap egyre hevesebben izzott le rájuk, és egyre forróbban,

egyre vakítóbban tükröződött vissza a hajósokra a tiszta árról, de

úgy tűnt, mintha nem is éreznék, lelki fájdalmuk sokkal erősebb

volt, mint a testi.

Lazare végre összeszedte magát.

133

– Gondolnunk kell a menekülésre, uram, – mondta kérlelve a

grófnak, aki mintha gonosz álomból riadt volna fel, úgy tekintett a

hűséges szolga könnyes szemeibe.

Lazare azonban némán, de kérlelő tekintettel a grófnőre muta-

tott, aki még mindig mozdulatlanul gyermeke fölé hajolva feküdt

az izzó napsütésben, a hajó padlóján.

– Drága Madelaine! – kiáltott fel a gróf, könyörgő hangon, és

térdre vetette magát a grófnő mellé, átkarolva őt. Megtörtént,

Madelaine, az Isten akarata volt, maradj meg te nekem, és ha így

lesz, Adeleine-n, angyalkánkon kívül más veszteség nem számít.

Gyere, légy erős, nem reklamálhatunk a Mindenható akarata ellen.

A grófnő némán felemelkedett a férjéhez, fejét a keblére haj-

totta, Lazare pedig gyorsan levetette a kabátját, és letakarva vele a

kis halottat, a hajó orrába vitte.

Aztán fogta a grófnő nagy kendőjét, kibontotta, sarkait négy

evezőhöz kötötte, és felállítva úgy igazította el a szolgák segítsé-

gével, hogy a napsugarak ellen védelmező tetőt képezzen a grófnő

és a gróf felett.

Az udvarmester ezután odaült Remi Louvencourt mellé, és

halkan így szólt hozzá:

– A szél most kedvező a számunkra, doktor úr, hogy a part

mentén haladva estére elérjük a Limonade városon túl található

jelentéktelen, öblöt, amelybe számos kis patak ömlik. Ott min-

dössze néhány szabad néger lakik, akik zöldségeket, gyümölcsö-

ket, halat és limonádét árulnak, tőlük ivóvizet és élelmiszert kell

szereznünk, hogy folytatni tudjuk utunkat a part mentén. Ismerem

azt a vidéket, és a sötétben észrevétlenül kiköthetünk ott.

– Az emberek semmit sem fognak adni nekünk – válaszolta

Remi, a fejét rázva.

– Akkor majd elvesszük tőlük. Fel vagyunk fegyverkezve, és

a szükség feljogosít bennünket rá. Mi mindent vettek el önöktől

szükség és jog nélkül? – válaszolta Lazare határozottan, és meg-

134

ragadta a kormányt, miközben intett Reminek, hogy üljön be a

napvédő tető alá.

A vitorla megfeszült, és Lazare a hajót nyílsebesen a part felé

irányította, azonban folyamatosan egymérföldnyi távolságra ma-

radt tőle. A friss szél ellenére a hőség egyre nyomasztóbbá, er-

nyesztőbbé vált, és a hajósok szomjúsága egyre fokozódott.

Ernyedten és fájdalomtól aléltan pihent a grófnő a férje karjai-

ban, fájdalmáról egyetlen szó, egyetlen hang nélkül, csak néha

rezdült meg egy-egy mély lélegzetet véve, és görcsösen ragadta

meg a gróf kezét. Ő pedig érezte, megosztotta vele fájdalmát,

vigaszt azonban nem tudott nyújtani neki, csak az együttérzés, a

részvét vigaszát, és némán szorította a keblére a szeretett asz-

szonyt.

Végre kezdett alászállni a Nap, izzó sugarai alábbhagytak, és

az esti szellő hűvös fuvallata üdítő hatással volt a vízre vágyó

szomjazókra.

Santo Domingo hegyei mély bíborra színeződtek, a Nap alá-

szállt tüzes ágyába, csak a nyolcezer láb magas Pic d’ Yaque csú-

csa csillogott még a távozó csillag aranyló fényében, amikor a

hajósok elhúztak a magas part mentén, mely felett fekete füstfelhő

jelezte azt a helyet, ahol egykor a barátságos Limonade városka

állt.

Valamennyien az elpusztult, leégett város felé néztek, de egy

szót sem szólt senki. Saját szerencsétlenségük beláthatatlanul

nagyobb volt annál, hogy az idegenekéről beszélni tudtak volna.

A hajó tovább siklott a felfrissülő szélben, és hirtelen sötétség

ereszkedett le a tengerre és a szárazföldre. Lazare ekkor közelebb

kormányozta a hajót a parthoz, annyira, hogy felismerje az általa

jól ismert parti jellegzetességeket.

Mialatt a part mindeddig meredeken emelkedett ki a mély, zöld

áradatból, errefelé lapos, homokos volt, amelyen a hullámok ját-

szadozva gördültek fel, majd vissza, és egy kis öböl szakította

135

meg, amelybe egy keskeny folyó ömlött békésen a magasabban

fekvő, zöldellő szárazföld felől.

Lazare ebbe az öbölbe kormányozta be a hajót, bevonta a vi-

torlát, a szolgáknak pedig szólt, hogy ragadják meg az evezőket.

Zajtalan evezőcsapásokkal hajtották a csónakot az egyre közeledő,

dús növényekkel tarkított part irányába, majd felfelé a folyón a

lecsüngő növényzet alatt, míg végül a jobboldali part közelében

lévő magas, sűrű facsoporthoz értek, ahol egy csörgedező patak

folyt a folyóba.

Lazare itt kikötötte a járművet, és valamennyien, a gróffal és a

grófnővel az élen kiszálltak, hogy a friss vízzel oltsák égető

szomjukat.

Nagy felüdülést jelentett ez számukra a hosszú, kínos nélkülö-

zés után, és a grófnő felfrissülve elheveredett egy kicsit pihenni a

szép zöld parton.

Lazare kihozta az evezőket a partra, és azokkal a szolgák segít-

ségével a magas fák alatt sírgödröt ástak a puha, laza eredi földbe,

a kis Adelaide számára, majd odavitte a holttestet, leeresztette a

gödörbe, és gyorsan betemette.

A gróf bár észrevette a hűséges szolga igyekezetét, de ülve ma-

radt a grófnő mellett, hogy titokban maradjon gyermekének el-

hantolása, miközben csendben imát küldött az ég felé eltávozott

gyermekének lelki üdvéért.

Az esemény megtörtént, és Lazare az alábbi szavakkal lépett

oda urához:

– Most elindulnék a legközelebbi településre élelmiszert sze-

rezni, és egy hordót ivóvíz számára. Alig egy mérföldnyire van

innen a túlsó parton. Lakik ott egy szabad fekete, aki mezőgazda-

sági termékeket árul a városban, és akinek egyúttal egy kis gazda-

sága is van. Bizonyára tart konyakot a háznál, és a kis hordó, ami

kiürül nála, nagyon megfelel vizes hordónak. Magammal viszek

négyet az embereink közül, a másik négy itt marad az önök vé-

delmére.

136

A gróf némán kezet nyújtott odaadó fekete barátjának. Ő, va-

lamint az általa kiválasztott négy szolga fegyvert ragadtak, és

Lazare-val az élükön elindultak a parton.

Holt csendes volt az éjszaka, csak a szél sustorgott a pálmák

csúcsainál, melyek a szikrázó csillagok előtt, mint fekete kísérte-

tek kezei mozogtak. Az óriásgyíkok a magas parti fűben és az

éjszakai madarak rejtélyes hangokat hallattak.

Még az éjszakánál is feketébben, mely körülvette őket, némán

lépkedett tova Lazare hatalmas alakja, nyomában fekete kísérői-

vel, egyik a másik után.

Az ösvény alig volt felismerhető, amelyen haladtak, Lazare

éles szemeivel azonban biztonságosan vezette őket a magas nö-

vényzeten át, melyek gyakran az utat is befedték, és már egy jó

mérföldnyit haladtak felfelé a folyó mentén, amikor fényt vettek

észre a távolban.

– Most már hamarosan odaérünk – szólt megállva kísérőihez.

Egyáltalán ne szólaljatok meg, amikor odaérünk, és tegyétek

pontosan azt, amit mondani fogok.

Aztán tovább indultak. A fény egyre világosabb lett, és Lazare

hamarosan felismerte, hogy egy tábortűz fényét látja, amely körül

sötét alakok mozogtak.

Ekkor ujjongó hangok is odaértek az éjszakai vándorokhoz, és

Lazare megparancsolta társainak, hogy olyan nesztelenül haladja-

nak tovább, amennyire csak lehet.

A víz, amely mellett most haladtak, csak egy sekély patak volt,

a folyónak, ahol hajójukat hátrahagyták, egyik mellékága. Az

örökzöld növényekkel fedett part lapos volt.

137

XIII.

A néger gazda háza. A gazdasszony. Bevásárlás. A gyanú. Az

üldözők. Pihenés. Aggodalom. Az indulás. Az öböl. A halász. A

békés kikötő. Éjjeli vihar. Viharos tenger. A búcsú.

Nesztelenül haladt Lazare kísérőivel, míg végül a tűzzel szem-

ben, mely a túlsó parton egy agyagból készült ház előtt éget, sűrű

bozótos mögé értek, ahonnan a tűz körül összegyűlt feketék min-

den szavát érteni lehetett.

A ház ajtajában, a küszöbön egy alaktalanul kövér néger nő ült

tarka, térdig érő kartonruhában, melyet zsinór fogott össze kolosz-

szális, fekete keblei alatt, így kinyújtott egyik hatalmas lábát

semmi sem fedte.

A ház asszonya volt, neve Sarotte, férje, egy mulatt, akinek a

neve pedig Maurice volt. Ő a tűz mellett állt, amelynek lobogó

vörös fényében körülbelül húsz színes férfi heverészett vagy ült

nagy köveken és fatuskókon, néhányan pedig sétáltak.

Az ajtóban üldögélő asszony fekete kezeiben egy fekete bár-

sonyból készült arany brossal díszített kócsagtollas kalapot tartott,

elégedetten forgatva, és odaszólt a tűz mellett ülő egyik négernek:

– Nos, Colas, mennyit adnál ezért?

– Tedd csak fel előbb, Sarotte, és nézd meg magad a tükör-

ben. Bizonyára pompásan fog állni neked. Két piaszter nem lenne

sok érte. Nem kell szégyellned magad, amikor viselni fogod. Egy

szép fiatal bárókisasszonyé volt, aki azért szúrta le magát, mert

szépnek találtam. Gazdag zsákmányra tettünk szert a házban, hi-

szen te is ismered a kéterkélyes palotát Limonade-ban a piactéren.

– Még, hogy ismerem-e? – ragadta magához a nő megint a

szót. – Én szállítottam az összes zöldséget és gyümölcsöt nekik, a

báró mindig jó vevő volt. A kalap azonban nem elég nagy nekem,

a bárókisasszonynak bizonyára igen kis feje lehetett!

138

Ezeknél a szavaknál Sarotte feltette gyapjas fejére a kalapot

úgy, hogy a fehér toll fekete arca elé lógott, mire valamennyi férfi

viharos röhögésben tört ki, és néhányan odakiáltottak neki:

– Hú! A fekete bárókisasszony!

– Sarotte persze nem fogja leszúrni magát azért, mert szépnek

találják!

– A néger nő néhány derűs hangot kurjantott, nevetésre nyit-

va hatalmas száját, piros nyelve és vakítóan fehér fogai megcsil-

lantak a tűz fényében, majd a kalap tollát hátraforgatva megszó-

lalt:

– Fordítva tettem fel ezt a vacakot!

– Nem tesz semmit, Sarotte, hátulról ugyanolyan szép vagy,

mint elölről, pont úgy, mint ahogyan egy golyónak sincs eleje

meg hátulja, teteje meg alja, kiáltotta nevetve egy magas, szikár,

rongyokba öltözött mulatt, aki egy aranysújtásos, tiszti tollas ka-

lapot viselt, miközben a tűztől oldalra álló öreg kakaófa alá lépett,

amelynek törzse körül egy csomó batyu és csomag hevert.

– Te agár, te sáska, te puskavessző, vigyázz magadra, nehogy

az a golyó átguruljon rajtad, mert örökre kiűzöm belőled az éhsé-

get, ami örök mozgásban tartja a nyelved! – mondta a néger asz-

szony, miközben fenyegetve rázta kezét a mulatt felé.

– Jól van már, Sarotte, higgadj le, mutatok neked valami sok-

kal szebbet, mint az a tollas kalap – válaszolta a mulatt békéltető

hangon. Kinyitotta az egyik batyut, és előhúzott belőle egy pom-

pás sötétvörös bársony női vállvédőt.

– Mit szólsz ehhez a vállvédőhöz?

– Az úgy fog kinézni Sarotte-n, mint egy piros szépségtapasz

egy fekete pofán – mondta a tűz körül heverő egyik néger, mire az

egész banda megint harsány röhögésben tört ki.

– Te átkozott csavargó, add el a vicceid a hóhérnak, majd

kapsz tőle egy kötelet érte, amire már régen rászolgáltál! – vála-

139

szolta az asszony megvető pillantást vetve a néger felé, aztán me-

gint a mulatt felé fordulva így szólt:

– Add csak ide azt a vállvédőt, az tetszik nekem!

Miközben a mulatt teljesítette a néger asszony kívánságát, a

tűz melletti néger megint belekezdett:

– Mutathatnék neked más dolgokat is, amelyek ott vannak a

batyumban. Harington gróf palotájában szereztem Limonade-ban,

persze mi értelme lenne, hogy megmutassam, hiszen pénzt úgy-

sem fizetnétek érte, konyakért pedig nem adom oda. Akkor in-

kább elviszem Santiago-ba, ott találok majd spanyol hölgyeket,

spanyol aranyakkal!

– Azok is hamarosan sorra kerülnek, a fehér népséget majd

ott is kiirtják – ragadta magához ekkor a szót Maurice, Sarotte

férje. – Embereink remélhetőleg ma megrohamozták Cap Hayti-t,

ott teljesen más zsákmányra tehettek szert, mint Limonade-ban.

Lazare, aki kísérőivel átkelt a sekély patakon, éppen ebben a

pillanatban lépett a partra, és odament a tűzhöz.

– Jó estét, testvéreim – szólt az összegyűltekhez, akik kissé

megrémülve és meglepődve valamennyien gyorsan felugráltak, és

csodálkozva bámultak rá. – Biassou tábornokunk azzal a parancs-

csal indított útnak bennünket, hogy kémleljük ki a vidéket a spa-

nyol határ környékén, mert ott is támadást akar indítani a fehérek

ellen.

– Ott voltatok ti is ma Limonade-ban? – kérdezte Maurice,

kíváncsian nézegetve az udvarmestert.

– Nem, de ma reggel Cap Hayti megrohamozásánál ott vol-

tam – válaszolta Lazare.

– Így hát a várost tényleg bevették a mi embereink? – kiáltott

fel Maurice örvendezve. Ott aztán bizonyára jó zsákmányt lehetett

szerezni!

– Igen gazdag zsákmányt – válaszolta Lazare. Ámde mégis

azért kerestelek fel benneteket, hogy a segítségeteket igénybe

140

vegyem. Túl kevés volt a ballaszt a vitorlásomban, ezért felborult,

és bár az embereimnek sikerült élve megmenekülniük, odalett

minden élelmiszerünk és a vizes hordó is. Pénzért és néhány jó

szóért ki kell segítenetek mindkettővel. A hajóm odalent van az

öbölben.

– Sokat nem tudok adni nektek, és az élelmiszer, amint ti is

tudjátok, most nagyon drága – válaszolta Maurice.

– Az ára nem számít, pénzzel el vagyok látva. Mivel rendel-

keztek? – kérdezte Lazare, és a zsebéből előhúzott egy bőrből

készült pénzes zacskót.

– Van még egy hordócska kétszersültem, amit nemrég egy

amerikai kapitánytól vásároltam Limonade-ban, tíz dollárért meg-

kaphatjátok. Ezen kívül kaphattok még banánt és narancsot,

amennyit akartok – válaszolta Maurice, a Lazare kezében lévő

zacskót nézegetve.

– Van egy üres konyakos hordótok is? – kérdezte amaz.

– Azt hittem, azt fogod kérdezni, hogy van-e egy teli hordó

konyakom – válaszolta a néger nevetve.

– Az üvegeink teli vannak konyakkal, de egy vizes hordóra

szükségünk lenne – válaszolta Lazare, a zacskóban lévő arannyal

játszadozva.

– Kiüríthetem a hordót, már nem sok van benne – jegyezte

meg Maurice, és Lazare kezére nézve még hozzáfűzte: – De az

három dollárba fog kerülni.

– Rendben van, készítsétek elő, és hozzátok a kétszersültet és

a gyümölcsöket is, hogy visszatérhessek az embereimhez, mert

már nagyon éhesek – válaszolta az udvarmester.

– Gyere, Sarotte – szólt ekkor a néger a feleségéhez, aki ne-

hézkesen feltápászkodott, és bement vele, az olajlámpával gyéren

megvilágított házba.

– Ezek szerint nagy volt a zsákmány a fokvárosban? – szólt a

szikár mulatt Lazare felé. Limonade-ban az ostoba népség fel-

141

gyújtotta a házakat, így aztán hamar vége lett a zsákmányszerzés-

nek. A szamarak a saját pofájukat kötötték be. A fehérek közül

azonban senki sem menekült meg. Bemenekültek a templomba.

Ott felvehették a szentséget, aztán valamennyien penge alá kerül-

tek.

– A fokváros is leégett?

– Lángokban állt, amikor eljöttünk – válaszolta Lazare, majd

visszalépett kísérőihez, miközben a mulatt bizalmatlanul néze-

gette őt és társait.

Maurice nemsokára előgurította a kétszersültes hordót és az

üres konyakos hordót is, aztán segített Sarotte-nak kicipelni a

banánokat és narancsokat az ajtó elé.

– Itt van minden, uraság, de hogy is hívnak? – kérdezte

Maurice Lazare-tól a holmikra mutatva.

– Paul a nevem – válaszolta amaz, majd intett társainak, hogy

vegyék fel a holmit.

– Tizennyolc dollár lesz összesen, Paul úr – folytatta

Maurice.

– Itt a pénz, válaszolta Lazare, miközben kivette azt a zacs-

kóból, és odanyújtotta a négernek. – De tegyetek meg nekem még

egy szívességet, és adjatok kölcsön egy kendőt vagy kosarat, hogy

abban vihessük el a gyümölcsöket. Holnap majd köszönettel visz-

szaküldöm nektek.

– Nagyon szívesen, Paul úr, bárcsak Biassou tábornok gyak-

ran küldene hozzám ilyen jó vevőket, mint amilyen maga – vála-

szolta Maurice, aztán kihozott egy halászhálót a házból, belepa-

kolta a gyümölcsöket, és így szólt Lazare egyik kísérőjéhez:

– Így könnyedén el tudjátok vinni a hátatokon.

A szolgák közül egy másik a vállára kapta a kétszersültes hor-

dót, a harmadik az üres hordót, a negyedik pedig a vállára kapta

három társa duplacsövű puskáit.

142

– Minden jót, és köszönet a szívességetekért – mondta Lazare

a gazdának, kezet nyújtva neki, és elköszönve Sarotte-tól és a

társaság több tagjától emberei élén elindult lefelé a patak irányá-

ba.

Alig tűntek el a sötétben a túlsó parton, amikor a hosszú mulatt

vállon ragadta a gazdát, magához intette a körülöttük ácsorgókat,

és izgatottan, tompított hangon szólt hozzájuk:

– Ezek nekünk nem testvéreink, ezek a fehérek szolgái, áru-

lók, és a mi ellenségeink, ha pedig nincs igazam, akkor felakaszt-

hattok arra a kókuszpálmára!

– Hogyan juthat eszedbe ilyesmi? – kérdezte őt a gazda bosz-

szúsan. Hiszen hallottad, hogy Biassou tábornok felderítőként

indította útnak őket!

– Ezt mindenki mondhatja – válaszolta a mulatt még izgatot-

tabban. – Talán a mi embereinknek olyan tiszta lenne a ruhája, és

feketére pucolt a cipője, ráadásul, miután megrohamozták a fok-

várost? A finom duplacsövű puskákat sem vettétek észre, melyek

még olyan fényesek voltak, mintha valami előkelő fehér uraság

éppen galambvadászatra indulna vele? Nem, nem, az én szemeim

nem csapnak be engem. Ezek fehérek szolgái voltak, akik való-

színűleg csónakban menekültek el a fokvárosból. Menjünk utá-

nuk, hiszen fel vagyunk fegyverkezve. Majd meglátjátok, milyen

jó fogást csinálunk!

– Tobie-nak igaza van, menjünk utánuk! – kiáltozták többen

is a négerek közül, egyetértve a mulattal, és valamennyien fel-

kapták fegyvereiket, csak Maurice maradt nyugodtan állva a tűz

mellett és így szólt: – Ha meghallgatnátok a tanácsomat, akkor

hagyjátok őket útjukra menni, különben kellemetlen helyzetbe

kerülhettek.

– Ha annak a bizonyos Paul úrnak a kezei közé kerülsz, te

falábú, majd jól kitépi az egyik lábad, és azzal fog halálra verni

benneteket – kiáltotta oda Sarotte a mulattnak, aki azonban ahe-

lyett, hogy hallgatott volna az asszonyra, átugrott a patak túlsó

143

oldalára, a többiek pedig követték, és néhány pillanaton belül

eltűntek a sötétben.

Az udvarmester és társai olyan gyorsan, amennyire a sötétség

engedte, visszasiettek az ösvényre, és már csak néhány száz lé-

pésnyi távolságra voltak attól a helytől, ahol Louvencourték tar-

tózkodtak, amikor Lazare hirtelen megállt, és megszólalt:

– Követnek bennünket. Te, a fegyverekkel maradj itt velem,

ti pedig a csomagokkal igyekezzetek az urasághoz, tereljétek be

őket gyorsan a hajóba, tartsátok készenlétben az evezőket, a hor-

dót pedig töltsétek meg ivóvízzel!

A felmálházott szolgák tovább igyekeztek az ösvényen, Lazare

pedig a fegyverhordozóval ott maradt. Ekkor hallhatóvá váltak az

üldözőik léptei, és Lazare egy közeli magaslaton felismerte köze-

ledő sötét alakjaikat.

– Állj, ha kedves az életetek! – kiáltott feléjük erőteljes

hangján, és felhúzta a puskáját.

– Te vigyázz a magadéra, ha neked kedves az életed! – kiál-

totta a mulatt, és futva közeledni kezdett, de Lazare meghúzta a

ravaszt, és leterítette őt.

– Vissza! – kiáltotta megint, olyan hangerővel, hogy vissz-

hangzott tőle a völgy, amit aztán halotti csend követett. Gyorsan

elvett még egy puskát a kísérőjétől, és elindult az ösvényen, de

üldözői ekkor vad csatakiáltásban törtek ki, és futva igyekeztek

utána. Szaporán szedte a lábát, fegyverlövések villantak mögötte,

golyók süvöltöttek el mellette, és a dühöngő banda harminclépés-

nyire megközelítette őt. Ekkor hirtelen megállt, és a kezeiben lévő

puskákból három lövést adott le rájuk. Kísérője is a támadókra

sütötte fegyverét, az elülsők elestek, de a következő pillanatban a

többiek baltákkal és szablyákkal rontottak rájuk.

– Ide, Lazare! – harsant fel ekkor a gróf hangja, és segítségé-

re sietve pisztolyával agyonlőtte a legközelebbi támadót, Vaillant

pedig a következőt rántotta le a földre. Az összes szolga rárontott

az ellenségre, akik erre vad iramban elmenekültek.

144

– Sértetlen vagy, Lazare? – kérdezte Louvencourt a hűséges

feketét bensőséges szívélyességgel, és megragadta kezét.

– Igen, uram, az ég velünk volt – válaszolta. A legszüksége-

sebbet megszereztük, és ha kezd kivilágosodni, folytathatjuk

utunkat a part mentén, de előtte ballasztként köveket kell cipel-

nünk a hajóra, hogy erős szélben nehogy felboruljon.

Gyorsan visszatértek a hajóhoz, amelynél a grófnő Remivel és

Cleo-val, a dadával halálra rémülten várt visszatértükre, és egy

„hálaistennek” fohásszal férjének karjaiba omlott, aki megnyug-

tató hangon szólt hozzá:

– Jól alakultak a dolgok, embereink közül senki sem sebesült

meg, most pedig biztonságban vagyunk. Gyere kedves Madelaine,

próbálj meg egy kicsit pihenni – folytatta aztán a gróf, sálját lete-

rítve a magas fűbe, és kérte őt, hogy telepedjen le rá.

Szellemileg és testileg teljesen kimerülve telepedett le a gróf-

nő. Cleo odaült mellé, és a fejét az ölébe vette.

Könyörületes álom szállta meg a boldogtalan asszonyt, és a

hűséges szolga felügyelete mellett mozdulatlanul pihent, még

akkor is, amikor már derengeni kezdett a hajnal.

Lazare közben köveket vitetett a hajóba, és egyenletesen el-

rendezte annak fenékrészén, majd a tisztavizű patakban megtöl-

tötte az üres hordót, a gyümölcsöket és a kétszersültet elhelyezte a

hajó elülső részében, és botokból vázat készített a hátsó részen,

amelyre kifeszítette a dajka kendőjét a napernyőként.

A Nap derűsen emelkedett a magasba a felhőtlen égen, mire

minden készen állt az útra, csak a grófnő aludt még mélyen, és

férje bánatosan nézve őt ott ült mellette, és képtelen volt rábírni

magát, hogy megzavarja nyugalmát.

Lazare a parton állt a hajó mellett, és türelmetlenül várt az in-

dulás pillanatára, ismételten figyelmeztető tekintettel nézve urára,

majd megint aggodalmasan tekintett felfelé a völgybe.

145

A gróf persze felismerte az udvarmester aggodalmát. Boldog-

talan, drága felesége azonban álmában megfeledkezhetett ki-

mondhatatlan fájdalmáról, ő pedig képtelen volt rá, hogy meg-

fossza ettől a jótékony alvástól azzal, hogy felébreszti a rideg

valóságba, ezért kerülte hűséges szolgájának a tekintetét, mire az

végül nyugtalanságtól hajtva odalépett, és kérlelve így szólt hoz-

zá:

– Az idő sürget, uram, mert a múlt éjszaka szerzett ellensé-

geink minden bizonnyal hamarosan visszatérnek ide, feltehetően

erősítéssel, és mire ki tudunk evezni innen, ki leszünk téve a lö-

völdözésüknek. Ébressze fel a grófnőt, lehet, hogy ettől függ az

élete.

Még egy rövid késlekedés, még egy szomorú pillantás pihenő

feleségére, aztán a gróf lehajolt hozzá, és egy csókkal felébresz-

tette. Felnyitotta a szemeit, egy pillanatra derűsen és boldogan

találkozott pillantása szeretett férje tekintetével, de aztán hosszú

szempillái alól könnyek gördültek elő, és átkarolva férjét fájdal-

mas hangon megszólalt:

– Ah, Horace, olyan boldog álmom volt, szeretett gyerme-

künket, a mi Adelaidénket megint a karjaimban tartottam!

A könnyek elfojtották szavait, és akaratlanul hagyta, hogy a

gróf felsegítse, és a hajóhoz kísérje.

Gyorsan leültek a napvédő tető alá, a szolgák megragadták az

evezőket, Lazare kézbe vette a kormányt, és a jármű sebesen sik-

lani kezdett lefelé a folyón, de alig távolodott néhány száz lépés

távolságra, amikor vad kiáltozás harsant fel a völgyben, és egy

csomó néger jelent meg a parton. Észrevették a távozó hajót, rajta

ellenségeikkel, átkokat és szitkokat üvöltöttek, fegyvereikkel utá-

nuk tüzeltek, a hajó azonban már lőtávolságon kívül volt, és sietve

haladt a folyó torkolata felé, miközben a kutya haragos ugatással

válaszolt a négerek lármájára.

A menekülők rövidesen elérték az öblöt, ahol már szabadon

fújt a szél. Gyorsan kibontották a vitorlát, és a jármű sebesen ha-

ladni kezdett kifelé az öbölből. Jó ötlet volt, hogy megfelelő

146

mennyiségű ballaszttal látták el, mert magas volt a tenger járása, a

nyugati szél frissen fújt, és a hajót szinte repülve hajtotta a part

mentén.

Az öböl teljes pompájában csillogott, az áttetsző zöld hullámok

játszadozva űzték egymást az emelkedő és süllyedő könnyű hajó

körül. Az orra alól felcsapódó tajték briliáns esőként permetezett

két oldala mellett, és a napsugarak csillogva tükröződtek a habok-

kal koronázott taréjukon, miközben a hullámtörés magasra csapott

fel a köves, sziklás parton, és sisteregve húzódott vissza a tenger-

be.

A meredek part felett szép hegyek emelkedtek kéken és párá-

san a tiszta ég felé. A boldogtalan hajósok azonban észre sem

vették mindezt a szépséget, csak egy bizonytalan, sötét jövőt lát-

tak maguk előtt, mert hazátlanul, végtelen boldogságuktól meg-

fosztva igyekeztek tovább a hullámok és a sors játékaként!

Eltelt a nap, egyetlen vitorla sem bukkant fel semerre, a sziklás

parton egyetlen élőlényt sem lehetett látni, de végül mégis, amikor

a Nap izzó gömbként alámerült a tengerbe, az udvarmester kiköté-

si lehetőség után kémlelő tekintete egy kis öblöt vett észre, ahol

egy fekete pont egy csónakot jelzett számára.

A hajót gyorsan abba az irányba kormányozta, és nemsokára

egy halászó négert fedezett fel egy csónakban, aki csodálkozva

nézett a hajó felé, amelynek ekkor bevonták a vitorláját, és lassan

közeledett hozzá.

– Van itt valami település a közelben, barátom? – kérdezte

Lazare a négert spanyolul.

– A legközelebbi település többmérföldnyi távolságra van be-

felé a szárazföldön, én jómagam egyedül lakok itt az öbölben a

családommal, ott van a házam – válaszolta a fekete barátságosan,

és köszönésként levette a kalapját.

– Akkor eltölthetnénk nálad az éjszakát, és kaphatnánk egy

halételt vacsorára? – kérdezte Lazare, és gyorsan még hozzáfűzte:

– Természetesen jó fizetség ellenében.

147

– Az én kunyhóm túl kicsi a fehér uraságok számára, de

amim van, abból szívesen adok – válaszolta a néger, felhúzva a

kötelet, rajta egy nehéz kővel a csónakjába, amit horgonynak

használt. Megragadta az evezőket, és a hajó előtt beevezett a kes-

keny öbölbe agyagkunyhója felé, amely százlépésnyi távolságra

állt a zöldellő parton egy meredek szikla lábánál, banánok, pál-

mák és narancsok árnyékában.

Olyan békés volt itt a csend, a sötétlő víz mozdulatlan, mint

egy tükör, a közeli sziklás magaslatok között, és az aranyló gyü-

mölcsökkel díszített fák között álló, füstöt eregető kunyhó olyan

barátságosan tekintett a hazátlan vándorok felé, hogy irigyelni

kezdték a nincstelen négert a boldogságáért, mert a kunyhó előtt

két kisgyermek játszadozott, és az ajtóból egy fiatal néger nő te-

kintett kíváncsian feléjük.

A biztonság leírhatatlanul jó érzésével és nyugalom iránti el-

lenállhatatlan vágyakozással szálltak ki a teljesen kimerült hajó-

sok a szárazföldre, és a néger pár barátságosan üdvözölte őket.

A férfi ízletes halakat hozott magával a csónakjában, melyek-

ből az asszony bőséges ételt készített a vendégek számára, és még

kukorica süteményt és csokoládét is mellékelt hozzá.

A ház mellett oldalt, a sűrű narancsfák alatt a néger tüzet

gyújtott, a vendégek letelepedtek mellette, és elfogyasztották va-

csorájukat, és miután ez megtörtént, a néger asszony a grófi pár-

nak, valamint Reminek fekhelyet készített, hogy ott nyugalomban

és biztonságban tölthessék el az éjszakát.

Az újhold sarlója hamarosan eltűnt a magas sziklafal mögött, a

fénylő csillagok a sötétlő égről azonban visszatükröződtek az öböl

csendes vizén, amikor a holtfáradt utazók valamennyien mély

álomba merültek, és csak Vaillant, gazdái lábainál leheveredve

figyelt vigyázó tekintettel körülöttük.

A néger család is nyugodtan aludt a kunyhójában, amikor he-

ves mennydörgés riasztotta fel az alvókat, és Vaillant haragos

ugatással felugrott. Nehéz viharfelhők tornyosultak az öböl felett,

148

a tenger hullámai hegyekké tornyosulva ömlöttek be az öbölbe, fel

a partra, és habjaikkal beterítették a kis lakhelyet.

Valamennyien gyorsan bemenekültek a kunyhóba, mert a sza-

kadó eső végigkorbácsolta a partot, és szakadatlanul követték

egymást a villámok és a mennydörgés a keskeny szurdokban. A

menekültek azonban biztonságban érezhették magukat a védelmet

nyújtó tető alatt, és hálát adtak a gondviselésnek, amely ide ve-

zette őket.

A viharfelhők csak reggel felé vonultak el, és a kék ég ismét

barátságosan tekintett le az öbölre, a tenger azonban továbbra is

erősen hullámzott, és a viharos szél a tajtékot messzire hordta a

hullámok fejeiről.

Továbbutazásra gondolni sem lehetett, a bukóhullámok a

könnyű vitorlást azonnal elnyelték volna, de a sors által ide űzöt-

tek szívesen engedték át magukat a szegény halászcsalád vendég-

szeretetének.

Louvencourték három teljes héten keresztül voltak kénytelenek

itt maradni, mert a tenger annál sokkal viharosabb volt, hogy ki-

merészkedtek volna kis vitorlásukkal. Az idő azonban szép volt, a

Nap forró sugaraival sütött le az öböl tengervízzel elárasztott

partjára, és a sűrű narancsfák árnyéka az idegeneknek oltalmazó,

kedves menedéket nyújtott. A barátságos halászcsalád igyekezett

mindenükkel a kedvükre lenni, hogy ott tartózkodásukat a lehető-

ségekhez képest kellemessé tegyék. Louvencourt szolgái pedig

bőségesen ellátták a konyhát a környéken leterített szárnyasokkal.

A tenger végül megnyugodott, az öböl vize ismét olyan sima

lett, mint a tükör, és friss szél fújt el nyugatról felette.

Úgy döntöttek, hogy másnap reggel útnak indulnak, és a néger

asszony arra használta ki a délutánt, hogy élelmiszereket készítsen

elő az idegenek számára. Becsomagolt nekik egy csomó sajátké-

szítésű csokoládét, sütött még egy jó adag kukoricasüteményt,

megfőzött egy nagyadag tojást, és megsütött több csirkét. Minde-

zeket bepakolta egy kosárba, és még egy zacskó sót is tett mellé.

A készletet másnap korán reggel bepakolták a hajóba, narancso-

149

kat, banánokat és dinnyéket is, Vaillant számára pedig szárított halat, és miután a vendégek elfogyasztották utolsó reggelijüket, a

legszívélyesebb, legőszintébb köszönettel búcsút vettek a halá-

szoktól, a gróf pedig aranyaival bőségesen megajándékozta őket.

XIV.

Az áramlat. A szélcsend. Elsodorva. A szél. Reggel. A vihar.

Egy vitorla. A szkúner. A fedélzeten. Az elvesztett barát.

A barátságos kapitány. A milliomos. A lelkiismeret. A megmentett.

Megbilincselve. Rossz tanács. A törött árboc. A félelem.

Megmenekülés.

Beszálltak a hajóba, a vitorla kidagadt, és szomorúan búcsút véve

a békés öböltől és jóságos, becsületes lakóitól kifutottak a nyílt

tengerre.

A széljárás kedvező volt, egyre élénkebbé vált, és az utazók

óránként hat mérföldnél is többet tettek meg.

A Nap még meglehetősen magasan járt a horizont felett, ami-

kor elérték a Point Isabella tengerbe nyúló földcsúcsot, és nem túl

nagy távolságra haladtak el mellette, miközben a szél egyre in-

kább elcsendesült.

Időnkét a vitorla ennek ellenére kidagadt, és tovább hajtotta a

hajót az ismét megemelkedő hullámokon. Lazare egyre közelebb

kormányozta a parthoz, de aztán észrevette, hogy gyorsan távo-

lodni kezdenek tőle.

A Point Isabella utáni áramlat ragadta magával a hajót, és ki-

sodorta a tengerre.

Elsodródunk a szárazföldtől – mondta ijedten a grófnak. – A

szél túl gyenge ahhoz, hogy képesek legyünk az áramlattal szem-

ben haladni.

150

– Mit tehetünk, Lazare? – kérdezte amaz, szintén rémülettel

véve észre, hogy milyen gyorsan távolodnak a szárazföldtől.

– Meg kell próbálnunk, hátha az evezőkkel ismét közelebb

juthatunk a parthoz, ahol az áramlat általában nem annyira heves

– válaszolta a fekete. Gyorsan kurtította a vitorlát, és hat embert

az evezőkhöz rendelt, akik aztán minden erejükkel dolgozni

kezdtek az áramlat ellenében, a hajó mozgásában azonban ez nem

sok eredményt hozott, továbbra is kifelé sodródott a tengerre, és a

part egyre inkább eltűnt a távoli párában.

– Istenem, Lazare, el vagyunk veszve, ha nem sikerül ismét

elérnünk a szárazföldet! – mondta döbbenten a gróf, és Madelaine

átkarolva őt így szólt hozzá:

– A Mindenható az égben majd mellénk áll!

Aztán férje keblére borulva halkan még hozzátette: – A jó

csillagunk lehanyatlott, de legalább együtt fogjuk bevégezni,

Horace!

– Még mindig van remény – válaszolta a gróf, vigasztaló

hangon. – Majd meglátjuk, hátha kijutunk az áramlatból, és ismét

elérjük a szárazföldet, Point Isabella mögött.

A szolgák ekkor dupla igyekezettel nekifeszültek az evezők-

nek, de minden fáradozásuk hiábavaló volt, a hajó tovább sodró-

dott, és a szárazföld már alig látszott többnek, mint egy kék felhő-

csík.

A szél teljesen elült, a tenger kisimult, és csak, mint mély lé-

legzetvétel, emelkedett és süllyedt. A szárazföldet már nem lehe-

tett látni, csak a tenger sivár köre fogta körül az elsodrottakat. A

Nap ekkor elérte a horizontot, és egy vastag felhő mögött bukott

alá, melynek szélét izzó vörösre színezve lassan végérvényesen

alábukott.

Lazare aggódó tekintettel nézett az izzó felhőréteg felé, majd a

sebes áramlatra, amely a hajót feltartóztathatatlanul sodorta ma-

gával, aztán a Hold sarlójára tekintett, amely már a látóhatár felé

tartott. Belátta, hogy emberi erő nem elegendő arra, hogy a jármű

151

haladásának más irányt adjon, és hagyta, hogy az elcsigázott em-

berek bevonják az evezőket.

– Mit gondolsz, Lazare, mire számíthatunk azoktól a felhők-

től? – kérdezte a gróf, mintha valami reménységre számítana hű-

séges szolgájának ajkairól.

– Isten kezében vagyunk, uram, mindeddig mellettünk állt –

válaszolta a fekete – a felhők talán szelet hoznak, ami lehetővé

tenné számunkra, hogy ismét elérjük Santo Domingo partjait.

– Vagy pedig eltemetnek bennünket a hullámokban – je-

gyezte meg halkan a grófnő, mire valamennyien hallgattak.

Így hintázott a hajó a lélegző áradaton, a csillagok szikrázni

kezdtek, és az éjszaka ráterítette fátylát a tengerre.

Rejtélyes volt a csend, amely körülvette a hajósokat, és mint

távozó barátjuk után, úgy tekintettek a Hold felé, amint az eltűnt

az egyre magasabbra emelkedő felhőzet mögött.

Az utolsó fény is eltűnt, és olyan áthatolhatatlan lett a sötétség,

hogy a hajóban lévők egymást sem tudták felismerni, a tenger

azonban annál inkább csillogott a hajó körül, és annál inkább tük-

röződtek a csillagok az áradatban.

Mint akik beletörődtek a sorsukba, úgy ültek némán és moz-

dulatlanul az elsodort hajóban, és a reggelig tartó hosszú, aggasztó

órákra gondoltak. Elmúlt éjfél, mire a felhőzet már a felét elta-

karta a csillagos égnek, és távoli zúgás érte el a hajósok füleit.

– Vihar közeledik – szólalt meg Lazare, és kibontotta a vi-

torlát. A zúgás egyre hangosabbá és feltűnőbbé vált, és nemsokára

egy fehér csík csillant meg a sötétségben, amely gyorsan közele-

dett a hajó felé. A szél volt az, amely felborzolta a tengert, és ma-

ga előtt tolta a habokat. A következő pillanatban elérte a hajót,

belekapott a vitorlájába, és miközben a könnyű, habzó hullámok

megtörtek oldalain, hintázva magukkal ragadták.

Most azonban merre? – Ki tudná ezt megmondani?

152

Egyre gyorsabbá, egyre vadabbá vált száguldása a sötétségen

át, egyre erősebben, egyre hangosabban fújt a szél, a hullámok

egyre magasabbra emelkedtek, és a könnyű jármű hullámokra fel,

majd alá száguldott, és beterítették a habok.

Lazare erős kézzel markolta a kormányt, és irányította a hajót a

tovagördülő tengeren, miközben a karcsú árboc egyre mélyebbre

hajolt meg a vitorla erejének hatására.

– Vitorlát kurtítani! – kiáltotta oda az embereknek, mert a vi-

har teljesen elszabadult, és azzal fenyegetett, hogy az árboc eltö-

rik.

A parancsot gyorsan végrehajtották, és a vitorlának csak egy

kis részét hagyták szélnek feszülni, de az árboc ennek ellenére

meghajlott, és a hajó szédítő sebességgel száguldott tova a hullá-

mokon, miközben az őt követő hullámok beterítették habjaikkal.

Így száguldott tova a sötétségben a hajó, utasai összekuporod-

va ültek, és hallgatagon figyelték a tajtékkal koronázott áradatot,

mely fenyegetően tornyosult fel körülöttük, és dübörögve zuhant

alá. Félelmük tompa érzéketlenségre váltott, megadva magukat az

elkerülhetetlen végzetnek, mellyel percről percre szembe kellett

nézniük, és megtörte lelkeiket. Ennek ellenére minden bukóhul-

lám felriasztotta őket, mely mellettük dübörögve lecsapott, és

minden magas hullám tetejéről körülfürkésztek, hogy nem köze-

ledik-e végre a pirkadat.

Végre derengeni kezdett a távoli, vihar által felkorbácsolt víz-

sivatag felett, és a hajósok szívei még döbbentebben szorultak el,

mert a borzalom, amit a sötétben csak sejtettek, most világosan ott

volt szemeik előtt. Hegyekké tornyosulva száguldottak körülöttük

a hullámok, és a dühöngő, borzalmas elemekben felismerték,

hogy mivel állnak szemben. Mint tehetetlen dióhéjat, úgy dobál-

ták egymásnak a hullámok a gyenge járművet, mintha labdázná-

nak vele, mielőtt el akarnák nyelni.

Karjaival szorosan keblére szorítva tartotta a gróf hűséges,

boldogtalan feleségét, és kétségbeesett tekintettel szemlélte a vi-

153

hart, Lazare pedig nagy, állhatatos szemeit borúsan szegezte a

közeledő hullámokra, hogy megvédje rohamuktól a hajót.

– Egy vitorla! – kiáltotta hirtelen a gróf felugorva, és oldal-

irányba mutatott a tenger felett, de a hajó közben lesüllyedt két

hullám között, és lehetetlenné tette a távolba látást. De aztán rög-

tön ismét felemelkedett a következő hullámra, és onnan fentről a

hajósok tényleg meglátták a távoli vitorlást, amely szintén küsz-

ködött a nehéz viharral.

Lazare azonnal arrafelé kormányozta a hajót, hogy elvágja az

útját, de a hajó annyira oldalra dőlt, hogy felborulással fenyege-

tett, és a hullámok habjaikat még hevesebben zúdították el felette,

azzal fenyegetve, hogy elkezd megtelni vízzel. A férfiak azonban

átültek a magasabban lévő oldalra, és kalapjaikkal olyan gyorsan

meregették ki a vizet, ahogyan az a hajóba zuhant.

– El fogjuk érni a hajót, uram! – kiáltotta Lazare örvendezve,

és minden erejével a hullámok ellenében tartotta a vitorlást, amely

viharosan közeledett a hajóhoz. Egy szkúner volt, alakja és

vitorlázata alapján amerikai, és úgy tűnt, rakománya könnyű lehet,

mert mindig gyorsan emelkedett fel a hullámokra.

Félelemben és reménységben telt el egy fél óra, amikor Lazare

keresztezte a hajó útját, majd felvette ugyanazt az irányt, amerre a

hajó haladt, hogy az majd utolérje őt.

A könnyed forduló miatt azonban a vitorlás még jobban ki lett

téve a vihar és a hullámok erejének, felágaskodott, mintha hanyatt

akarna vágódni, majd úgy száguldott lefelé a mélybe, mintha a

feneketlen mélységet venné célba. Aztán úgy megrázkódott, hogy

a hajósok kénytelenek voltak belékapaszkodni, majd ismét felszá-

guldott a következő hullámhegyre.

Most már az életért folyt a küzdelem, Lazare mindkét kézzel

magához szorította a kormányt, és teljes erővel nekifeszült, hogy

megtartsa az irányt, a szkúner pedig a viharvitorláival egyre kö-

zeledett.

154

– A legénység észrevett bennünket, és segíteni akar nekünk –

kiáltotta Lazare a viharon át. – Készüljetek fel rá, hogy elkapjátok

a kötelet, amit le fognak dobni nekünk, mert ha eltévesztitek, ak-

kor el vagyunk veszve, hiszen nem tudjuk majd, utolérni a hajót!

Ekkor száguldva közeledett a szkúner, eleje az emelkedő hul-

lámok tajtékjába és vízpermetébe burkolózva, és bal oldalán ott

álltak a matrózok, kezeikben több kötelet tartva ki a víz fölé.

Pezsgő vízben közeledő hajóhoz dübörögve csapódtak a hul-

lámok, még egy pillanatnyi dermedt várakozás, majd száguldva a

vitorlás mellé ért, mintha el akarna repülni mellette, de a matrózok

kötelei ekkor lehullottak, és a férfiak elkapkodták azokat, és szo-

rosan odahúzták magukat a szkúner mellé, aztán a hajó a kis jár-

művel együtt száguldott tovább.

Élet és halál közötti pillanat volt ez, mert a hajó előtt feltor-

nyosuló áradat olyan erővel csapott át a vitorláson, hogy a benne

ülők se nem láttak, se nem hallottak, és kábultan kapaszkodtak,

nehogy a víz lesodorja őket a fedélzetről.

Lazare megragadta a grófnőt, a magasba emelte a matrózok

felé, és a következő pillanatban már fenn is volt a fedélzeten.

Cleo, a dajka, hasonló módon követte őt, még a gróf is segí-

tette, aztán Lazare felnyújtotta a legénységnek a grófnő bőröndjét,

a szolgák felmásztak a köteleken, a gróf és Remi is felugrottak a

mellvédre, Lazare utánuk nyújtotta Vaillantot, de ekkor a kis vi-

torlás felborult, és az udvarmester eltűnt a pezsgő hullámokban.

A döbbent hangja hallatszott mindenki ajkáról a fedélzeten.

Lazare, Lazare! – kiáltotta a gróf a viharon át, de Lazarét sehol

sem lehetett látni, a tenger elnyelte őt is, és a vitorlást is.

– Ó istenem, ó istenem, utolsó vigaszunkat, hűséges barátun-

kat is elvesztettük! – jajgatta Horace Louvencourt, és kezeit tör-

delte az eltűnt után, mire a grófnő könnyes tekintettel átkarolta, és

így szólt:

– Isten mégiscsak könyörületes volt hozzánk, akkor is, ha so-

kat veszítettünk!

155

– Igen, igen, te még megmaradtál nekem, életem legnagyobb

boldogsága, a szegénységet és nélkülözést észre sem fogom venni

melletted! – kiáltotta a gróf, és szeretett feleségét a szívére szorí-

totta.

– És te is, jóságos, drága Remi – folytatta testvére felé for-

dulva, és megragadta annak felé nyújtott kezét.

– És mi is, urunk! – kiáltozták a szolgák valamennyien, uruk

körül tolongva, mire a gróf bánatosan és köszönettel megszorította

kezeiket.

Aztán a szkúner kapitányához fordult, aki a matrózokkal

együtt oldalvást állt, és együttérzéssel figyelte őket.

– És önnek hogyan köszönhetem meg a megmentésünket, de-

rék ember? Csak szavakkal tehetem – folytatta, megragadva a

kapitány kezét, aki azonban barátságosan megveregette a vállát, és

így szólt:

– Szóra sem érdemes, uram. Ön is megtette volna ugyanezt

énértem. A felesége ruhája azonban igen átnedvesedett, menjen

vele a kajütbe, és helyezzék magukat kényelembe.

– Dagadjanak azok a vitorlák! – kiáltotta a kormányos felé,

majd Louvencourthoz fordulva folytatta:

– Elnézését kell kérnem, nehéz az időjárás, és ügyelnem kell

a hajóra. Nemsokára azonban önöknél leszek, és amit megtehetek

azért, hogy felerősödjenek és kipihenjék magukat, az meg is fog

történni.

Aztán intett a grófnak, induljanak a kajütbe, és parancsot adott

a matrózoknak, hogy kurtítsák a nagyvitorlát, mert a tenger egyre

viharosabb lett, és a szél azzal fenyegetett, hogy felborítja a hajót.

Jobb hajó azonban nem is létezett, mint ez a „Delphin”, ahogyan a

szkúnert hívták, és parancsnoka, Privot kapitány pedig az Egye-

sült Államok egyik legjobb hajóskapitánya volt.

156

Miközben a Delphin a megmentettekkel hullámhegyre fel,

hullámvölgybe le, küzdött a viharral, a Neptun Gatlarddal és a

kincsekkel a fedélzetén, ha nem is a szkúner látókörében, de mé-

gis annak közelében volt.

Gatlard a hajóval Havannába vitorlázott, rakományát, a lisztet

magas áron eladta, helyette pedig rakományként kávét és cukrot

vett fel, hogy azzal térjen vissza Philadelphiába.

A Havanna felé tartó úton felnyitotta a ládákat, dobozokat és

bőröndöket, amelyeket Cap Hayti-n zsákmányolt, és azokban

hatalmas értékű arany- és ezüstneműket, valamint ékszereket ta-

lált, és arról is meggyőződött, hogy a pénzes hordók, melyeket

Louvencourt bízott rá, valóban aranypénzeket tartalmaznak.

Az összes holmit gondosan ismét lezárta, és a havannai vám-

hivatalnál azokat Philadelphiába címzett csomagküldeményekként

adta meg. Valamennyit saját nevével jelölte meg, és a kajütben,

valamint a felső fedélzeten helyezte el.

Mindezen kincsek értéke meghaladta a legmerészebb várako-

zásait is. Sok millióról volt szó, amit magáénak mondhatott, és

ami az Egyesült Államok leggazdagabb emberévé tették őt.

Most már semmi sem állt boldogságának útjában. Minden re-

ménysége, minden kívánsága, a földi boldogsággal kapcsolatos

álmai mind teljesültek, és úgy gondolta, hogy most már teljes

mértékben ura lehet saját sorsának.

Gatlard igen sürgette a Neptun berakodását Havannában, hogy

gazdagságával mihamarabb kiköthessen Philadelphiában.

Most, amikor hajójával oly közel járva a Delphinhez a vihar

ellenében küzdött, csak néhány nap telt el azóta, hogy elhagyta

Havannát abban a reményben, hogy a tartósan viharos időjárást

követően végre nyugodt, derűs útnak örülhet hazafelé tartva.

A váratlan vihar nagyon nyugtalanította, hiszen gazdagsága,

földi boldogsága forgott kockán, mert bár életét esetleg megment-

heti, de ha a hajó elsüllyed, akkor megint egy szegény csavargó

lesz, aki örülhetne a halálnak.

157

A Neptunnak nehéz volt a rakománya, és lomha mozgása azzal

járt, hogy a tenger nagyobb erővel hatott rá, hiszen amikor egy

magas hullámról alázuhant, nem volt képes elég gyorsan felemel-

kedni a következőre, mely gyakran teljes súlyával rázuhant, min-

den eresztékében megrázva, és azzal fenyegetve, hogy maga alá

temeti.

Ilyen pillanatokban Gatlard gondtalan elbizakodottsága alább-

hagyott, és úgy vélte, mintha az általa Cap Hayti partjánál megká-

rosított fehér emberek fájdalmas panaszait és halálkiáltásait halla-

ná.

Brooks kapitány bátorította őt, mondván, a hajó már sokkal

hevesebb viharoknak is ellenállt, és jelenleg a legcsekélyebb ve-

szély sem fenyeget. Gatlard azonban sápadt maradt és látszott

rajta a rémület, és lelki szemei elől képtelen volt elűzni Cap Hayti

képeit.

Így állt ott zsebre tett kézzel, és aggodalommal tekintett le a

tomboló és tajtékzó hullámokra a felső fedélzetről, ahol kincsei-

nek egy része fel volt halmozva, és ekkor hirtelen a távolban a

hajó előtt egy fekete pontot vett észre az egyik hullám tetején, és

úgy tűnt számára, mintha egy ember lenne, aki a magasba emelte

maga fölé a karját. A következő pillanatban azonban megint eltűnt

a hullámok között.

– Azt hiszem, kapitány, az előbb épp egy embert láttam úszni

előttünk – kiáltott oda neki sürgetve. – Kötelességünk kimenteni,

amennyiben lehetőségünk van rá.

– Mindenki a fedélzetre! Ember a vízben! – kiáltotta a kap-

tány, a hajó elülső részére sietve, és gyorsan köteleket emelt fel a

mellvédre, mire valamennyi matróz odarohant, és felkészültek rá,

hogy segítsenek a szerencsétlennek.

– Ott úszik, egy néger – kiáltotta az egyik matróz.

– Figyeljetek, és alkalmas pillanatban hurkokat dobjatok felé,

ami majd megtartja. Talán már nincs annyi ereje, hogy a kötélbe

kapaszkodva megtartsa magát – kiáltotta a kapitány, mire vala-

158

mennyien a bajban lévő emberre szegezték tekintetüket, aki felé

gyorsan közeledett a hajó.

– Köteleket kidobni! – kiáltotta ismét a kapitány, mire féltu-

catnyi kötél repült az úszó felé, aki megragadta az egyiket, a hur-

kon átdugta egyik karját és a fejét, aztán a feje ernyedten előrebu-

kott, mintha az előbbi mozdulattól utolsó ereje is elhagyta volna.

A matrózok gyorsan odahúzták a hajóhoz, majd elkezdték fel-

húzni, és amikor átemelték a mellvéden a fedélzetre, a szeren-

csétlen élettelenül elterült.

– Istenem, hiszen ez a fekete Góliát, Cap Hayti-ból, aki szét-

csapta a bajtársunk fejét – kiáltotta az egyik matróz. – Dobjuk

vissza a vízbe, mielőtt magához térne, mert a végén még további

fejeket fog szétcsapni!

– Állj! – kiáltott azonban ekkor közbe Gatlard, és elhárította a

matrózokat, akik meg akarták ragadni az ájultat. – Önvédelemből

tette, és senki sem bántalmazhatja őt közületek, de kötözzétek

meg, hogy ne tudjon újabb bajt okozni!

– Vannak bilincseim a kajütben, azt semmi esetre sem tudja

széttépni – ragadta magához a szót a kapitány, majd odahozatta a

kabinszolgával. Az ájult Lazare-t aztán megbilincselték, hiszen

tényleg ő volt, akit megmentettek.

– Vigyétek fel a felső fedélzetre, és jól jegyezzétek meg,

hogy senki sem beszélhet vele egyetlen szót sem – mondta

Gatlard parancsoló és fenyegető hangon, majd előrement, és a

matrózok utána cipelték az udvarmestert.

A felső fedélzeten gyorsan helyet csináltak Lazare számára,

akit hozzáláncoltak a hátsó árbochoz, majd valamennyien magára

hagyták őt, és figyelmüket ismét a hajóra fordították.

Lazare csak rövid ideig feküdt ott elterülve, nemsokára fel-

nyitotta szemeit, körülnézett, és döbbenten vette észre, hogy meg-

béklyózták.

159

– Mit követtem el, hogy láncra vertetek? – kiáltotta a kormá-

nyos felé, és nehézkesen feltápászkodott, de a kormányos nem

válaszolt neki, hanem felfelé nézett a vitorlákra.

Lazare gyorsan visszanyerte öntudatát, körülnézett, és a kör-

nyezetét nem találta ismeretlennek. Aztán tekintete az egyik ládá-

ra tévedt, mely ott állt mellette, és azonnal felismerte, hogy ez a

gazdájának az egyik ládája, amit Cap-Hayti-n saját maga tett fel a

hajóra.

Tehát azon a hajón van, amely a gazdájának a vagyonát szál-

lítja, annak a szörnynek a birtokában, aki kirabolta őt, és annyi

kimondhatatlan szerencsétlenséget hozott rá. Le akart rohanni,

megkeresni őt a kajütben, de megfeledkezett a lánciról, amely az

árbochoz béklyózta. Haragjában rázni kezdte a láncot, és megpró-

bálta széttépni. Aztán maga elé ejtette karjait, és összekuporodott

a vackán. Az uraság végül is megmenekült, és a csendes köszö-

nettel együtt, melyet az ég felé küldött hálából, azért fohászkodott

Istenhez, hogy vezesse őt vissza hozzájuk.

Ez alatt az idő alatt Gatlard a kapitánnyal a kajütben ült, és ar-

ról tárgyalt vele, hogy mit kezdjenek a négerrel.

– Hagyni kellett volna a matrózokat, hogy dobják vissza a

tengerbe. Akkor most nem lenne semmi gondunk vele – mondta a

kapitány borúsan, majd némi szünet után még hozzáfűzte: – Ez

talán még most is megtörténhetne. Mindössze egy intés a matró-

zoknak, hogy az ember már nem akarja megkímélni a négert.

– Nem, nem, kapitány, ez szerencsétlenséget hozna ránk, fi-

gyelje csak, milyen robajjal csapkodja a tenger a hajót – vála-

szolta Gatlard aggodalmasan, és a vihar után hallgatózott, mely

süvöltött a kötélzeten, és nyekergett az árboc, amely áthaladt a

kajütön.

– Túlságosan félénk, Gatlard úr – folytatta a kapitány meg-

nyugtató hangon. – Ez a szél semmiféle kárt sem fog okozni ne-

künk, és végül mihez kezdjünk a fickóval, vigyük talán magunk-

kal Philadelphiába, hogy ott óbégatni kezdjen a borzalomról, amit

160

az uraságával szemben elkövettek? Engedjen a tanácsomnak, bíz-

zuk a matrózokra, és akkor megszabadulunk tőle.

– Nem, Brooks, nem akarok vétkes lenni a halálában, a többi-

eket nem tudtam megmenteni Cap Hayti-n, mert a hajóm veszély-

ben volt, ez az ember azonban a hatalmamba került, és én meg

akarom tartani az életét – válaszolta Gatlard késlekedve. – Vala-

merre a parton kirakjuk a szárazföldre, fogalma sincs róla, mi a

neve a hajónak, és hogy hívnak bennünket. Ily módon szintén

túladhatunk rajta, és legalább megmentem az életét.

– Mit számít egy néger élete, halála nem hozna ránk szeren-

csétlenséget – válaszolta a kapitány, amikor ugyanabban a pilla-

natban egy hatalmas reccsenés minden eresztékében megrázta a

hajót, és a kajüt olyannyira oldalra billent, hogy a székek össze-

vissza csúszkáltak, poharak, palackok és tálak a padlóra zuhanva

összetörtek, és a fedélzet felől fájdalmas kiáltások hallatszottak.

– Elvesztünk! – kiáltotta Gatlard elsápadva és reszketve, aki

maga is lezuhant a földre, majd feltápászkodott, miközben a ka-

pitány döbbenten kiugrott az ajtón.

– Néhány pillanat múlva Gatlard is kilépett a fedélzetre, ahol

a rombolás borzalmas képe tárult fel előtte.

A főárboc középen kettétört, lelógva oldalra húzva a hajót, vi-

torláival és kötélzetével a tomboló árba, miközben a tajtékzó hul-

lámok a magasabban lévő oldalon átbuktak a fedélzetre, és min-

dent elárasztottak.

A vihar közben süvöltött a jármű felett, mint ágyúlövések dör-

renése csapkodtak a vitorlák a szélben, és közben harsogtak a

kapitány parancsai és a matrózok fejszecsapásai, akik igyekeztek

a törött árboctól megszabadítani a hajót.

Gatlard félelmében alig volt képes talpon maradni, az ajtófél-

fába kapaszkodva tartotta meg magát, és imával akart fohászkodni

az ég felé, a szavak azonban megdermedtek ajkain, mert Cap

Hayti rettenetes képei jelentek meg előtte képzeletében, és nem

hagyták, hogy fohászkodni kezdjen.

161

Ekkor újabb hullám csapott át a mellvéden, belökve a kajütbe

és a padlóra taszítva őt, és úgy elárasztotta a nagy kajütöt, hogy az

egy láb magasan megtelt vízzel.

– Elvesztünk, elvesztünk, ó Istenem, bocsáss meg és ments

meg engem! – kiáltozta Gatlard a legnagyobb félelemben, miköz-

ben feltápászkodott. A kapitány ekkor a bejárat felé ugrott és rá-

ordított:

– Csukja be az ajtót, Gatlard úr, hiszen a víz elárasztja a ka-

jütöt! – Közben be akarta csukni, de Gatlard remegve kiugrott, és

így kiáltozott:

– Nem, nem, megfulladnék a kajütben, hiszen már minden

úszik odabent.

– Akkor menjen fel a felső fedélzetre, ott biztonságban lesz –

válaszolta a kapitány. – Amint megszabadul az árboctól a hajó,

megint kormányozható lesz, és a tenger akkor már nem tud úrrá

lenni rajta. Nyugodjon csak meg, a veszély koránt sem akkora,

mint amilyennek gondolja.

– A kapitány ezzel becsukta az ajtót, és ismét a munkálkodó

matrózokhoz fordult, miközben Gatlard reszketve felmászott a

felső fedélzetre.

Odafent a lejtős fedélzeten az árboc körül lepakolt és lekötö-

zött ládák között támolygott, és hirtelen Lazare közelében állt

meg, akiről halálfélelmében teljesen megfeledkezett. Döbbenten

hőkölt hátra tőle, és elfulladó hangon megszólította:

– A matrózok, amikor felismertek, vissza akartak dobni a

tengerbe, de én megóvtalak tőlük, és ezzel másodszor is meg-

mentettem az életedet. Bízzál bennem, semmiféle kín nem érhet

téged.

Lazare azonban felugrott fekvőhelyéről, és kezével Gatlard

felé hadonászva kiáltozni kezdett:

– Borzalmasabb kínt okozott a gazdáimnak, mint amilyet

számomra a halál jelentene Maga egy lelketlen szörnyeteg, és

162

Isten nem fogja büntetlenül hagyni azért, amit tett. A pokol átka

fogja végigkísérni egész életén, és halálra fogja kínozni magát.

Legyen átkozott, és minden, ami drága magának, átkozottak le-

gyenek a kincsei, melyhez szerencsétlen emberek vére és könnyei

tapadnak, akiket meggyilkolni hagyott, hogy kifoszthassa őket.

Legyenek átkozottak nappalai és éjszakái, és legyen átkozott éb-

ren és álmaiban.

Lazare közben úgy állt ott, mint a bosszú fekete szelleme, tel-

jes nagyságában kihúzva magát, és közben a láncát cibálta, mintha

el akarná szabadítani magát.

A kötélzettől megszabadított árboc ekkor belezuhant a tenger-

be. A hajó hirtelen ismét felegyenesedett, és megint engedelmes-

kedni kezdett a kormánynak.

Gatlard oldalra tántorodott a heves mozgástól, és megkapasz-

kodott az egyik ládában, amikor a kapitány felugrott a fedélzetre,

és odakiáltotta neki:

– Nos, megint szabadok vagyunk, a veszély elmúlt.

Aztán Lazare felé kiáltott:

– Bárki is legyél, te gazember, Isten büntetését te sem fogod

elkerülni, igazságszolgáltatása téged is utol fog érni, és nyomorú-

ságba fog taszítani! Hallgass, kutya, vagy rád veretek párszáz

korbácsütést – folytatta Brooks megvetően, majd elvezette

Gatlardot a ládák között a mellvéd irányába, ahol így szólt hozzá:

– Igazán kedvem volna saját kezűleg golyót röpíteni ennek a

pimasz fickónak a fejébe. Hogy mer ez így beszélni egy fehér

emberrel?

– Egyfelől, kapitány, semmi bántódás nem érheti őt, ezért

magát teszem felelőssé – vágott szavába Gatlard. – Valamelyik

parton kirakjuk a szárazföldre, aztán már ártalmatlan lesz szá-

munkra. Hál’ istennek, elhárult a veszély, rosszabb vége is lehetett

volna!

163

– Amint óhajtja, Gatlard úr, ha azonban rajtam múlna, akkor

úsznia kellene neki.

– Egyszer és mindenkorra, Brooks, ez az akaratom, és többé

egy szó se essen róla. Hagyja csak, mondjon, amit akar, és gon-

doskodjon róla, hogy egyetlen matróz se válaszoljon neki – vála-

szolta Gatlard, magához térve félelméből, majd némi szünet után

folytatta:

– Mindenesetre a sors kegyes volt hozzám, mert az uraság

közül mindenki megfulladt, aki vele együtt volt a csónakban.

Csak egy olyan Herkules, mint ez a néger, volt képes a viharban a

víz felszínén tartani magát.

– Ez így biztos, ettől a fickótól pedig hamarosan megszaba-

dulunk. Florida partjai mentén átadjuk az első valamirevaló ha-

lászhajónak ajándékba a tulajdonos számára, aztán az már az ő

baja lesz, hogyan tud zöldágra vergődni vele – válaszolta a kapi-

tány.

– Ez lesz a legjobb megoldás – jegyezte meg Gatlard. Addig

is bánjanak jól vele, és lássák el rendesen élelemmel. Ha jó álla-

potban van, hamarabb megszabadulunk tőle.

XV.

Az idegen hajó. A felismerés. A fekete Herkules. Az ékszer.

A vacsora. A Mississippi. New-Orleans. Louisiana.

Egy új barát. A Fekete-folyó. A félvér.

A hajót, amennyire a vihar és időjárás lehetővé tette, kijavítot-

ták, az elülső és a hátsó árbocon pótolták a főárboccal elveszített

vitorlákat. Csak lassan és a korábbinál sokkal nehézkesebben,

nyikorogva és imbolyogva folytatta útját a Neptun a tomboló

hullámokon.

164

A vihar azonban ahelyett, hogy alábbhagyott volna hevessége,

sokkal féktelenebbül fújt, és Gatlard újabb félelemmel tekintett az

éjszaka elé.

Már sötétedett, amikor az őrszolgálatban lévő matróz vitorlát

jelzett a láthatáron.

Gatlard a kajüt mellett a mellvédnél állt. A kapitány ekkor

odalépett mellé, és mindketten a jelzett hajó felé néztek, amely

azonos irányban haladt a Neptunnal, de körülbelül még egy mér-

földnyire mögötte.

Az a fickó életre-halálra hajszolja azt a hajót – kezdett bele a

kapitány. – Egy szkúner, valószínűleg északon épülhetett. Hihe-

tetlen, hogy ebben a viharban még mennyi vitorlát képes elviselni!

Nézze csak, szinte állandóan a hullámok tetején van!

A jármű egyre közeledett, a sötétség ugyanakkor egyre foko-

zódott, és amikor oldalvást a Neptun közelébe ért, arról már csak

az árnyképét lehetett felismerni.

A két hajó egy ideig egymás mellett haladt, a tenger azonban a

rosszul kormányozható Neptunt minden felé gördülő hullámmal

egyre közelebb sodorta az idegen hajóhoz, míg végül egy hatal-

mas hullám magával ragadva hirtelen úgy a szkúner oldalának

taszította, hogy mindkét jármű legénysége döbbent rémültében

kiáltozni kezdett, és odaugrottak a mellvédekhez, hogy megpró-

bálják a hajókat eltaszítani egymástól.

Ekkor Gatlard tekintete megpillantotta Louvencourt grófét, aki

a Delphin szkúner fedélzetéről merev tekintettel nézett felé, és

Gatlard mint egy sírjából kiszállt kísértet ellenében védekezően

kinyújtotta karjait a holtnak hitt, rettegett ember felé, és rémülten

Louvencourt nevét kiáltotta.

– Pokolfajzat! – mennydörgött annak válasza, és kezét nyúj-

totta felé, mintha képes lenne alárántani magához a magas hajóról,

de egy újabb, feltornyosuló hullám a két hajót szétválasztotta

egymástól, mindkét oldalon alázuhantak a mélybe, és a két férfi

további szavai elhalkultak a viharban.

165

A szétválasztás csak néhány pillanatig tartott, mert a két jármű

közötti hullám éppoly gyorsan alásüllyedt, és olyan mélység nyílt

meg, amelyben a két hajó ismét egymás felé sodródott, és nagy

reccsenéssel egymásnak csapódott.

Mindkét járművön fájdalmas kiáltások harsogták túl a vihart,

de ennél is erőteljesebb volt Lazare kiáltása. Láncai megcsörren-

tek, amint a levegőn átlendülve megjelent a néger herkulesi alakja

a felső fedélzet mellvédjén, majd hatalmas ívben átrepült a kis

szkúner fedélzetére.

A tenger ismét feltornyosult a két hajó között, és a hullámok

elsodorták őket egymástól a sötétségbe.

Lazare a gróf lábai előtt terült el, és átkarolta annak térdét, mi-

közben a tenger szinte repülve távolította el a szkúnert a

Neptuntól, és Louvencourt magához emelte karjaiba hűséges

szolgáját az alábbi szavakkal:

– Lazare, drága barátom, hát lehetséges ez? Hát megint itt

vagy velem? – és keblére ölelte. Ekkor észrevette, hogy kezei egy

hosszú lánccal össze vannak láncolva, mire felkiáltott:

– Ó, te szegény, hát megláncoltak?

– A láncot, amivel a gazemberek az árbochoz láncoltak, el-

szakítottam, amikor meghallottam a hangját, és azt hiszem, akkor

is eltéptem volna, ha még egyszer olyan erős lett volna. Istennek

hála, mert ismét elvezetett engem magához.

– Te derék, drága lélek, örökre hálás leszek azért, amit értünk

elszenvedtél – mondta a gróf mélyen meghatódva, amikor a gróf-

nő megragadta Lazare kezét, és hálát adott az égnek csodálatos

megmentéséért.

Remi Louvencourt is túláradó boldogsággal szorította meg fe-

kete barátja kezét, és Louvencourt szolgái is ott tolongtak körü-

lötte, hogy kifejezzék örömüket.

Aztán nekiláttak, hogy lereszeljék béklyóit a kezeiről. A szkú-

ner mindeközben már annyira eltávolodott a Neptuntól, hogy hi-

166

ányzó főárbocával már csak imbolygó szürke fantomként volt

felismerhető a feltornyosuló hullámokon.

Miközben igyekeztek eltávolítani a láncokat Lazare kezeiről,

elmesélte, mi történt vele, és mit látott a hajón, és azt is, hogy

amikor megkérdezte az egyik matrózt, merre tart a hajó, azt a

választ kapta, hogy „Angliába”.

– Átkozott gazemberek! – mondta a gróf felháborodva. Már

kezdettől fogva a rablásra voltak felkészülve, hiszen az ügynök

valamennyiünknek azt mondta, hogy az Egyesült Államokba tart.

Ezért nem említette senki sem a saját, sem a hajó nevét. Ez a rab-

lás nem fog szerencsét hozni nekik!

A csekély károsodást, amit a szkúner a Neptunnal való össze-

ütközés következtében elszenvedett, gyorsan kijavították, ameny-

nyire lehetett, és a barátságos kapitány elnézést kért a vendégeitől,

hogy nem tud elég figyelmet fordítani rájuk, de mindaddig, amíg

ekkora a vihar, egy pillanatra sem hagyhatja figyelmen kívül a

hajót.

Louvencourték lényegesen megnyugodtak a szeretett Lazare

visszatérte következtében, és amikor a gróf a gyászoló Madelaine

mellett az imbolygó lámpa gyér fényében a szófán ült a kajütben,

vigasztalva így szólt hozzá:

– Isten csodálatos módon megint mellénk állt, drága

Madelaine, derék, leghűségesebb barátunk megmentésével. Gon-

dold csak meg, szegényen és minden támogatás nélkül egy idegen

országban mihez kezdhettünk volna nélküle.

– Annyira szegények azért mégsem vagyunk, Horace – ra-

gadta magához a szót a grófnő. Nem gondolsz az ékszereimre,

amit a bőröndömben magammal hoztam. Emlékezhetsz rá, milyen

hatalmas összeget fizettél értük, amikor mindazt a sok szépséget

megvásároltad nekem. Azt hiszem, legalább százezer dollár lehe-

tett az összeg, amit lassacskán kiadtál értük.

167

– Az ékszereid, Madelaine? – szólalt meg a gróf meglepődve.

– Tényleg itt vannak a bőröndödben? Azt hittem, a többi holmid-

dal együtt becsomagolva a hajóra kerültek.

– Sokkal többet jelentettek a számomra, mintsem hogy meg

tudtam volna válni tőlük. Nem a pénzben kifejezhető értékük mi-

att, sokkal inkább azért, mert életem legboldogabb pillanatira

emlékeztetnek. Akkor ajándékoztál meg velük, amikor először

kezdett sugározni a szerelmed irántam, amikor a földi boldogság

megnyílt előttem melletted, akkor, amikor kis angyalkánkkal

megajándékozott bennünket az ég! Ó, Horace!

Ez utóbbi szavak elhaltak a grófnő ajkain, könnyáradat tört elő

a szemeiből, és férje karjaiba omolva arcát annak keblébe rejtette.

A gróf odahajolt a homlokához és megcsókolta, és így ültek ott

egy ideig, aztán a grófnő letörölte könnyeit, férje kezét ajkaihoz

emelte, megcsókolta és így szólt:

– Bocsáss meg Horace, igyekezni fogok, hogy erősebb le-

gyek, az idő múlása majd mérsékelni fogja fájdalmamat.

Ekkor belépett a kabinszolga, hogy megterítse az asztalt a va-

csorához. Az asztalkendőre egy nagy és kisebb rekeszekre osztott,

fából készült tálcát helyezett, ezekbe csészéket, tányérokat, kávé-

és teáskannát tett, aztán behozta az ételeket, amiket szintén a reke-

szekbe rakott, hogy ne tudjanak lecsúszni az asztalról, mert a hajó

erősen imbolygott, és az asztal nagyon lejtős volt. A szkúnernek

hol az eleje, hol a hátulja emelkedett a magasba, annyira, hogy a

kajütszolgának, aki egy fiatal néger volt a legfeketébb színben, a

tányérokkal és csészékkel a kezében igen ügyesen kellett egyen-

súlyoznia, hogy el ne essen.

Remi Louvencourt is hamarosan bejött, és a kapitány is néhány

percre helyet foglalt az asztalnál, hogy igyon néhány csésze forró

teát, az ennivalót azonban magával vitte a fedélzetre, miközben

elnézést kért Louvencourtéktól, hogy ismét el kell hagynia őket.

A vihar egész éjszaka szakadatlanul tombolt, és a Delphin fe-

délzetén senki sem tért nyugovóra. Azonban amikor kireggeledett,

168

felszakadozott az égbolt, imitt-amott a tovaigyekvő szürke felhők

között felbukkant derűs kéksége, és nemsokára a Nap is moso-

lyogva tekintett le a hullámzó tengerre, mintha barátságos tekin-

tetével nyugalomra akarná inteni azt.

A szél alábbhagyott, inkább dél felől fújt, és így kedvező ha-

tással volt a Delphin útjára a Mississippi folyó felé, mert úti célja

New-Orleans volt.

Estére az ég minden felhőtől megszabadult, és anélkül, hogy

még egy hajóval találkoztak volna, a szkúner a legpompásabb

időjárás mellett húzott tovább a még mindig hevesen hullámzó

tengeren, míg végül másnap délután elérte a Mississippi torkola-

tát. Révkalauzhajó igyekezett felé, és egy révkalauzt hozott a fe-

délzetre, aki a hajót bevezette a folyó bizonytalan bejáratába.

Amint azonban félreismerhetetlenül láthatóvá vált a folyó er-

dővel szegélyezett partja, a révkalauz visszatért saját hajójukra,

szerencsés utat kívánva a kapitánynak további útjára felfelé a fo-

lyón, aztán elvitorlázott.

A széljárás igen kedvező volt, így a Delphin a folyó heves

áramlása ellenére négy napon belül elérte New-Orleanst. Ezen az

útszakaszon egyébként gyakran hetekig eltartott az út.

Reggel nyolc óra körül járt, amikor a szkúner kikötött New-

Orleans rakpartjánál, és Louvencourték hálás köszönetet mondva

a kapitánynak partra szálltak.

Elérték az új földet, az új hazát, amit tiszta szívvel üdvözöltek,

jóllehet nem a jótékony washingtoni kormány, hanem a spanyol

korona fennhatósága alatt volt.

Bár Louisiana a spanyoloké volt, lakói ennek ellenére legin-

kább franciák voltak, hiszen már 1683-ban egy La Salle nevű férfi

lejött a Mississippin a francia északról, és a francia birodalom

nevében birtokba vette Louisiana-t, és királya, tizennegyedik

Louis tiszteletére adta neki ezt a nevet. Francia gyarmatosítók

telepedtek be az országba, és 1717-ben fővárosként felépítették

New-Orleanst. Franciaország csak 1765-ben mondott le

169

Louisiana-ról Spanyolország javára, lakói azonban ott maradtak,

és szokásaik mindig is franciák maradtak.

A szép, meleg, örökké zöldellő Louisiana Észak-Amerika leg-

több országa közül klímája és növényzete tekintetében a legin-

kább hasonlított Louvencourték régi hazájára, Santo Domingo-ra,

és földjére lépve hálát adtak a sorsnak, ami ide vezette őket.

New-Orleans kikötőjében francia nyelven üdvözölték őket ba-

rátságosan szerencsés megérkezésük alkalmából, franciák kísérték

őket végig a városon, és egy francia fogadóban szálltak meg.

New-Orleans francia lakosságának részvéte Santo Domingo

szerencsétlen polgárai iránt az ottani négerlázadás kitörése óta

mindig igen meleg volt, és minden onnan érkező menekült, akik

mindeddig ide érkeztek, szívélyes és szeretetteljes befogadtatás-

ban részesültek.

A hírek, melyeket Louvencourték hoztak a legutóbbi, Santo

Domingo-n bekövetkezett rémes eseményekről, és az a borzalmas

szerencsétlenség, melyben nekik maguknak részük volt, míg ide-

értek, még melegebb szimpátiát keltettek irántuk. Mindenfelől

tanácsokkal látták el őket, és tevékenyen segítettek nekik.

Különös részvétet tanúsított irántuk egy Graville nevű francia

úr, aki egy igen jelentős hajózási vállalkozással és váltóüzlettel

rendelkezett, és aki egyben a Delphin tulajdonosa volt. Már ön-

magában az a tény, hogy Louvencourtékat az ő hajója mentette

meg, közelebb hozta őket egymáshoz, és igen büszke volt erre,

hiszen az egész városban erről beszéltek, és Privot kapitányt min-

denfelé dicsérgették, még az újságokban is.

Graville megismerésének és a gróf iránti barátságának igen

nagy jelentőségű volt, mert egy Louisiana-ban ismert és tapasztalt

embernek az önzetlen tanácsai a legközelebbi jövő tekintetében

igen nagy jelentőségűek voltak számukra.

Mindenféle terv nélkül, hogy mihez kellene kezdenie, állt ott a

gróf, idegen, számára ismeretlen földön, mindössze azzal a szilárd

170

elhatározással, hogy nem akar a városban maradni, de arról fo-

galma sem volt, hogy merrefelé induljon el.

Graville már hosszú évek óta New-Orleans-ban élt, és az or-

szágban mindenfelé voltak üzleti kapcsolatai és barátai, ő maga is

gyakran utazgatott, és a legjobb tanácsokkal tudta ellátni

Louvencourtékat a Louisianaban uralkodó viszonyokról.

Louvencourt ezért is fordult őhozzá, és egyúttal tájékoztatta őt

arról, hogy lehetőleg közeli szomszédok nélkül szeretne valahol

letelepedni.

– Ezzel nem lesz semmi gondja, mert a települések jelenleg

leginkább a Mississippi, valamint annak valamennyi mellékfo-

lyója mentén, tulajdonképpen a legszebb és leggazdagabb vidékén

vannak, és ez a vidék még igen csekély mértékben lakott – vála-

szolta Graville. – Persze a telepesek arrafelé az indiánok molesz-

tálásának fokozott mértékben ki vannak téve, velünk, franciákkal

szemben azonban általában barátságosak, miközben minden spa-

nyolt halálra gyűlölnek.

– És mi az oka ennek a gyűlöletnek? – kérdezte a gróf.

– Talán a régebbi időkre vezethető vissza, amikor a spanyo-

lok kegyetlenül és szószegő módon jártak el a vadakkal szemben

– válaszolta Graville. – Ezek az emberek semmit sem felejtenek

el, sem a rosszat, sem a jót, ami történik velük, mert történelmük

folyamatosan elevenen él közöttük tradícióik folytán. A spanyo-

lokkal szembeni gyűlöletüknek az is oka lehet, hogy ezek túl

büszkék és gőgösek ahhoz, hogy az indiánokat magukkal egyen-

rangúnak ismerjék el, és azért, mert úgy kezelik őket, mint az

állatokat, miközben mi franciák mindig barátságosak voltunk

velük szemben, és ok nélkül sohasem okoztunk nekik szenvedé-

seket.

– Ezzel kapcsolatban pillanatnyilag éppen van egy rendkívül

érdekes eset, amely teljesen világosan igazolja mindazt, amit el-

mondtam önnek. Messze fent az országban, ahol a Bayou Macon

és a Fekete-folyó egyesül, mely utóbbi aztán a Vörös-folyóba

ömlik, a spanyolok sok-sok évvel ezelőtt egy erődöt építettek, és

171

ez azóta valamennyi odafent élő indián dühét kiváltja. Már szám-

talan alkalommal megrohamozták és lerombolták nagy áldozatok

árán, a spanyolok azonban mindig újjáépítették, és személyzetét

feltöltötték, míg végül körülbelül nyolc évvel ezelőtt Don Sarzano

tábornok körülbelül hatvan emberrel betelepedett oda, és az indiá-

nok valamennyi cselének és erőszakos támadásának mind a mai

napig ellenállt. Az erődöt már gyakran hónapokon át több száz

harcossal körülvették, és kétségbeesett erővel meg is támadták, de

a vén hadfival szemben sohasem voltak képesek eredményt elérni,

sőt ellenkezőleg, számos súlyos tanulságos esetben volt részük.

Egy különös emberről van szó, akinek az az elhatározása, hogy az

erődben fog élni, vagy meghalni, és annak érdekében, hogy halála

esetén a vadak ne tudjanak hozzáférni a holttestéhez, készíttetett

magának Spanyolországban egy kolosszális ónkoporsót, amit

elhozatott, és amelybe egykor a holttestét a legénységének be kell

zárnia, majd el kell süllyeszteniük a folyó mélyébe.

– Persze tényleg különös emberről van szó, aki azonban mé-

giscsak egy derék katona, és királyának hűséges szolgája – vála-

szolta Louvencourt. – Azonban sajátos kedvtelés lehet, hogy

egész életét ott akarja eltölteni, mert minden bizonnyal az erőd

területére korlátozódik az élettere, és miféle életörömben lehet ott

része?

– Annyira mégsem örömtelen az élete. Néhány évvel ezelőtt a

legénységének egy részével a környéken járőrözött, és megtá-

madtak egy indián tábort, foglyul ejtették a törzsfőnök lányát, és

magukkal vitték az erődbe. A lány szépségéről csodákat mesél-

nek, persze egy bronzszínű Vénuszról van szó, az öreg azonban

úgy vigyáz rá, mint drága kincsre, és éjszakánként, amikor nyu-

govóra akar térni, láncra veri a lányt.

– Ezzel a módszerrel aligha fog viszontszerelemben részesül-

ni – jegyezte meg Louvencourt. – Mennyi idős ez az ember?

– Egy hatvanas, de olyan, mintha vasból lenne, és soha senki

sem látta még mosolyogni – válaszolta Graville. Olyan rettegés-

ben tartja az indiánokat, hogy alig akad közöttük, aki az erőd kö-

172

zelébe mer menni, mert körülaknázta, és már sokszor előfordult,

hogy aknáival egy csomó vadat a levegőbe röpített.

– Az ország szempontjából azonban igen hátrányos ez az

erőd, hiszen azon a vidéken bizonyára már számos francia letele-

pedett volna, ha ez a vén tábornok nem lenne állandóan hadi álla-

potban az indiánokkal. Senki sem akar odaköltözni, jóllehet az

ottani folyó partjain a legcsodálatosabb területek vannak. Lejjebb,

ahol a Fekete-folyó a Vörös-folyóba torkollik, majd annak mentén

lefelé, ahol az beömlik a Mississippibe, már számos gazdag fran-

cia település van, akik a legtöbb indiánnal jó kapcsolatban állnak.

Esetenként persze előfordulnak zavarok közöttük, ez azonban

velejárója a határvidéki életnek. Viszont előnyei is vannak, kelle-

mes, hogy az ember korlátlan ura lehet magának, és más emberek

nem molesztálják.

– Ez bizony nagy előny, – mondta a gróf elgondolkodva –

pont ez az élet az, amit én keresek.

Itt néhány pillanatra elhallgatott, majd folytatta:

– Azt mondja, hogy az egész környéken, ahol az a bizonyos

erőd áll, még senki sem telepedett le?

– Eddig senki – válaszolta Graville.

– És nehézségek nélkül el lehet jutni oda? – kérdezte ismét a

gróf.

– Nagyon egyszerűen, természetesen hajón, mert szárazföldi

út még nem vezet arrafelé, ott még tökéletes a vadon. A folyók

azonban hajózhatók, még a legnagyobb járművekkel is. Sarzano

tábornok rendszeresen innen kapja meg, amire szüksége van, ter-

mészetesen katonai fedezet mellett, mert különben az indiánok

egyetlen hajót sem engednének a közelébe.

– Igen nagy kedvem volna, éppen ott letelepedni – mondta

Louvencourt – és hajlandó lennék sokat adni azért, ha a Santo

Domingo-n hátrahagyott szabad feketék közül sokan velem lehet-

nének. Ha lehetőségük lenne rá, hogy utánam jöjjenek, meg va-

173

gyok győződve, hogy sokan azonnal és örömmel útra kelnének

hívásomra.

– Erre hamarosan lehetőség nyílna, – vetette közbe Graville –

mert szándékomban áll, amilyen hamar csak lehet, a Delphin

szkúneremet élelmiszerrel megrakva, Cap Hayti-be küldeni. A

rakomány bizonyára jó bevételt fog hozni, és kétségtelenül szá-

mos utas jelentkezik majd, akik el szeretnék hagyni Santo

Domingo-t. Talán a maga feketéit is elhozhatja. Négy héten belül

minden bizonnyal visszaér, és gondolom, annál hamarabb nem

akar bennünket elhagyni, mivel az előkészületekhez időre van

szüksége.

– Ez igazán szerencsés egybeesés – válaszolta Louvencourt

örömmel. – Egyik négerem kovács, aki Cap Hayti-be követett

engem, ahol anyagilag támogattam, hogy műhelyt tudjon nyitni.

Írni fogok neki, és bízom benne, hogy utánam jön, és feketéim

közül sokan vele jönnek majd.

Ezt követően a gróf hosszas tárgyalásba kezdett Graville-lel az

ékszerek értékesítésével kapcsolatban, ami még mindig a tulajdo-

nukban volt. Graville felajánlotta, hogy itt helyben, vagy New-

York-ban eladja, és az értékét előre kifizeti neki.

Jóllehet a hely, ahol a gróf letelepedni szándékozott, még nem

volt meghatározva, ennek ellenére nagy igyekezettel hozzálátott

az előkészületekhez és a szükséges holmik beszerzéséhez, vala-

mint igyekezett minden lehetséges információt beszerezni az or-

szág belsejéről.

Ennek során hajósokkal, csónakosokkal és vadászokkal lépett

kapcsolatba, akik gyakran bejárták a Mississippi mellékfolyóit,

valamint ültetvényesekkel, akik azokon a vidékeken laktak, és

alkalmanként eljöttek New-Orleans-be, hogy az ottani kereske-

dőkkel rendezzék ügyeiket.

A csónakosok és vadászok között volt egy ember, név szerint

Jean Moiré, egy úgynevezett félvér, egy indián anya és fehér apa

fia, aki a grófnak a legpontosabb felvilágosítást adta a Fekete-

folyó menti még lakatlan vidékekről, mert fiatal éveit ott töltötte a

174

vadak között, és később gyakran vadászott arrafelé, és a Sarzano

tábornok számára New-Orleans-ból az erődbe küldött áruknak is

többször volt már kísérője. Harminc év körüli ember volt, ala-

csony, zömök, erőteljes testalkattal, és a fehérekénél jóval söté-

tebb bőrszínnel. Mélyfekete haja hullámos, apró szemei élénkek,

tekintete szúrós, és egész lénye, fellépése határozott volt. Tetőtől

talpig állandóan szarvasbőr ruházatot viselt, ezért a városban ál-

talában a bőrruhás Jean néven emlegették. Állandó kísérője a vál-

lára akasztott golyótáskája és a csípőjére csatolt nehéz vadászkés

volt. Rövid pipáját, melyben a legerősebb rágódohány égett, csak

lefekvéskor hagyta kialudni.

Jean Moiré bármire készen állt, elvállalt mindent, aminek a ki-

vitelezése egyáltalán lehetséges volt, és megfizették érte. Általá-

ban kedvelték, mert udvarias és szívélyes volt mindenkivel, ennek

ellenére bizonyos mértékig tartózkodtak tőle, és igyekeztek kerül-

ni, hogy dolguk akadjon vele, mert különféle szóbeszédek terjed-

tek vadonbeli kalandjairól, amit leginkább ő maga terjesztett a

városban.

Moiré-t a grófhoz irányították, akinek jól jött, hogy pontos és

örvendetes híreket hallott tőle a Fekete-folyó menti vidékekről.

Moiré azt a környéket Louisiana, sőt egész Amerika paradicso-

mának nevezte, elmondása szerint örökzöld virágos mezők és

mindenfelé kristálytiszta patakok tarkítják, égbe törő hatalmas

erdők adnak árnyékot, pompás klímája pedig kész áldás, és ami az

indiánok általi veszélyeket illet, az említésre sem méltó.

Lényegében az általa elmondott adatok megegyeztek azokkal a

hírekkel, melyeket Louvencourt más személyektől is hallott, és

így napról napra közelebb jutott ahhoz az elhatározáshoz, hogy a

Fekete-folyó partját választja jövőbeni hazájának, és egyre sür-

gette a letelepedés előkészületeit.

175

XVI.

Reménytelen várakozás. Sivárság. Örömteli hír. A törött árbocú

hajó. A viszontlátás. Az üdvözlés. Rideg viselkedés. Bocsánatké-

rés. Könnyek.

Miközben Louvencourt serényen azon fáradozott, hogy hatal-

mas vagyonának utolsó maradványaival szerény, de tisztességes

egzisztenciát teremtsen, és csendes visszavonultságban és meg-

elégedettségben ismét sikerüljön visszaszerezni elveszett boldog-

ságát, Gatlard rablott kincseiért reszketve a súlyosan sérült

Neptunnal lassan tartott felfelé Amerika partjai mentén, hogy

mihamarabb elérje hőn áhított célját, Philadelphiát, hogy ott ki-

bontakoztassa vagyonát és saját személyes nagyságát.

Minden friss szél, minden felemelkedő felhő, minden magas

hullám rettegést váltott ki belőle, és éjszakánként gyakran felriad-

va álmából, félálomban kirohant a kajütből, fel a fedélzetre, míg

végül meggyőződött róla, hogy semmi nyugtalanító sem történt.

Philadelphiában reménykedve várták a Neptun megjelenését.

Pennel összeszámolta a hónapokat, heteket és napokat, amióta a

hajó elindult a tengeren. Mennyi ideig lehetett úton Cap Hayti felé

az annak idején Philadelphiában uralkodó szélben, feltehetően

mennyi ideig maradt ott, és mennyi időre volt szüksége a Phila-

delphiába visszafelé vezető úthoz, és minden egyes újraszámolást

követően Pennel egyre nyugtalanabbá vált, és aggódni kezdett,

mert a Neptunnak már régen vissza kellett volna érkeznie.

Pennel túl zsugori volt ahhoz, hogy hajójára és rakományára

biztosítást kössön, és így a Neptun és annak rakománya után

egyetlen dollár biztosítást sem fizetett. Amennyiben a hajó oda-

veszne, Pennel százezer dollárral szegényebb lenne, és egy ilyen

gondolat teljes kétségbeesésbe hajszolta. Álmatlan éjszakáin újra

meg újra kiszámolta, hogy a biztosítás mennyibe került volna, és a

jelentéktelen összeg ahhoz képest, ami most kockán forgott, és

valószínűleg odaveszett, nem hagyta őt nyugodni, és képtelen volt

pihenni.

176

A nap minden órájában vagy saját maga ment el a tőzsdére,

vagy elküldött valakit megérdeklődni, érkezett-e hír a tenger felől,

háromárbocos hajót jelentve, amely felfelé tart a folyón, de csak

teltek-múltak a napok, és a Neptunt sehol sem látták, és hír sem

érkezett róla.

Sokkal nagyobb gond költözött be azonban az Astor özvegy-

asszony házába annál, amit Pennel érzett pénzével kapcsolatban,

és Aglaja szemeiben nem apadtak el a könnyek. Bármerre járt,

bárhol állt meg, mindenfelé riasztó képeket látott szíve szerelmé-

ről. Betegnek, elesettnek, utána vágyakozónak látta, aki sárgaláz-

zal küszködik, a feketék gyilkos fegyvereitől véresen terül el, és

látta őt, amint felé támolyog utolsó üdvözletével, aztán tomboló

tengeren úszva látta, amint a hullámokkal küzdve az ő nevét ki-

áltja! Ó, bárcsak ne törekedett volna a gazdagságra, inkább maradt

volna itt vele, és elégedett volna meg csendes boldogsággal az ő

forrón szerető szíve mellett, szerény körülmények között!

Nyugalom és pihenés nélkül töltötte napjait és éjszakáit.

Könnyek között heveredett le esténként fekhelyére, és a kora haj-

nal ismét kihajtotta őt ágyából, mert minden újabb nappal halvány

reménysugár ébredt beteg szívében, hogy aznap hír érkezhet ked-

veséről. Aztán szapora léptekkel igyekezett az utcákon Pennel

irodája felé megérdeklődni, hogy érkezett-e hír Gatlard sorsáról,

majd csalódottan, sírdogálva támolygott vissza kamrácskájába,

fájdalmának és szomorúságának színhelyére.

Madam Astor vérző szívvel látta a könnyeket, gyermekének

aggodalmát. Olyan régen vigasztalgatta, hogy kedves szavainak

már semmilyen hatása sem volt. Hétről hétre, napról napra he-

lyezte kilátásba Gatlard visszatérését, aki azonban nem jelent

meg, és a reménység, amit annyiszor említett Aglajának, már saját

maga előtt sem tűnt valóságnak, mert már ő sem hitt Richard visz-

szatérésében.

Egy szép reggel Aglaja a házsor árnyékában osont a fal mellet

Pennel irodája felé, hogy meghallgassa a szokásos, szívét elszorító

választ, és belépett az iroda nyitott ajtaján, amikor Pennel örömtől

sugárzó tekintettel kiáltott oda neki a pultja felől:

177

– Az én zászlóm alatt hajó közeledik a folyón, ez nem lehet

más, csak a Neptun! Aglaja megremegett, megkapaszkodott az

ajtófélfában, hogy talpon tudjon maradni, mert úgy érezte, mintha

minden forogni kezdene vele, és szavai: – ó irgalmas Isten – el-

halkultak ajkain.

Az egyik irodista gyorsan odalépett hozzá, és egy székhez kí-

sérte, amelyre lerogyott, és arcát kezeibe temette.

– Örvendezzen együtt velem, kisasszony, – mondta ekkor ne-

ki Pennel, odalépve hozzá. – Részemről sokkal több forgott koc-

kán, mint az ön esetében. Egy egész vagyonról volt szó. Néhány

órán belül itt lehet a Neptun, hiszen pompás a széljárás.

Aglaja ekkor boldogságtól sugárzó arccal felugrott székéről,

megragadta az öreg kezét, és örömkönnyek között mosolyogva

így szólt:

– Ön azt nem értheti, Pennel úr, hogy részemről mi forgott

kockán! Aztán gyorsan kiosont az ajtón, és örömtől reszketve

szapora léptekkel hazafelé igyekezett.

– Megjött anyám, rövidesen megérkezik! – kiáltotta már az

utcáról anyja felé, aki látta őt futva közeledni a ház bejárata felé.

– Tényleg lehetséges ez, gyermekem, igaz lehet a hír? – ki-

áltotta az öregasszony túláradó szívvel a lánya felé, kitárt karokkal

fogadva őt, és mély meghatottsággal bevezette a lakószobába.

– Üljél le, gyermekem, a váratlan öröm oly hirtelen érkezett.

Nyugodj meg egy kicsit – mondta Aglajának, odavezetve őt a

szófához, és homlokon csókolta, mire Aglaja elmondta neki, amit

Penneltől hallott.

– Akkor Hanna hozzon gyorsan sültet és bort – mondta az

asszony derűs izgalommal. Mennyire fog örülni Gatlard melletted

ennek az ebédnek!

– Én pedig megint olyan szépen fel fogom díszíteni a szobáját

virágokkal, mint annak idején a búcsúebéd alkalmával – mondta

Aglaja örömtől csillogó tekintettel és kipirult orcákkal.

178

– Hálaistennek, hogy végre megint friss színt látok arcodon –

folytatta az anya. – De előbb most nyugodjál meg, én majd gon-

doskodok mindenről.

Közben ismét megcsókolta a lányát, majd kisietett a szobából,

hogy gyorsan rendelkezzen mindenről, ami a régen várt ifjú foga-

dásához szükséges.

Aglaja tényleg kimerült volt, a nyomasztó aggodalomtól olyan

hirtelen szabadult meg, és olyan hatalmas boldogság költözött a

helyére, hogy bár kimondhatatlan öröm ragadta magával, mégis

úgy kimerítette, mint egy természetfeletti megerőltetés.

Most már elérkezett minden kívánságának és reménységének a

céljához, amit már meghiúsultnak, leromboltnak tartott. Már any-

nyira közel van. Néhány órán belül viszontláthatják Richardot, és

rövidesen teljesen a magáénak tudhatja! Túl sok, túl nagy volt ez a

boldogság ahhoz, hogy nyugodtan ki tudta volna várni. Mennyire

szívesen igyekezett volna elé, hogy lerövidítse az iránta érzett

vágyakozást, amit Richard is bizonyára ugyanígy érez!

Képtelen volt továbbra is a szobában maradni, kisietett a kert-

be, hogy gyorsan virágokat szedjen, és ünnephez méltóan feldí-

szítse az asztalt és a szobát, különösképpen pedig Gatlard szobáját

virágokkal, azt a helyiséget, ahol oly gyakran hullatott könnyeket

utána. Most minden jóra fordul, minden bánat feledésbe merül,

most ő a legboldogabb ember a világon!

Minden előkészület megtörtént Gatlard fogadására. Az egész

ház ünnepi díszben pompázott, még az ajtók is virágokkal voltak

feldíszítve, és madam Astor ünneplőbe öltözve Aglajával a karján,

a kerten áthaladva kilépett az utcára, hogy lemenjenek a folyóhoz,

ahol rövidesen közelednie kell az oly régen várt hajónak.

Ekkor lefelé a folyó mentén valahol ágyúlövés dörrent, és mint

örömteli üdvözlés terjedt tova hangja a város felé.

– Megérkezett, megjött, anyám! – kiáltotta Aglaja félig ful-

dokló hangon, és gyorsan magával vonszolta az asszonyt a rakpart

179

felé, amerre ekkor számos ember igyekezett, hogy végignézzék a

hajó érkezését és üdvözöljék azt.

Anya és lánya elérték a folyót, és lefelé kémleltek annak leg-

közelebbi kanyarulatáig. Ekkor egy hajó bukkant fel törött főár-

boccal, de valamennyi vitorlája ki volt bontva, amit még hordani

volt képes. Pennel és az Egyesült Államok lobogója alatt lassan

közeledett a városhoz.

– Ó, anyám, én belepusztulok a boldogságba! – szólt hozzá

Aglaja halkan, és karját szorosan sajátjához szorította.

– Nyugalom, nyugalom, gyermekem, ekkora izgalom nem

tesz jót neked – válaszolta madam Astor megnyugtató hangon,

szeretettel megveregetve Aglaja kezét.

– Látod, most már azt is tudjuk, miért maradt távol oly sokáig

– folytatta egy idő után. – Hiszen hiányzik a hajó középső árboca,

tehát bizonyára súlyos vihart kellett kiállniuk.

– Ó, istenem, bárcsak Richard épségben lenne – mondta

Aglaja aggódva, és még fokozottabban kémlelte a közeledő

Neptunt. De aztán hirtelen összerezdült, szorosabban belekapasz-

kodott anyjába, baljával a hajó felé mutatva ujjongva felkiáltott:

– Nem, nem, ott van, ott van az én Richardom, hálaistennek

az égben!

– Aztán kiszabadította karját anyjáéból, előkapta batisztken-

dőjét, és lobogtatni kezdte a szélben.

Gatlard tényleg ott állt a Neptun elején, balját mellényébe

süllyesztve, és Aglaja üdvözletére válaszként jobbjával visszain-

tett neki, miközben a hajó a rakpart felé közeledett.

Aglaja karját kedvese felé reszketve kitárva állt a rakparton.

Ajkai felmondták a szolgálatot, szóhoz sem jutott, könnyei azon-

ban ujjongó lelkének üdvözletét küldték Richard felé, aki azonban

csak bólintott, és olykor visszaintett neki, miközben oda-odaszólt

a legénységnek, akik ekkor leeresztették a lépcsőt a hajó oldala

mellett.

180

Aglaja arrafelé vonszolta anyját, ő azonban megpróbálta visz-

szatartani, miközben halkan így szólt hozzá:

– Várj még egy kicsit, várjál nyugodtan, hiszen le fog jönni.

– Eressz el, eressz el, anyám! – kiáltotta azonban Aglaja ki-

szabadítva magát, és futni kezdett felfelé a lépcsőn, amelynek

tetején egy matróz nyújtotta felé a kezét.

– Richardom, életem! – kiáltotta felsietve a fedélzetre

Gatlardhoz, és keblére repült, miközben ő karját vállára téve vi-

szonozta csókjait.

Szipogva, sírva, de a boldogságtól mosolyogva csüngött a

nyakán, szóhoz sem jutva boldogságában, Gatlard azonban gyor-

san félbeszakítva a hallgatást így szólt hozzá:

– Előbb engedd, hogy elintézzem dolgaimat, melyek nem

tűrnek halasztást, drága Aglaja! Látod, Pennel is ott közeledik

lefelé az utcán, eléje kell mennem.

Közben megragadva a lány kezét, a lépcsőhöz vezette, és le-

ment vele a rakpartra, ahol madam Astor üdvözölte őt.

– Isten hozta, Gatlard úr – szólította meg mérsékelten meleg

hangon, mert jó megfigyelőként észrevette reagálását Aglaja túl-

áradóan boldog üdvözlésére. – Hosszú távolmaradásával igen sok

gondot okozott nekünk.

– Nem az én hibám volt, madam Astor – válaszolta Gatlard

udvariasan előkelő meghajlással. – De kérem, most bocsásson

meg nekem, Pennel urat kell üdvözölnöm.

– Ugye rögtön hazajössz velünk ebédelni? – kérdezte Aglaja

kérlelő hangon, megragadva kezét.

– Hamarosan utánatok jövök – válaszolta Gatlard kitérően.

Észrevette azonban, hogy szavainak hatására Aglaja arcáról eltű-

nik a pír, ezért gyorsan barátságos mosollyal még hozzáfűzte:

– Ha azonban vártok rám néhány pillanatig, akkor elkísérlek

benneteket a házatokig. Onnan a vámhivatalba kell sietnem, ahol

181

a kapitánnyal együtt le kell adnunk a hajó papírjait. Utána azon-

ban visszajövök ebédelni.

Közben Gatlard megszorította menyasszonya kezét, és az aláb-

bi szavakkal vált el tőle: – Csak egy pillanat, drágám! – aztán

Pennel elé indult, aki hátratett kézzel közeledett.

– Hogy van, Pennel úr – szólította meg Gatlard kezet nyújtva

neki, és könnyed fejbólintással üdvözölte őt.

– Jól, Gatlard úr, ön is jól van, amint látom, és remélem, jó

híreket is hozott – válaszolta az öreg, és fürkésző tekintettel

Gatlardra nézett.

– Egészen jó híreket, Cap Hayti-n teljesen kitört a lázadás,

olymértékben, hogy a hajó ott egyetlen pillanatra sem volt bizton-

ságban. Ezért elvitorláztam Havannába, a lisztet körülbelül negy-

venezer dollár haszonnal eladtam, felvettem egy igen olcsó kávé-

és cukorrakományt, amin sok pénzt lehet majd keresni.

– Cap Hayti-n nagyobb bevételre lehetett volna szert tenni,

mint Havannában – jegyezte meg Pennel. Persze ha ott nem vol-

tak biztonságban, akkor igaza volt, hogy tovább hajózott Havan-

nába.

– Jó napot, Pennel úr – szólalt meg ekkor Brooks kapitány,

miközben odalépett hozzá, és könnyedén megemelte a kalapját.

– Igen soká tartott az útjuk, kapitány – válaszolta Pennel. –

Nagyon örvendek, hogy végül mégiscsak megjöttek.

– Nézze csak meg a főárbocomat, és bizonyára meg fogja bo-

csátani a túl hosszú ideig tartó utazást – válaszolta Brooks némi-

leg éles hangon. – Ha én magam rendelkezhetnék róla, hogy mi-

lyen legyen a szél és az időjárás, akkor hamarabb visszaértünk

volna.

Aztán Gatlardhoz fordulva és meghajolva megkérdezte: – El

tud most kísérni a vámhivatalba? A hajó papírjai itt vannak nálam.

182

– Menjen csak előre, kapitány, rövidesen én is ott leszek,

csak a hölgyeket akarom elkísérni a lakásukig, és rögtön maga

után megyek.

Ezután Pennelhez fordult: – Nos, hát akkor viszontlátásra ebéd

utánig, Pennel úr, az irodájában majd találkozunk. Valamennyi

levelet és okiratot Brooks kapitány magával hozza, miután a vám-

hivatalból visszatért a hajóra.

Ezen utolsó szavaknál Gatlard előkelően biccentett az öreg fe-

lé, aztán gyorsan a menyasszonyához fordulva így szólt:

– Így hát kedves Aglaja, most már rendelkezésedre állok.

– Nem a rendelkezésemre, Richard, hanem vigasztalásomra.

Csak a boldogságot jelenti számomra, ha velem vagy – válaszolta

a lány, miközben belekarolt Gatlardba.

Hazafelé tartva elmesélte tartózkodását a szép Havannában,

majd a rettenetes vihart, amely megfosztotta a Neptunt árbocától,

és így érkeztek el a madam Astor háza előtti kertkapuhoz, ahol

Gatlard megállt, majd így szólt:

– Most tehát gyorsan a vámhivatalba kell sietnem, onnan

azonban azonnal visszajövök ide.

– Nem akarsz előbb egy pillanatra mégis bejönni velünk? –

kérdezte Aglaja kérlelve.

– Lehetetlen, Aglaja, hiszen várnak rám, de hamarosan visz-

szatérek.

Közben megcsókolta Aglaja kezét, madam Astorral kezet fo-

gott, majd elsietett az utcán.

Anya és lánya némán mentek át a kerten a házba, a lakószobá-

ban mindketten levették a kalapjukat, sáljaikat félretették, azon-

ban egyikük sem szólt egy szót sem, mert mindkettőjüket kelle-

metlenül érintette Gatlard rideg viselkedése, és fájdalmukat ebben

a pillanatban nem tudták szavakban kifejezni.

183

Madam Astor kiment a konyhába, hogy utánanézzen, elké-

szült-e az ebéd, Aglaja pedig a szobájába ment és örült annak,

hogy anyja nem tett megjegyzéseket Gatlardra. Ismerte a hibáit, és

jól tudta, mennyire enged pillanatnyi hangulatának, hogy olyasmit

tegyen, amitől rossz fényben tűnik mások szemében. Aglaja azon-

ban mindig talált valami magyarázatot gyengéire, és pont most ne

talált volna, amikor ismét boldogan egymásra találtak? Hiszen

Richardnak ezekben a percekben annyi halaszthatatlan üzleti ügy-

ről kellett gondoskodnia, és mennyi fontos dolog járhatott a fejé-

ben!

Így küzdött Aglaja magyarázatokkal érzelmei ellen, és igyeke-

zett bebeszélni magának, semmi oka sincs, hogy szemrehányást

tegyen viselkedése miatt.

Már elmúlt három óra, amikor Aglaja észrevette kedvesét fel-

felé igyekezni az utcán, és gyorsan leszaladt elé a kertbe.

– Drága Richardom, végre megint az enyém vagy, milyen

lassan teltek számomra a percek – mondta a lány túláradó érzel-

mekkel. – Gyere, menjünk be, most már semmi sem zavarhatja

meg a boldogságunkat!

Ezzel belékarolt, és belépett vele a házacskába. A szobaajtó vi-

rágokkal volt díszítve, és a lépcső felett, amely Gatlard szobájá-

hoz vezetett, lombkoszorú díszlett. Virágkoszorú övezte szobájá-

nak ajtaját, és a szobát is virágok díszítették.

– Kedvesem, több boldogság fog itt virágozni számodra, mint

amennyit az egész külvilág nyújtani volna képes neked, Aglajád

szerelme minden borús felhőt el fog űzni a közeledből. Életed

égboltjának itt mindig derűsnek kell lennie – mondta a lány mély

átérzéssel, és érzékletesen átkarolta Gatlardot, aki viszonozta

tiszta szívből ajkaira adott csókjait, de viselkedésében mégis volt

valami tartózkodás, valami zavar, amit Aglaja megérzett.

– Nem vagy túl vidám, mintha nem egészen lennél elégedett.

Légy őszinte hozzám, talán nem teljesültek teljesen az utaddal

kapcsolatos elképzeléseid? Ettől ne bánkódjál, hiszen amink van,

az sokkal több, mint amire szükségünk lenne a boldogságunkhoz.

184

– Nem, nem Aglaja, utam a várakozásaimnál sokkal eredmé-

nyesebb volt. Sokat kerestem rajta, de annyi mindennel van tele a

fejem, oly sok fontos dolgot kell végiggondolnom. Kérlek, ne

értsd félre a komolyságomat – válaszolta Gatlard zavarban.

– Ezt nem is tenném, kedvesem – válaszolta gyorsan Aglaja,

kezével beletúrva az ifjú hullámos hajába, és száját odavonta aj-

kaihoz. Megőrizted számomra a csokrod, amit elutazásodkor ad-

tam neked?

– Ah, kedves gyermekem, hogyan is gondolhattam volna

ilyesmire, mi múlna azokon az elszáradt virágokon?

Aglaja összerezzent, elsápadt, és szemei könnyekkel teltek

meg.

– Tehát el is felejtetted azokat a virágokat, talán nem is szá-

mítottak neked? – mondta Aglaja halkan, majd egy száraz csokor-

ra mutatott a falon, amit annak idején kötött, amikor Richard ki-

gyógyult a sárgalázból.

– Nem, drága Aglaja – válaszolta Gatlard még nagyobb za-

varban. Gyere, menjünk le anyádhoz, bizonyára már vár ránk.

Közben megpuszilgatta a lányt, és kényszeredett vidámsággal

folytatta:

– Könnyeket nem akarok ma látni, szívem üdvöskéje, légy

vidám még akkor is, ha nekem üzleti dolgokkal van tele a fejem.

– Aglaja örömében elmosolyodva letörölte a könnyeit, és

Gatlarddal együtt lement a lakószobába, ahol madam Astor barát-

ságosan fogadta őt.

– Szívből örülök szerencsés hazatérésének, és kívánom, hogy

találja meg ebben a házban mindazt a boldogságot, amire vágya-

kozik. – Közben kezet nyújtott neki, és Gatlard udvarias meghaj-

lással némán megszorította. Az ebédet feltálalták, ő pedig az asz-

tal mellett elfoglalta szokott helyét.

A társalgást gyorsan az út körülményeire terelte, részletesen

elmesélte havannai tartózkodását. Aglaja és madam Astor is egyre

185

újabb kérdéseket tett fel, és így az ebédet derűs beszélgetéssel fejezték be.

– Mára azonban ki kell mentenem magam, mert a legfonto-

sabb ügyekről még gondoskodnom kell – mondta Gatlard, miköz-

ben felállt.

– Ha későre jár, akkor is fennmaradunk, míg haza nem érke-

zel – vágott szavába gyorsan Aglaja.

– A hajó fedélzetén kell aludnom, mert igen nagy értékű

holmikra kell vigyáznom mindaddig, amíg helyet nem találok

valahol biztonságos elhelyezésükre. Késő estig pedig a vámosok-

kal lesz dolgom, ezért mára már most jó éjszakát kívánok – vála-

szolta Gatlard, megcsókolva Aglaját és kezet nyújtva madam

Astornak, és gyorsan kisietett a szobából a folyosóra, ahol a ka-

lapját hagyta.

Aglaja utána sietett, és karját megragadva így szólt:

– Ma már tényleg nem foglak viszont látni, Richard?

– Lehetetlen, Aglaja, egészen az éjszakáig nem lesz egyetlen

szabad percem sem, utána pedig a fedélzeten kell maradnom, mert

ott számomra sok minden forog kockán – válaszolta Gatlard, mi-

közben menyasszonyával végigmentek a kerten.

– Persze, ha tényleg nem tudsz hazajönni, kénytelen leszek

beletörődni, – válaszolta Aglaja, amikor a kertkapuhoz értek –

pedig annyira örültem a mai estének!

– Én szintén nagyon sajnálom, éppúgy, mint te, de sajnos

ezen nem tudok változtatni. Akkor hát holnap reggelig, Aglaja –

válaszolta Gatlard gyorsan, megcsókolva őt, majd szapora léptek-

kel távozott.

Lelkileg igen mélyen megbántva állt ott a lány, és tekintett a

sietve távozó után, hiszen csupán néhány tovasuhanó percet sem

akart rászánni a nap hátralévő részén.

Gatlard ebéd előtt úton a vámhivatal felé elhaladt egy nem túl

nagy, kőből épült ház mellett, melynek ajtaján ez állt: „A ház kia-

186

dó”. Ismerte a tulajdonosát, és mielőtt ebédelni ment volna meny-

asszonyához és anyjához, jelentkezett nála, kibérelte a házat, és

átvette annak kulcsait is.

Most, miután magára hagyta Aglaját, gyorsan a Neptunhoz si-

etett, ahová már megérkezett egy vámos, név szerint Short, hogy

felügyelje a hajó kirakodását.

Gatlard a fuvarlevélen a nevével jelzett csomagokat úgy állí-

totta be, hogy azok használt edényeket és eszközöket tartalmaznak

személyes használatára, mert ilyen tételek után az Egyesült Álla-

mokba érkezéskor nem kell vámot fizetni. Az aranyat tartalmazó

hordókat a listán fel sem tüntette, mert a készpénz bevitele egyéb-

ként is vámmentes.

XVII.

A vámos. Az értékes fuvar. A kiadó ház. Főnök és beosztott.

A bűnhődés. Jó tanács. Az aranyérmék. Szeretetteljes fogadtatás.

Csodálkozás. A megszólaló lelkiismeret.

Amikor Gatlard felért a fedélzetre, a vámos lépett oda hozzá.

Barátságosan üdvözölte, és gratulált neki új ügynöki beosztásá-

hoz, mivel már évek óta ismerte őt, irodai alkalmazottként.

– Köszönöm, kedves Short úr, – válaszolta Gatlard barátságo-

san kezet nyújtva neki – örülök, hogy éppen magát rendelték ki,

mivel szeretnék egy szívességet kérni, amivel nem mertem volna

egy számomra ismeretlen emberhez fordulni. Természetesen nem

maradnék hálátlan.

– Örömmel állok rendelkezésére, Gatlard úr, mit tehetek

önért? – válaszolta gyorsan Short.

– Amint a fuvarlevélen látni fogja, van jó néhány nevemmel

jelzett láda és doboz a fedélzeten, amelyek régi, használt holmikat

tartalmaznak. Ezeket Nyugat-Indiában szereztem be magamnak,

187

saját használatra. Szeretném, ha mihamarabb a lakásomon lehet-

nének, hogy ki tudjam pakolni, és a vámosok rendszerint korán

befejezik napi munkájukat.

– Hát persze, nagyon szívesen, Gatlard úr, ezt rögtön le is

rendezhetjük. Ha megmutatja nekem a csomagokat, akkor rögtön

szabaddá teszem azokat, mivel úgysem vámkötelesek – válaszolta

készségesen a vámos.

– Akkor iderendeltetek gyorsan néhány teherfuvarost, –

mondta Gatlard, és ki is küldött egy matrózt a partra, majd szólt a

kajütszolgának, hogy hozzon fel egy palack portóit a felső fedél-

zetre. Aztán felkísérte a vámost, és ott helyet foglalt vele.

– Látja, Short úr, ezek azok a holmik – mondta Gatlard a Cap

Hayti-n elrabolt ládákra mutatva. – Ezen kívül van még néhány

hordócska rézpénzem, és néhány ezüstpénzzel a kabinomban.

Ezek azért nincsenek feltüntetve a fuvarlevélen, mert a pénz nem

számít árúnak, és nem kell vámot fizetni utána.

– Persze, hogy nem – válaszolta Short, és nevetve még hozzá-

fűzte: – Bárcsak az egész kabinja tele lenne arannyal.

– Annál azért szerényebb vagyok, a rézérméimmel is meg

vagyok elégedve – válaszolta Gatlard tréfálkozva, éppen akkor,

amikor a szolga odaért a borral. Gyorsan megtöltötte a poharakat,

és ivott Short-tal annak egészségére, aztán megkínálta egy szivar-

ral, és így szólt:

– Tényleg igen hálás vagyok önnek, kedves Short, másik vá-

mos bizonyára nem lett volna ilyen előzékeny, mint ön, hiszen a

Nap már régen lement.

– Ej, ne is beszéljen erről, hiszen örömmel tettem, és megint

kiürítette poharát.

Gatlard mindig gyorsan utánatöltött, Short pedig ugyanolyan

szorgosan kiürítette, így a palack hamar kiürült, Gatlard pedig

felbontotta a másodikat.

188

Ekkor odaértek a teherkocsik a hajó oldalához, és Gatlard fel-

állva így szólt Shorthoz:

– Végül mégiscsak sikerül még ma kirakodni a holmimat.

– Akár éjfélkor is szabaddá tettem volna a holmiját, – kiáltott

fel Short nevetve – és ismét kiürített egy poharat.

Amikor a fekete fuvarosok felléptek a fedélzetre, Gatlard ismét

odafordult a vámoshoz:

– Megjöttek az emberek, kívánja, hogy felnyissam a ládákat?

– Isten őrizzen! – válaszolta Short, majd odakiáltott a fuvaro-

soknak és az integető matrózoknak:

– Gyorsan rakodjatok kifelé, mielőtt teljesen besötétedik!

Már minden ellenőrizve van.

Gatlard gyorsan megint megtöltötte Short poharát, majd így

szólt:

– Maradjon csak nyugodtan ülve, kedves Short!

Aztán odafordult az emberekhez, megmutatta neki a ládákat,

melyeket el kellene szállítani, majd odakiáltott a kapitánynak, aki

az alsó fedélzeten állt:

– Ügyeljen rájuk egy kicsit, kedves Brooks, hogy a fickók

nehogy ledobjanak valamit!

Ily módon, hol a kincseire figyelve, hol pedig a vámosnak töl-

tögetve és beszélve hozzá, Gatlard elérte célját, melynek során a

kapitány segítségére volt, mert közben felügyelte az értékek és az

arany kirakodását a kajütből, és kocsikra pakolását, és amikor

végül elkészültek, így szólt a vámoshoz:

– Nos, kedves Short, hagyja csak, hogy továbbra is kiszol-

gálják, mintha maga lenne itt a főnök, a kabinom és borom a ren-

delkezésére áll. Utasítani fogom a kabinszolgát, hogy teljesítse

minden parancsát. Rögtön hoz még egy palackkal ebből a borból,

természetesen amennyiben ízlik önnek.

189

– Kiváló, kiváló! – kiáltotta Short vad derűvel – az ön nevé-

ben mindig azt a parancsot adom, hogy ugyanabból a fajtából

hozzanak.

– Rendben van, Short úr, jó éjszakát – mondta Gatlard, majd

leszaladt a lépcsőn, és odasietett a fuvarosokhoz, hogy elkísérje

kincseit, mert a kocsik már mozgásba lendültek.

A járdán maradt, kicsit lemaradva mögöttük, mintha nem is ér-

dekelné a menet, míg oda nem értek az általa kibérelt házhoz.

Gyorsan kinyitotta az ajtót, és bevitette a hatalmas vagyont.

Már meglehetősen sötét volt, amikor Gatlard vidáman fütyö-

részve bezárta a ház ajtaját, mintha semmi jelentős dolgot sem

helyezett volna el ott. A fuvarosokat kifizette, aztán valami dalt

dúdolva könnyed léptekkel távozott, a következő utcasarkon

azonban megállt, és onnan nézett a fuvarosok után, és megvárta,

míg teljesen eltűnnek. Aztán visszasietett a házhoz, ismét bement,

és alaposan megvizsgált minden ajtót és ablakot, hogy be vannak-

e rendesen zárva. Különös figyelemmel ellenőrizte az ablaktáblá-

kat, és a ház hátsó ajtajának kilincsét alátámasztotta egy lécdarab-

bal, hogy kívülről ne lehessen kinyitni.

Közben teljesen besötétedett. Gatlard gyertyát gyújtott, amit

direkt erre a célra hozott magával, és körbejárta az egész házat.

Minden szobát ellenőrzött, még a padlásteret is, bevilágított min-

den sarokba, minden szekrénybe, és végül lement a boltíves pin-

cébe is, mely különösen felkeltette figyelmét. Megvizsgálta az

erős tölgyfaajtót, valamint a rajta lévő nehéz zárat.

– Vasból kellene lennie, akkor biztos lennék benne, – mondta

halkan maga elé – aztán felment megint a folyosóra, és bement

abba a szobába, ahol a kincsei le voltak rakva, és egy ideig jóleső

érzéssel pihentette rajtuk a szemét.

Aztán szeme a szoba csupasz sarkába tévedt, melyet gyéren

világított meg a lobogó gyertyafény, és gondolatban megint maga

előtt látta a lángokban álló Cap Hayti képeit.

190

Gyorsan az ajtóhoz ment, bezárta maga mögött, és kisietett az

utcára. A ház ajtaját is hamar bezárta, és mély lélegzetet véve a

bérelt ház tulajdonosa felé vette az irányt.

A háztulajdonos elcsodálkozott, amikor Gatlard közölte vele,

hogy meg szeretné venni tőle a házat, de mégis mondott neki egy

mérsékelt árat, Gatlard pedig közölte, hogy másnap reggel kész-

pénzben kifizeti.

Innen Gatlard a város elismerten legjobb lakatosához sietett, és

másnap reggelre odarendelte a házához, hogy mértéket vegyen

egy vas pinceajtóhoz, amit el kellene készítenie számára, nehogy

tolvajok igyák meg a borát.

Gatlard ekkor nem messze volt Pennel lakásától, és jóllehet

már majdnem kilenc óra volt, mégis elindult hozzá, hogy lehető-

ség szerint még az est folyamán beszéljen az öreggel, mivel kin-

cseit már biztonságba helyezte, és teljesen független volt a vén

zsugoritól.

Még fényt látott a lakószobájában. Gyorsan odalépett a ház

bejárati ajtajához, és meghúzta a csengőt.

Az öreg néger nyitott ajtót, és Gatlardot észrevéve megszólalt:

– Istenem, Gatlard úr, tényleg maga az? Már azt hittem, soha

többé nem tér vissza.

– Ámde én mégiscsak visszajöttem, tényleg én vagyok, Tom

– válaszolta Gatlard. – Pennel úr még ébren van?

– Igen, uram, ott ül az íróasztalánál, és egy nagy rakás papír

között olvas valamit – válaszolta a néger.

– Akkor menj be hozzá, és jelentsd neki, hogy itt vagyok, és

beszélni szeretnék vele – folytatta Gatlard, és a szolgával együtt

felment a lépcsőn, mire az kinyitotta Pennel ajtaját, és jelentette

neki:

– Gatlard úr van itt, Pennel úr, és beszélni szeretne magával.

191

Gatlard azonban anélkül, hogy megvárta volna az öreg vála-

szát, belépett a szobába, és az ajtót becsukva maga mögött üdvö-

zölte az öreget.

– Jó estét, Pennel úr!

– Ez meg micsoda viselkedés? Az irodában vártam magára,

míg be nem sötétedett. Azt képzeli, hogy többé már nem irodai

alkalmazott, mert egyszer megtiszteltem egy ügynöki beosztással?

Ilyen irodistára semmi szükségem, pláne nem ezerdolláros éves

fizetésért.

– Búcsúzni jöttem öntől, Pennel úr, – mondta erre Gatlard

gúnyos hangon – és soha többé nem fogom átlépni a küszöbét.

Legyen szíves, nézzen utána az elszámolásunknak, és majd küldje

el, ami nekem jár. Ügynöki elszámolásomat az utolsó centig ott

látja maga előtt a papírokon, a liszt értékesítésével kapcsolatban

ott vannak alatta a havannai kereskedők bizonylatai, valamint

számláik is, melyeket az elhozott rakományról állítottak ki, a kü-

lönbözetet készpénzben pedig Brooks kapitány átadta magának a

papírokkal együtt. Nézzen mindent át, semmi sem hiányzik, az

elszámolásnak dollárra és centre stimmelnie kell. Ennek megfe-

lelően többé már semmi dolgunk sincs egymással.

Pennel kellemetlenül meglepődve végighallgatta Gatlard vála-

szát. Az előbb még azt hitte, hogy megszégyenítette, és fizetését

majd lecsökkentheti, most azonban belátta, hogy túl messzire

ment, és vissza akart vonulni.

– Csak ne olyan hevesen, forrófejű fiatalember, – szólalt meg

– és felállva megnyugtató kézmozdulatot tett.

– A jelzőit tartsa csak meg magának, vén zsugori! Vissza

akarta csökkenteni a fizetésem a régi hatszáz dollárra, mert azt

hitte, hogy a hatalmában vagyok, de az már a múlté, Pennel úr, én

most már a magam lábán állok.

Elsápadva és haragtól reszketve ereszkedett vissza az öreg a

székére, remegő kézzel széthajtotta az asztalon heverő egyik pa-

pírt, és rekedt hangon megszólalt:

192

– Miféle ládák és dobozok ezek, amelyek az ön neve alatt

vannak feltüntetve a szállítólevélen?

– Régi, használt holmik, amiket saját részemre szereztem be

Nyugat-Indiában, és olyan becsületes voltam, hogy a szállítási

díjat az elszámolás szerint meg is fizettem magának, jóllehet azo-

kat a kabinomban és a felső fedélzeten helyeztem el, és egy centet

sem kellett volna fizetnem értük. Saját személyes holmimról van

szó, amivel egyáltalán nem kellene törődnie. Most pedig isten

nevében szerezzen magának helyettem egy másik irodai alkalma-

zottat, aki nálam türelmesebben hajlandó elviselni, hogy rendes

munkájáért cserébe rosszul bánnak vele.

Pennel kővé dermedten ült ott a papírral a kezében, és Gatlard

után nézett, aki utolsó szavainál eltűnt az ajtón át. Alig csukódott

be azonban mögötte az ajtó, a papírt a kezéből az asztalra dobva

felemelkedett, és kezeit lassan és görcsösen összedörzsölve elkez-

dett fel-alá járkálni a szobában.

– Ez most egy rossz ötlet volt tőlem – morogta maga elé. Igen

értékes volt számomra ez az ember, most pedig lelépett, és soha

többé nem leszek képes visszaszerezni. Milyen jól elvégezte ezt a

mostani megbízatását is, és mennyire mintaszerűen rendezett va-

lamennyi papír és számla. A legcsekélyebb hibát, a legkönnyebb

hanyagságot sem engedte meg magának!

Aztán néhányszor még hallgatagon járkált fel, s alá, majd hir-

telen megállt, balkezét hátratette régi, elszürkült hálóköntösére,

jobbját orra alá emelte, majd vékony ajkai között sziszegve így

kezdett beszélni magában:

– Nem marad más hátra, mint valódi üzlettárssá fogadni vál-

lalkozásomban, mert képtelen lennék nélkülözni őt!

Néhány percig elmélkedve álldogált, majd határozottan foly-

tatta:

Megírom neki, meg akarom mondani neki, hogy nem olyan

rosszindulatúan gondoltam. Az a titulus, hogy Thomas Pennel

üzlettársa, bizonyára visszatéríti őt. Rögvest írok is neki, hogy

193

holnap reggel időben megkapja a levelet, mielőtt heves vére más-

valakihez irányítja. Persze, persze, most rögtön! – ismételgette.

Letelepedett íróasztala mellé, zöld ellenzőt tett fel a szemei fölé,

az olajlámpát valamelyest felcsavarta, és írni kezdett Gatlardnak.

Ő azonban éppen ekkor ért a Neptunra, ahol a kapitány már

várt rá a mellvédnél.

– Na végre, Gatlard úr! Már azt hittem, a menyasszonya nem

akarja visszaengedni – szólította meg, kezet nyújtva neki.

– Attól azért nem kell tartani – válaszolta Gatlard. Penneltől

jövök. Képzelje el, a vénember durva szavakkal fogadott, mert

nem korábban értem oda hozzá, és ezért felmondott. Hiszen maga

tudja, hogy soha többé nem is ragadtam volna tollat az érdekében,

és képzelheti, milyen örömmel fogadtam a felmondását, amit ter-

mészetesen azonnal elfogadtam. Erre aztán gyorsan engedéke-

nyebb lett, megpróbált a lelkemre beszélni, mire elköszöntem tőle

„a soha többé viszont nem látásra” szavakkal. Micsoda egy vén

gazember!

– Ez a hála azért a pompás üzletért, amit lebonyolított számá-

ra. Hogy fog tombolni, amikor holnap bejelentem neki, hogy a

kirakodás és a hajó rendberakása után szintén kilépek a szolgála-

tából – válaszolta a kapitány.

– Csak senkinek se beszéljen róla, hogy építtettek magának

egy hajót, és a szolgálatomba fog állni. Bőven ráér, ha akkor tud-

ják meg, amikor már elkészült. Addig nálam lakik, vigyáz a há-

zamra, és élvezi a százezer dollárjának a kamatait, ha magával a

tőkével nem akar kezdeni valamit.

– Hogyan is köszönhetem meg a jóságát, Gatlard úr, –

mondta Brooks – megragadva a kezét. – Mindenesetre hűséges

szolgára fog találni személyemben.

– Tudom, Brooks, de ezzel a saját érdekemben többet tettem,

mint magáért.

– A vagyonát abban a lakatlan házban akarja hagyni őrizetle-

nül ezen az éjszakán? – kérdezte a kapitány.

194

– Nem szívesen teszem, bár ezen az első éjszakán nem látok

ebben semmi veszélyt – válaszolta Gatlard. – De mégiscsak kel-

lemetlen volna ott aludni a földön.

– Kellemetlen vagy sem, én bizony mégis azt tenném, a mat-

rózokban nem bízok meg. Lehet, észrevennék, hogy itt alszik a

fedélzeten – mondta Brooks figyelmeztető hangon.

– Hiszen senki sem tudja, hová vitettem a holmit, – válaszolta

Gatlard nevetve – de azért mégis megfogadom a tanácsát. Holnap

reggel a lakatos eljön a házhoz, hogy egy vasajtót készítsen a pin-

céhez, azzal aztán minden veszély elhárul. De mi van a mi ked-

venc vámosunkkal, mégiscsak igen hálás lehetek neki.

– Merev részegen a maga ágyában alszik, kénytelenek vol-

tunk odacipelni. Ha volna még valami csempésznivalónk, arra

most kínálkozna a legjobb alkalom – válaszolta a kapitány.

– Aludja csak jól ki magát! Ha végzett feladatával itt a fedél-

zeten, adok majd neki néhány rekesz portóit ajándékba, hiszen

bőségesen rászolgált.

– Mégiscsak elmegyek a házamba, de magammal viszem a

fegyveremet is – folytatta Gatlard. Lement a kabinjába, majd rö-

videsen pisztolyokkal, egy baltával felfegyverkezve és egy nagy

gyapjútakaróval a karján visszatért a fedélzetre.

– Aludjon jól, kapitány! A holnap reggeli viszont látásra –

mondta, kezet nyújtva Brooksnak.

– Jó éjt és szép álmokat, Gatlard úr – válaszolta a kapitány, és

odakísérte a mellvédhez, ahonnan Gatlard gyorsan leugrott a rak-

partra, aztán elsietett a sötétben, és nemsokára a kincsei mellett

leheveredett a földre aludni.

Nyugtalanul töltötte az éjszakát, kellemetlen álmai voltak, és

már az első reggeli szürkületkor felkelt kemény fekhelyéről.

Első dolga az volt, hogy a baltával leütötte az egyik aranyhor-

dó felső abroncsát, és levette fedelét.

195

Kéjes érzéssel csüngött tekintete a csupasz aranyakon, melyek

a hordóból csillantak meg felé. Belemarkolva és kiemelve egy

marék csillogó érmét, csilingelve hullatta vissza azokat. Az arany

tiszta hangja minden idegszálán végigfutott, a legkedvesebb mu-

zsika volt számára, amit életében valaha is hallott.

Miután egy ideig boldogan ábrándozva játszadozott velük, le-

számolta a ház vételárát, a pénzoszlopokat egymás mellé állította,

végül papírba görgette, amit a hajóról hozott magával. Aztán visz-

szatette a hordó fedelét, és a pénzzel, zsebre vágott kézzel el-

hagyta a házat, és elindult annak korábbi tulajdonosához, akinek

kifizette a szerződés szerinti összeget.

Ezt követően elment a legközelebbi vendéglőbe, ahol már el-

hangzott a reggelihez hívó csengőhang, és elfogyassza reggelijét.

Röviddel nyolc óra után, visszatérve a házába, megvárta a la-

katost, akit lekísért a pincébe, hogy mértéket vegyen az ajtóhoz,

és utasította, hogy a lehető leghamarabb készüljön el vele.

A ház berendezéséhez be kellett szereznie a legszükségesebb

bútorokat, ezért különböző üzletekbe ment, és a megvásárolt hol-

mik leszállítását a házába aznap délutánra rendelte meg.

Így telt el a reggel, és Gatlard vonakodva gondolt arra a kény-

szerűségre, hogy menyasszonyánál ebédeljen, akire kezdett úgy

gondolni, hogy már nem passzol ahhoz az előkelő, magas rang-

hoz, amit betölteni szándékozott az életben, és az egyszerű polgári

lány ólomsúlyú teherként nehezedik lépteire, melyet fényes pá-

lyája során tenni szándékozott.

Ennek ellenére fogalma sem volt róla, hogyan tudna megsza-

badulni ettől a tehertől. Lehetetlen lett volna hirtelen szakítania.

Túl sokkal tartozott Aglajának és anyjának, hiszen éveken át

szinte egész egzisztenciáját, sőt életét is nekik köszönhette. Ez a

lány mégsem válhat egy milliomos, Philadelphia legelőkelőbb,

leggazdagabb emberének feleségévé. Mivel ezt lehetetlennek ta-

lálta, így vagy úgy, de kapcsolatukat mindenképpen meg kellett

szakítania. Hirtelen azonban erre nem kerülhet sor, lassacskán kell

196

őt hozzászoktatnia a különválás gondolatához, és a lány valószí-

nűleg majd saját maga fog okot adni rá, hogy szakítsanak.

Gatlard végül úgy döntött, hogy elmegy Astorékhoz, és náluk

fog ebédelni.

– Már látom is őt, anyám, ott jön, – szólt Aglaja – amint ész-

revette Gatlardot a távolban felfelé igyekezni az utcán.

– Máris? – azt hiszem elég későn, a második napon, amikor

olyan hosszú ideig volt távol tőled. Úgy veszem észre, hogy tar-

tózkodó és rideg. Úgy tűnik, mintha zavarban lenne itt nálunk,

mintha nem lenne rendben a lelkiismerete – mondta madam Astor

szomorú hangon. – Isten adja, hogy még minden jóra forduljon!

– De drága anyám, már megint sötét színekben látsz mindent.

Tudhatod, hogy már sokszor igazságtalan voltál vele – válaszolta

Aglaja kérlelő hangon, és ismét kitekintett az utcára Gatlard felé.

– Sohasem voltam igazságtalan vele. Isten a tanúm, hogy

mindig jó szándékkal voltam iránta, de ő olyan ember, akin soha-

sem lehet kiigazodni. Állandóan úgy változtatja viselkedését, mint

a kaméleon a színét. Talán azt gondolod, hogy a boldogságod és

jövőd ne viselném a szívemen?

– Az én boldogságom csak rajta múlik, anyám, és nélküle

számomra nincs jövő – mondta Aglaja mélyen megindultan.

– És ezt ő is tudja, és mégis képes ilyen tapintatlan lenni ve-

led! – válaszolta az asszony mély lélegzetet véve. Némi szünet

után azonban barátságosan folytatta, Aglaja szemeiben észrevéve

a könnyeket:

– Történjék bárhogyan is, Aglaja, legalább mi ne adjunk rá

okot, hogy elégedetlen legyen velünk, részünkről sohase érzékel-

jen mást, mint szeretetet és barátságot. Ha ezt nem ismeri fel,

akkor egyedül Isten előtt kell számot adnia ezért. Gyere leányom,

semmi olyan nincs a világon, amit szeretetből ne tennék meg ér-

ted!

197

– Erre az asszony gyorsan megcsókolta Aglaját, megsimo-

gatta az arcát, és így szólt:

– Hát akkor menj eléje, kedves gyermekem, és jókedvűen térj

vissza vele!

Aglaja megcsókolta anyja kezét, még egy hálás pillantást vetett

felé, aztán kiszaladt a kertkapuhoz, ahol éppen ekkor lépett be

Gatlard.

Mosolyogva, bár nem minden szemrehányás nélkül nyújtotta

felé a lány a kezét, amit az megragadott, megcsókolt, majd derűs

hangon megszólalt:

– Hogy vagytok, Aglaja, te és a mamád? Már kételkedni

kezdtem, el tudok-e jönni hozzátok, ebédelni. Sok ügyemet délu-

tánra halasztottam, hogy ezt az órácskát veled tölthessem.

– Szívből köszönöm neked Richard, gyere be, a mama is

megörült neki, hogy megjöttél. Ő mindig kevésbé tudja megbo-

csátani a távolmaradásod, mint jómagam, mert nála csak az okos-

kodás számít, málam pedig a szív, mely elfogadja a lehetőségeid

és szándékaid – mondta Aglaja, és belekarolva kedvesébe belép-

tek a szobába madam Astorhoz.

– Örvendek, hogy megérkezett, kedves Gatlard. Sikerült el-

intéznie legfontosabb dolgait, és megint a miénk lehet? – kezdett

bele az asszony barátságosan, és kezet nyújtott neki.

– Attól tartok, hogy a munka csak most kezdődik meg igazán

számomra – válaszolta Gatlard, majd némi szünet után látható

elfogultsággal folytatta:

– Ma reggel vettem magamnak egy házat. A Hallwey féle há-

zat, amelyben korábban bérlők laktak, és egy idő óta üresen állt.

Derült égből egy villámcsapás nem rémítette volna meg jobban

Aglaját és anyját, mint Gatlard szavai. Összerezzentek, és döb-

benten tekintettek egymásra.

– Egy házat? – kérdezték mindketten fojtott hangon, és

Aglaja arcáról a pír utolsó nyomai is eltűntek.

198

– Igen, egy házat, hál’ istennek. Sürgősen szükségem volt rá,

mert önállóvá válok, és szükségem van egy üzleti irodára – vála-

szolta Gatlard szabadabban fellélegezve, mintha megkönnyebbült

volna, hogy túl van első, körülményeinek megváltozását illető

közlendőjén.

– A két hölgy rémülete ekkor eltűnt arcvonásaikról, és helyé-

re a csodálkozás lépett.

– Saját céget akar alapítani, Gatlard? – kérdezte az asszony

félig-meddig hitetlenkedő hangon. – Hiszen ahhoz jelentős tőke

szükséges, és a jószerencse reményében idegen pénzekkel valami

ilyesmibe kezdeni túl veszélyes lenne. A ház is bizonyára sokba

kerülhetett.

– Körülbelül harmincezer dollárt adtam érte, és rögtön ki is

fizettem készpénzben – válaszolta Gatlard, visszatartva magát

attól, hogy az ennél sokkal nagyobb vagyonával dicsekedni kezd-

jen, és hízelgőnek találva a két hölgy csodálkozását, hiúságától

késztetve folytatta:

– Hamarosan építtetek magamnak egy a Neptunnál nagyobb

és gyorsabb hajót, és saját üzleti vállalkozásokba fogok kezdeni

Nyugat-Indiával.

– De Richard, mi mindent beszélsz itt össze-vissza, hiszen az

egész úgy hangzik, mint egy mese, ha egyáltalán lehetséges. Talán

valami gazdag barátra találtál, aki támogatni akar téged? – kér-

dezte Aglaja örömteli csodálkozással.

– Nincs szükségem semmiféle barátra, a saját lábaimon állok

– válaszolta büszkén Gatlard.

– De akkor hogyan tett szert hirtelen ekkora vagyonra? Me-

sélje el nekünk, kérem, láthatja, mennyire elcsodálkoztunk – ve-

tette közbe madam Astor, miközben az asztalhoz lépett, mert

Hanna tálalni kezdte az ebédet.

– Ezt könnyűszerrel elmondhatom – válaszolta Gatlard, mi-

közben látszólag gondtalanul letelepedett a székére. – Néhány

199

szerencsés kimenetelű spekulációt folytattam saját szakállamra

Nyugat-Indiában, és sokat kerestem rajta.

– De mit szól mindehhez Pennel úr, hiszen a vállalkozás,

amivel útnak indult, az ő számlájára történt – kérdezte ismét

madam Astor.

– Az én vállalkozásaimnak semmi köze sem volt az övéhez,

és emiatt őt nem is érte semmi hátrány. Teljes mértékben elszá-

moltam, és többé semmi dolgom sincs vele – válaszolta Gatlard

közönyösen.

– Mást nem tudok mondani minderre, csak annyit, hogy a

Jóisten szokatlanul kegyes volt magához, és bizonyára áldásos

védelmébe vehette, és önnel együtt mi is hálát fogunk mondani

mindketten mindazért, amiben része lett, hiszen siker és áldás

csak az ő védelme alatt lehetséges! – mondta madam Astor mély

meghatottsággal, ünnepélyes hangon, és észre sem vette, hogy

szavai hatására Gatlard mennyire elsápadt, és remegő kézzel a

tányérja körül kezdett matatni, hogy elrejtse reszketését, amitől

pulzusa lelassult, és a vér a szíve felé tolult.

Aglaja azonban észrevette mindezt, és rémülten megszólalt:

– Istenem, Richard, nem érzed jól magad? Hirtelen úgy elsá-

padtál, valami bajod van?

Közben megragadta a kezét, és aggódva nézett sápadt arcára.

– Mi van veled? A kezed reszket és hideg, ó istenem, csak

nem vagy beteg? – folytatta ijedten, miközben felállt.

– Semmi, semmi, Aglaja, rögtön elmúlik, egy idő óta már

többször előfordult velem, hogy a szívem körül összetorlódott a

vér, de ez nem jelent semmit – válaszolta Gatlard, összeszedve

magát, és poharából gyorsan egy húzásra kiitta a madeirát.

– Madam Astor ekkor azonban meglepődve szegezte rá a te-

kintetét, és a hirtelen rosszullétet összefüggésbe hozta saját, előbb

elhangzott szavaival.

200

Nem szólt egy szót sem, Gatlard pedig ismét uralkodni tudott

magán, Aglaját visszahúzta a székére, és kényszeredett nevetgé-

léssel így szólt:

– Látod, már el is múlt. A havannai orvosom azt mondta,

hogy mindennek a vér az oka, és nem kell tartanom semmitől.

– Isten adja, hogy ne legyen valami komolyabb oka – jegy-

zete meg madam Astor, kérdő tekintettel Gatlard szemeibe nézve.

Ő azonban kitért a tekintete elől, és tréfálkozva Aglajához for-

dult:

– Te azonban tölthetnél a páciensednek még egy pohár bort,

és közben magadról se feledkezzél meg.

Aglaja gyorsan megtöltötte a poharakat, mire Gatlard meg-

emelte felé a sajátját.

– Egészségedre! – mondta, majd kiürítette azt. – A bor jó, de

a napokban küldök majd ide néhány rekesz madeirát és portóit,

hogy legyen valami különösen finom innivalónk.

A társalgás meghittsége elszállt, és bármennyire is igyekezett

Gatlard gondtalannak látszani, mégiscsak kényszeredett maradt,

és könnyen felismerhető volt, hogy valamennyien másvalamire

gondolnak.

Gatlard alig várta, mikor emelkedhet fel végre az asztaltól, és

amint elérkezett ez a pillanat, sürgős tennivalóira hivatkozva elné-

zést kért azért, mert a kávézásra már nem maradt ideje.

Megígérte, hogy amilyen hamar lehetősége lesz rá, ismét eljön.

Gyorsan elbúcsúzott, és amint Aglaja kíséretében távozott a ker-

ten át, madam Astor fejét ingatva, elgondolkozva nézett utána.

201

XVIII.

Téli szórakozás. Az új szolga. A kormányzó. Spanyol viselkedés.

Zavarban. A flotta. A hatalmas folyó. Az indián kislány.

A reggel. A Vörös-folyó.

Louisiana-ban az ősz mérsékelte a Nap égető sugarait, és New-

Orleans-ben az évenként beköszöntő lázas betegségeknek is vége

szakadt. A városban ismét felélénkült a kereskedelmi élet, és lakói

felfrissülve a hűvös éjszakáktól ismét átadták magukat a gondta-

lan délvidéki élet örömeinek. A fáklya- és gyertyafényben pom-

pázó fandango-tánctermekből éjszakánként mandolinok, cimbal-

mok és tamburinok hullámzó hangjai és a lelkes táncosok és tán-

cosnők ujjongása szűrődött ki. A spanyol nagyságok palotáit csil-

lárok és kandeláberek fényözöne árasztotta el, ablakaik mögött

pompás öltözetű hölgyek, aranysújtásos bársonykabátú urak és

tisztek bukkantak fel, gazdag paszományú uniformisaikban. Nap-

közben súlyos, arannyal díszített állami kocsik magasba törő,

rojtokkal díszített bakkal, nehéz zsinóros kabátba bújtatott kocsi-

sokkal gördültek végig az utcákon, ablakaikból kitekintő szép

spanyol és francia kreolbőrű hölgyekkel. Délutánonként gazdagok

és alacsonyabb rangúak seregestől vonultak az arénák felé a bika-

viadalokra, és esténként, amikor a hűvös esti szellő a tenger felől

a város irányába fújdogált, a sétányok az előkelő világ kedvtelő

sétálgatóival teltek meg.

Louvencourték nem vettek részt ezeken a szórakozásokon,

csak az esti sétákon, hogy élvezzék a friss esti levegőt, és felfris-

süljenek a nappali hőség után. Ilyen alkalmakkor találkoztak új

ismerőseikkel, akik mindig részvéttel és barátságosan üdvözölték

őket, és sajnálatukat fejezték ki azért, mert rövidesen elhagyják a

várost és messzire, vidékre költöznek, mivel már befejezték elő-

készületeiket a Fekete-folyó irányába, és a gróf már csak arra várt,

hogy több nagyobb csónakhoz csatlakozhasson, melyek minden-

féle ellátmányt szállítanak Sarzano tábornok erődje számára, és

melyeket katonai fedezet kísér majd.

202

Louvencourt korábbi santo-domingo-i szolgái közül számos

férfi és asszony jelentkezett hívására, és a Delphin szkúner fedél-

zetén útnak indultak New-Orleans felé, így jelenleg körülbelül

ötven munkaerővel rendelkezett. Öt nagy csónak állt készenlétben

számára, hogy készleteket, szerszámokat, igás- és hátaslovakat

valamint egy tejelő tehenet vegyenek fel. A csónakokat úgy sze-

reltette fel, hogy azok egyaránt alkalmasak legyenek vitorlázásra,

és evezők használatára is. Egy hatodik, könnyű csónak saját maga,

a grófnő és Remi számára állt rendelkezésre minden kényelemmel

felszerelve, amit egy ilyen korlátozott helyre a nehéz és hosszú

útra be lehetett szerezni.

Graville bankár az előkészületek során a messzemenően támo-

gatta Louvencourtot tanácsokkal és tevőlegesen is, kölcsönként

készségesen rendelkezésére bocsátotta a szükséges összeget, és

végül az ékszereiket is eladta, éspedig olyan magas áron, hogy a

gróf ismét rendelkezett nyolcvanezer dollárnyi készpénzzel.

Moiré, a félvér indián napi gyakorisággal ki-be járkált

Louvencourtéknál. Konyhájukat állandóan ellátta friss vadhússal

és halakkal, és minden alkalmat megragadott, hogy kellemessé és

hasznossá tegye magát. Gyakorlatilag a gróf szolgálatában állt,

bár nem lépett be szolgának hozzá.

Most azonban, amikor már ennyire közel volt az indulás, a gróf

igényt tartott rá, hogy egy olyan szak- és tájismerettel rendelkező

ember állandóan rendelkezésére álljon, mint Moiré, hogy segítsé-

gével letelepedésre alkalmas helyet találjon, valamint tapasztala-

taival segítsen leküzdeni a vadonbeli élet kezdeti nehézségeit és

veszélyeit.

Moiré már többször is felkínálta szolgálatait, a gróf azonban jó

okkal mindeddig kitért előle, mert Lazare kinyilvánította a félvér

jellemével kapcsolatos aggályait, és ő maga sem volt iránta túl

nagy bizalommal

Nem volt azonban egyszerű, csak úgy a jó szerencsében bízva

nekivágni a vadonnak, és ott a kívánalmaknak és szükségleteknek

megfelelő földdarabot találni, de ez mégis létkérdés volt, amely

203

körül Louvencourték egész jövője forgott. Ezért ekkor úgy hatá-

rozott, bár voltak bizonyos kellemetlen előérzetei, hogy állandó

alkalmazásba veszi Moirét, és kipróbálja, hogy jósággal és szere-

tetteljes bánásmóddal képes lesz-e hűséges alattvalójává tenni.

Az érintett ettől a pillanattól kezdve szüntelenül tevékeny és

figyelmes volt. Csónakos tapasztalataival a legcélszerűbben sze-

relte fel a járműveket, számtalan szükséges holmi beszerzéséről

gondoskodott, melyek hasznát egy ilyen nagy utazás során csak ő

ismerhette pontosan, és minden pillanatban, amikor feladatai nem

szólították el távolabbra, a gróf minden intésére engedelmesen

ellátta feladatait.

Csak Lazare-val szemben érzett némi ellenszenvet, talán azért

is, mert néger volt, vagy azért, mert komoly befolyással volt az

uraságra, a családnál betöltött szerepe miatt, de a tisztesség ked-

véért ezt igyekezett eltitkolni. Ahol lehetett, kerülte, és a vadon-

ban folytatott élet dolgaiban vele szemben hangosan nyilvánította

ki fölényét különösen olyankor, amikor a gróf is jelen volt.

Lazare igen jól felismerte Moiré iránta érzett ellenszenvét, de

ennek ellenére értékes személynek tartotta ura érdekében, és ezért

barátságos és elnéző volt iránta. A végső előkészületeknél minden

olyan ügyben kikérte tanácsait, amiről úgy gondolta, hogy helye-

sen ítélheti meg a dolgot, és gyakran érdeklődött nála olyan hely-

zetekről, ami a hosszú vándorút során érheti őket.

A gróf engedélyt kért Louisiana kormányzójától, akinek a

székhelye New-Orleans-ben volt, hogy csatlakozhasson a Sarzano

tábornokhoz indítandó szállítóhajókhoz, aki barátságos hangvételű

válaszában engedélyezte kérését.

Louvencourt már egy hete teljesen fel volt készülve az útra,

amikor egy este a kormányzó megüzente neki, hogy a kis flotta

indulására a következő napon kerül sor.

Eljött a reggel, és a rakparton, ahol a spanyol hajók ki voltak

kötve, összegyűlt a város kíváncsi lakossága, hogy végignézzék,

amint a hajók elvitorláznak.

204

A legelső hajón ott lobogott a spanyol zászló, és a kíséretként

kirendelt katonai különítmény fele ott állt a fedélzeten teljes fegy-

verzetben, míg másik fele a legutolsó hajón tartózkodott.

A dobos megpergette dobját, a katonák felsorakoztak, és a

kormányzó nehéz, aranyozott állami kocsija lassan közeledett

dübörögve a göröngyös úton. A rakpartra érve megállt, és a kor-

mányzó, Don José Amadeus Ballarta y Zumpango kiszállt, és a

katonák fegyverrel tisztelegtek neki.

Alacsony termetű, közkedvelt úriember volt, akinek kolosszá-

lis arany vállbojtjaival díszített uniformisa annyira tele volt arany-

sújtásokkal és érdemrendekkel, hogy annak alapszínét alig lehetett

felismerni. Vaskos fejét, mely teknősbékaként kukucskált ki szé-

les vállai közül, hatalmas tollas kalap fedte. Zsírtól fénylő, vörös

arcát nagy, szénfekete bajusz szelte ketté, és hatalmas szabja ló-

gott le keresztben a háta mögött kerek testéről majdnem a földig.

Merész, katonás léptekkel lépdelt a rakparton az első hajóig,

ahol hősiesen tüzes beszédet mondott a katonáknak, majd az ex-

pedíció kapitányához, Don Balencia-hoz fordulva megbízta, hogy

adja át tiszteletteljes üdvözletét Sarzano tábornoknak, majd tollas

kalapját megragadva egy lépést hátralépett. A nagy szabja közben

a lábai közé keveredett, amitől hanyatt vágódott, égnek meredő

lábakkal. Hiába próbálkozott ide-oda gurulva feltápászkodni, míg

végül az altiszt leugrott a hajóról rakpartra, segítő kezet nyújtva

felé, majd leverte a port az uniformisáról.

Viharos nevetés harsant fel a rakparton lévő nagy tömegben, a

kormányzó azonban megvető pillantást vetett a lármázókra, majd

meglehetősen büszkén tovább lépkedett a rakparton várakozó

Louvencourt felé, hogy elköszönjön tőle, akinek a hajói valame-

lyest lejjebb várakoztak a folyón. Közben tollas kalapját határo-

zott mozdulattal a fejébe nyomta, és a szablyát, mintha rohamra

indulna, lándzsaként tartotta maga elé.

A gróf, aki látta közeledni őt, elément, és megköszönte neki

barátságosan megadott engedélyét, hogy csatlakozhasson az ex-

pedícióhoz, mire a kormányzó kihúzva magát így szólt:

205

– Menjen csak, gróf úr, ameddig a spanyol zászló lobog, és

én ezekkel a karokkal és ezzel a szablyával fogom védelmezni

önt!

Ezzel előrántotta a hüvelyében pihenő fegyvert, és hősiesen

lelkes tekintettel suhintott vele egyet a levegőben.

Ekkor észrevette a grófnőt, aki felemelkedett üléséről a hajón,

és a mellvédnél állt. Könnyed léptekkel odasietett hozzá, lekapta

tollas kalapját, uniformisának gomblyukából kihúzott egy szál

rózsát, és kecses mozdulattal az alábbi szavak kíséretében át-

nyújtotta neki:

– A gavallérnak karunkat és szablyánkat, önnek pedig kép-

mását, a rózsát, szépséges hölgy, tiszteletünk jeléül!

Aztán a legkecsesebb szavakkal fejezte ki jókívánságait a

grófnőnek férje vállalkozásához, miközben kabátja zsebéből elő-

húzta zsebkendőjét, hogy letörölje vele gyöngyöző homlokáról az

izzadtságcseppeket, melyeket a Nap sugarai csalogattak elő bőré-

ből.

A zsebkendőt könnyed mozdulatokkal akarta széthajtogatni,

amely azonban ellenállt igyekezetének. Ide-oda lobogtatta jobbjá-

ban, de az mégsem akart rögtön engedelmeskedni neki, mire

mindkét kezével megragadta, széthúzta, és legnagyobb rémületére

észrevette, hogy az egy női ing-előtétet tart a kezében, amit a mo-

sónő valószínűleg tévedésből tett a zsebkendők közé.

Arca ekkor bíborvörösre színeződött, majd elsápadt, és a fatális

holmit gyorsan visszasüllyesztve kabátja zsebébe, zavart pillantást

vetve a grófnő felé, hogy kifürkéssze, felismerte-e a hozzá nem

illő ruhadarabot, de az asszony arcvonásai ugyanolyan komolyak

voltak, mint ahogyan előbbi üdvözlő szavait fogadta.

A kormányzónak ekkor segítségére sietett a dobpergés, amit a

dobos hallatott az első hajóról, amely éppen ekkor vitorlázott ki a

kikötőből. Gyorsan tisztelgett a legénységnek, búcsút vett

Louvencourttól, akinek a hajói ekkor távolodtak el a rakparttól,

hogy kövessék a kormány járműveit.

206

A szél friss volt és kedvező, és dagadó vitorlákkal hajtotta a flottát felfelé, a hatalmas áradattal szemben. New-Orleans város

hátra maradt, és egyre inkább eltűnt a távoli párában az utazók

szemei elől.

A gróf legelső hajójában, amely mezőgazdasági eszközökkel,

szétszedett kocsikkal és taligákkal, egy malom építéséhez szüksé-

ges vasalkatrészekkel, és mindenféle szerszámmal volt megra-

kodva, a gróf szolgáin kívül ott volt Moiré vezetőként, miközben

az utolsó hajót Lazare parancsnokolta.

Az elsőt Louvencourt hajója követte, ennek legénysége hat né-

gerből állt. Ez a hajó könnyű naptetővel volt ellátva, amely árnyé-

kot tartott egészen a hátul elhelyezett kajütig. Előtte helyezkedtek

el az utasok ülései, miközben a négerek az elülső részben tartóz-

kodtak.

Lassan haladtak előre, mivel a hajók nem lettek volna képesek

azonos sebességgel haladni, így a gyorsabbak nem feszítették ki

annyira a vitorláikat, hogy a lassúbbak ne maradjanak le.

Ennek ellenére nagy előny volt, hogy a szél elég erősen fújt

ahhoz, hogy az erős áramlat ellenére haladni tudjanak, mert ha

evezni kellett volna, az nagy erőfeszítést és sok időt vett volna

igénybe.

A gróf összes hajója azonban gyorsabb haladásra is képes lett

volna, mint a kormányzat hajói, és csak udvariasságból maradt

mögöttük, jóllehet Moiré többször is javasolta, hogy előzzék meg

őket. Azok szétoszlottak a hatalmas folyó teljes szélességében, így

közülük többen a legnagyobb sodrásban haladtak, miközben

Moiré elkerülve az erős sodrást, a gróf járműveit egymás mögött a

nyugodtabb vizeken vezette.

Ezért útjuk hol az egyik, hol a másik part közelében vezetett,

így a hajósoknak lehetősége volt a partig érő őserdő sötét, árnyas

részeire is betekinteni, és örömüket lelhették az ezerféle növény-

zet virágaiban, melyek a legmagasabb fákat is csúcsaikig díszí-

tették. Az erdőknek ez a pompája újdonság volt az idegenek szá-

mára, és örömteli csodálkozásuk közben nem is figyeltek a rémes,

207

zöld aligátorokra, melyek nagy számban lepték el az iszapos par-

tot, és a zöld kígyókra, melyek sziszegve emelték fejeiket a tova-

suhanó hajók felé. Csak a szép látványnak örvendeztek, örültek az

ezüstfehér gémek sokaságának, a bíborvörös flamingóknak, me-

lyek felröppentek hajóik előtt, majd tőlük távolabb ismét leeresz-

kedtek a partra, míg végül végtelen sokaságba gyülekezve, mint

felhő emelkedtek fel a magasba, és az aranyló Nap fényében lár-

mázva és rikácsolva ismét leereszkedtek a folyóra.

A szakadatlan őserdők között Louvencourt örömmel fedezett

fel időnként egy-egy települést, mert képzeletben már saját új

otthonukat látta maga előtt.

Kellemetlen akadályt jelentettek az út során a folyóban sodró-

dó fatörzsek, amelyek elől vagy kénytelenek voltak kitérni, vagy

ellökni a hajóiktól, nehogy kárt tegyenek benne. A hajósok azon-

ban hosszú botokkal voltak felfegyverkezve, készenlétben várva,

hogy eltaszítsák a rönköket.

Leereszkedett az esti szürkület, a Nap lemenőben volt a sötét

őserdő felett, tüzesen tükröződve a tovasiető folyóban, és a köze-

ledő este fokozta a magányt, amely körülvette az utazókat.

Louvencourték szívének azonban mindez jót tett, fellélegeztek

arra gondolva, hogy sikerült megszabadulniuk és eltávolodniuk a

gonosz világtól, és családi körük csendes, zavartalan békéjéről

ábrándoztak, ahol feledésbe merülhetnek a sors kegyetlen támadá-

sai, amelyek oly rémesen beavatkoztak életükbe.

Már majdnem teljesen besötétedett, amikor Moiré a csendes

vízben hajóját a folyó bal partja felé kormányozta, ahol az égbetö-

rő fák hatalmas karjai messze benyúltak a víz fölé. A hajósok

Louvencourték hajóját annak magasabb árboca miatt kénytelenek

voltak kijjebb tartani a folyón, miközben a kormányzati hajók a

folyó túlsó oldalán maradtak.

Moiré hirtelen elkiáltotta a szokásos figyelmeztetést a gróf

hajója felé: – Figyelem, fatörzs! – mire a hajósok hosszú rúdjaik-

kal kinyúltak, hogy félretaszítsák a veszélyes rönköt. Ekkor nem

208

túl hangos, félénk kiáltozás hallatszott, mintha egy kisgyermek

hangja lett volna.

– Istenem, egy gyermek! – kiáltott fel szinte egyszerre a gróf

és felesége felugorva üléseikről, a sötétben a hang irányába kém-

lelve.

Ekkor egy hatalmas tölgyfatörzs közeledett a sötét árban, kö-

zepe táján számos összeborult, letört ággal, amelynek közepén

egy kis sötét alak kuporodott. A félénk sírdogálás és nyöszörgés

tőle származott, miközben nem messze egy hatalmas aligátor

mellső lábaival kezdett felkapaszkodni a fatörzsre, és félig nyitott,

hatalmas száját nyújtogatni kezdte felé.

A hajósok félretolták a fatörzset, amit a folyó sietve továbbso-

dort a hajó mellett. A gróf ekkor hirtelen odakiáltott az emberei-

nek:

– Állj, állj, az ott egy gyermek, állítsátok meg a fatörzset!

A hatalmas rönk azonban továbbsodródott, az emberek képte-

lenek voltak megállítani a mozgását.

– Mentsétek meg a gyermeket, kiáltotta a grófnő, kétségbe-

esett hangon, miközben a gróf és testvére, igyekeztek bevonni a

vitorlát, közben odakiáltva a négereknek, hogy kapják fel az eve-

zőket, és kövessék a fatörzset.

Néhány pillanat elegendő volt a hajó megfordításához. Az

áramlat magával ragadta, és az evezők szinte repülve hajtották a

tölgyfatörzs után, melyet a sodrás annyira eltávolított a parttól,

hogy a következő hajókat már nem veszélyeztette.

Lazare az utolsó hajóban észrevette, hogy urának hajóját elra-

gadja a folyó sodrása, és erre nem találva magyarázatot, a sajátjá-

val utána iramodott, és majdnem egyszerre értek oda a fatörzshöz.

– Mentsd meg a gyermeket a fatörzsről, látod az aligátort,

Lazare? – kiáltotta felé a gróf, ahogyan csak kifért a torkán.

Az udvarmester eloldotta hajójának vitorláját, és hevesen neki-

csapódott a hatalmas fatörzsnek. A következő pillanatban Lazare

209

már fel is ugrott rá, megragadta és karjára kapta a rémülten kiálto-

zó gyermeket, aki eddig az ágakba kapaszkodott, a szörnyet pedig

egy baltacsapással visszazavarta a vízbe.

– Add ide nekem azt a szegény gyermeket, Lazare, – kiáltotta

oda neki a grófnő, akinek a hajója ekkor ért oda a rönk másik

oldalához, és karjait kitárta a kicsike felé. A gróf ekkor Lazare-tól

átvette őt, és felesége karjaiba tette.

Egy csodálatosan szép, körülbelül hároméves indián kislány

volt, aki ekkor megnyugodva a grófnőhöz simult, és nagy, gazella

szemeivel csodálkozva nézett fel rá.

– Ó, te kis angyal, az ég küldött nekem – mondta az asszony

cirógatva a gyereket, és becsomagolta a sáljába, miközben köny-

nyek csordultak ki szemeiből, saját gyermekére emlékezve. –

Mennyire kétségbeesve sírhat most anyád utánad, és mennyire

vérezhet apád szíve!

Aztán kisimította a kicsi arcocskájából annak mélyfekete haját,

majd megcsókolta friss, kecses kis szájacskáját, mire ő néhány

érthetetlen szót motyogott, mintha a jóságos idegen asszony kér-

déseire akarna válaszolni.

A hajók közben eltávolodtak a fatörzstől, vitorláikat ismét fel-

húzták, majd rövidesen elfoglalták helyüket a hajók sorában.

A sötétséget, mely egyre sűrűbbé vált, és nagyobb óvatosságra

intette a hajósokat, rövidesen eloszlatta a felemelkedő Hold, és

szinte nappali világosságot árasztó fénye utat mutatott nekik az

ezüstösen csillogó, széles folyón.

Halotti csend vette körül őket, csak a hajók orra felől lehetett

hallani a hullámok csobbanását és pezsgését, és a felzavart vízi

varjak rekedt károgása szakította meg. Csend uralta az elhagyott

vidéket, de olykor felharsant a hangos figyelmeztetés: – Vigyázat,

fatörzs! – amit az erdők visszhangja viszonzott.

A grófnő enni és inni adott a megmentett gyermeknek, és be-

vitte magával a kajütbe, ahol lefektette a puha fekhelyre. A gróf és

testvére azonban odakint maradtak üléseiken, hogy ügyeljenek a

210

hajó biztonságára, de ők is pihentek, és szunyókálásukból csak a

közeledő fatörzsekre figyelmeztető kiáltás zavarta fel őket olykor.

Így telt el az első éjszaka, és a felkelő Nap derűs fénnyel

árasztotta el az erdőt és a folyót, amikor a grófnő kis védencével a

karján kilépett a kajütből, és jó reggelt kívánt a férjének.

– A kicsike olyan kedves és türelmes, egész éjszaka meg sem

moccant – mondta az asszony fájdalmas mosollyal, megsimogatva

a gyermek arcát.

– Ki tudja, mennyi ideig sodródhatott a fatörzsön szegény

kislány – válaszolta a gróf, és barátságosan megfogta a kezecské-

jét.

– Gondolom, igen hosszú időt tölthetett el rajta, mert tegnap

este nagyon éhes és különösen szomjas volt, bizonyára nem mert

az ágak közül kihajolni a víz fölé. Szegényke, ha nem akadtunk

volna rá időben, az a szörny, az aligátor bizonyára megölte volna

– válaszolta a grófnő, és némi szünet után, miközben barátságosan

rámosolygott a kicsire, férjéhez fordulva folytatta:

– Valami nevet kellene adnunk neki, úgy gondolom, nevez-

zük Sauve-nek.

– Igen, ez tényleg megfelelő név lesz a számára, mert valóban

a biztos pusztulástól lett megmentve – válaszolta a gróf, részvéttel

tekintve a kedves kis gyerekre, aki mosolyogva figyelte tekintetét,

majd fejecskéjét a grófnő ölébe temette.

A grófnő ekkor megbízta Cleo-t, hogy a pamutból, amit oda-

adott neki, készítsen számára egy ruhácskát, és cserélje le vele a

bőrszoknyát, amit eddig viselt.

Még nagyon korán volt, a köd könnyű felhők formájában

hömpölygött a folyó felett és partjain a fák felfrissülő lombjai

alatt, a szél pedig frissen és hűvösen fújdogált. Imitt-amott az

erdők sötét zöldjéből őzek, bivalyok és olykor medvék bukkantak

elő a part felé tartva, hogy a zajló áradatból megigyák reggeli

italukat, és az állatok csodálkozó tekintettel néztek az elhúzó ha-

211

jók után, ahonnan ijesztő lövések dördültek el és villantak feléjük,

és ártatlan társaik közül némelyiket golyó terítette le.

A hajósok gonosz játéka volt ez, amit a gróf megtiltott az

övéinek. Nem engedte meg, hogy bármiféle haszon nélkül gyil-

kolják az állatokat, a kormányhajókon azonban tovább folytatták

ezt a szórakozást, és egyre hangosabb üdvrivalgások harsantak fel,

amikor valaki eltalált egy vadat.

A széljárás kedvező maradt, déli irányból fújt felfelé, és a vilá-

gos holdfény éjszakánként is lehetővé tette a hajósok számára

útjuk fojtatását, és így nyolc nap elteltével elérték a Vörös-folyó

torkolatát, ahová bekanyarodtak.

Két nappal később ismét elhagyták azt, és felfelé rákanyarod-

tak a Fekete-folyóra, hogy rövidesen elérjék útjuk célját.

XIX.

A délvidéki indiánok. A közös ellenség. Felkészülés a harcra.

A természet szépsége. Az ütközet. Az indián törzsfőnök.

Baráti biztosíték. Az új haza. Véleményeltérés. Az erőd.

A parancsnok. Üdvözlés. Büszkeség

A Vörös-folyó és a Fekete-folyó két partja körüli vidékeket

számos különféle indián törzs lakta, akiknek részben már nagyon

régen itt volt a hazája, részben azonban észak felől vándoroltak

erre a vidékre, és fegyverrel a kezükben harcolták ki maguknak a

jogot, hogy itt élhessenek.

Az előbbiekhez a miami és mingoe népek törzsei tartoztak,

akik korábban hatalmas nemzeteket képeztek, és akiket királyok

kormányoztak, de az egymás közötti és országukba betörő idegen

vadakkal szemben vívott háborúk következtében számuk és ha-

talmuk igen erőteljesen megfogyatkozott.

212

Az északról az országba bevándorolt indiánok közé sokan má-

sok között shawnee és dealware törzsek tartoztak, akiket fehérek

üldöztek el északról és keletről apáik földjeiről, és körülbelül öt-

ven évvel ezelőtt kerültek ezekre a területekre.

A franciák és angolok között a nyugati területekért folytatott

küzdelmek során Amerika ezen őslakói hol az egyik, hol a másik

fél mellett emelték fel csatabárdjaikat, de legkitartóbban mégis a

franciák iránt voltak hűségesek. A spanyolokkal sohasem barát-

koztak, és a mai napig halálos ellenségnek tartják őket.

A területek eredeti tulajdonosai és a később bevándoroltak kö-

zötti ellenségeskedés sem szunnyadt el teljesen, és időről időre

még mindig véres ütközetekre került sor közöttük, amelynek so-

rán egész törzseket mészároltak le az utolsó lélekig a legször-

nyűbb módon.

Közös ellenségük azonban a spanyolok maradtak, különösen

pedig a Fekete-folyó menti erőd parancsnoka, Sarzano tábornok,

aki a legnagyobb felháborodásukra területük közepén építtette fel

várát, és már évek óta gúnyolta és rémülettel töltötte el őket, és

vele szemben teljes erejük bevetésével sem tudtak eredményt

elérni.

Már évek óta körülrajzották az erődöt, és állandóan alkalom

után kémkedtek, hol tudnának kárt okozni neki, a harci szerencse

azonban mindig elpártolt tőlük, és már megszámlálhatatlanul sok

harcost veszítettek el, akik dühödt bosszúval támadtak a gyűlölt

idegenre.

Azt a hírt, hogy egy flotta közeledik a Mississippin spanyol

zászló alatt, spanyol katonákkal a fedélzeten, futárok már sokkal

hamarabb megvitték, mielőtt még elérte volna a Fekete-folyót, az

ott lakó indiánoknak, és a kormányzati hajókon lévő spanyolok is

meg voltak győződve róla és fel is készültek rá, hogy a vadak az

erőd felé a Fekete-folyón vezető útjuk során meg fogják támadni

őket.

A folyó ezen a vidéken nem volt túl széles, és mindkét oldalon

az erők fái az égig értek, és különösen a folyó számos kanyarula-

213

tában nem lehetett használni a vitorlákat, így a hajók csak eve-zőkkel tudtak továbbhaladni.

Az evezősök azonban nem bújhattak fedezékbe a hajók oldalai

mögött a vadak esetleges lövöldözései elől, ezért védelmük érde-

kében deszkatáblákat állítottak melléjük, és csak annyi rést hagy-

tak szabadon közöttük, hogy mozgatni tudják az evezőket.

Ez az óvintézkedés Moiré tanácsára Louvencourt hajóin is

megtörtént, bár egyúttal azt is állította, hogy ők nem lesznek kité-

ve a vadak támadásainak.

Délután az egész flotta megállt a Fekete-folyón, mert az útnak

erre az utolsó veszélyes szakaszára óvatossági intézkedéseket

kellett megtenniük. A két kartáccsal megtöltött mozsárágyút, me-

lyek közül az egyik a legelső, a másik a legutolsó kormányzati

hajón volt elhelyezve, azonnali használatra készenlétbe helyezték,

és a kapitány szemlét tartott a katonák között, hogy ők is vala-

mennyien megfelelően felkészültek-e egy esetleges harcra.

Eközben a gróf átment Balencia kapitányhoz, hogy köszönetét

fejezze ki neki a kíséretért, és egyúttal közölje vele, hogy nem

fogja őt egészen az erődig követni, mert több mérfölddel előbb

ezen az oldalon fog megállni. Szolgája, Moiré nyilatkozata szerint

itt állítólag van egy alkalmas hely, ahol egyelőre letáboroznak,

míg a környéken ki tudja választani a letelepedésre alkalmas vég-

leges helyet. Egyúttal megkérte, hogy alkalomadtán ajánlja őt

Sarzano tábornoknak, és mondja meg neki, hogy Louvencourt

amennyiben ideje engedi, nem fogja elmulasztani, hogy megláto-

gassa szomszédját.

A délután azzal telt el, hogy felkészüljenek a továbbhaladásra,

és mivel a kapitány éjszaka nem akart úton lenni, ezért az indulás

időpontját másnap reggelre tűzték ki.

Valamennyi hajó a folyó közepén horgonyzott le, és a legény-

ség készenlétben állt arra, hogy a vadak esetleges támadására

azonnal teljes erőből válaszoljanak.

214

Az éjszaka azonban zavartalanul telt el, és a következő reggel

derűsen kezdődött. Ekkor valamennyi járművön élénk tevékeny-

ség folyt, a reggelit gyorsan elfogyasztották, a védekezéssel kap-

csolatos minden intézkedést tökéletesítettek, az első hajón dob-

pergés jelezte az indulást, és a hosszú sor az evezők monoton

csapásaira mozgásba lendült.

Most egészen más kép vette körül az utazókat. A Mississippi

és a Vörös-folyó hullámzó, beláthatatlan, zavaros vízfelülete he-

lyett a hajók ekkor szűk korlátok között, játszadozva csobogó

kristálytiszta árban úsztak, melyben mindkét oldalon az égbetörő,

élénkzöld lombos erdő fái tükröződtek, és az általuk keltett sötét

árnyak miatt kapta ez a folyó a Fekete-folyó nevet.

A folyóágy gyakran beszűkült. A két oldalon lévő hatalmas fák

ágai összeértek, úgyhogy a hajók mintha csúcsív által tartott

lombtető alá kerültek volna, melynek jobb- és baloldalán kisebb

mellékjáratok zubogó patakokkal vezettek az óriásnövényekkel

borított erdőségekbe. Aztán hirtelen megnyílt a zöld boltív, az

áradat ezüstösen csillogó tóvá tágult, amelynek nyugodt felületén

visszatükröződött az ultramarin égbolt, és partjai hol mély öblök-

be húzódtak vissza, hol pedig festői formájú földnyelvek törtek

elő, majd magas erdők árnyékolták, dús füves rétekkel váltogatva,

jótékony változatosságot nyújtva a szemlélőknek.

A színpompa, a föld és folyó feletti illatos levegő az egyre

váltakozó képekhez csodálatos bájt mellékelt, a mezők zöldje

ezernyi árnyalatban pompázott, az erdők, és bármerre, ahová a

szem tévedt, mindenfelé tarka virágoktól díszlettek. Mindeközben

a Nap aranyló fénye világította meg a tavat környező erdőket és

mezőket, és a lombkoronán átszűrődő fénysugarak játszadoztak a

fák óriási törzsein és az ágaikon függő könnyű indákon.

Errefelé úgy tűnt, a természetet még nem érintette a civilizáció

romboló keze. A partokat gondtalanul legelésző állatok népesítet-

ték be, megszámlálhatatlanul sok vízimadár játszadozott a nyu-

godt vízfelületen, vagy könnyed köröket róttak felette, és az erdők

tarka tollazatú lakói hangos, ujjongó hangjaikkal repkedtek a

lombkorona titokzatos, hűs sötétjében.

215

Csodálattal és elragadtatással vándorolt Louvencourték tekin-

tete új hazájukon, jóllehet Moiré előre elmesélte, milyen szép ez a

hely, azonban azt a szépséget, amilyen a valóságban volt, szavak-

kal nem lehet leírni.

– Te sem találsz szavakat, Horace? – szólt a grófnő férjéhez,

miután már hosszasan szemlélődtek maguk körül némán, egymás

mellett üldögélve. – Isten mégiscsak igen kegyes volt hozzánk,

akkor is, ha elég göröngyös úton vezetett el bennünket idáig. Azt

hiszem, hogy a felejthetetlen Santo Domingo után ez a legszebb

hely a Földön!

– Igazad van, Madelaine, tényleg elbűvölő ez a hely, hátha

még tudnád, mennyire végtelenül boldoggá tesz engem, hogy

neked is ennyire tetszik. A te boldogságod az egyetlen, ami meg-

szépíti számomra a világot – válaszolta a gróf, és keblére vonta a

szeretett asszonyt.

– Ó, drága, szeretett férjem, csak a te gondolataid, a te érzel-

meid mozgatnak engem, életem alaphangját te adod meg nekem,

én magam csak a visszhangod vagyok! – mondta az asszony, sze-

relmes érzelmeitől elragadtatva, és puha karjával boldog odaadás-

ként átkarolva férje nyakát felnézett rá, és csókra nyújtotta szép

ajkait.

A felettük összeboruló lombkorona hűs árnyékában siklottak

tovább a mély, tiszta víz felszínén, és az új boldogság kezdte be-

gyógyítani a szíveiken ejtett sebeket, de ekkor az első hajó felől

hallható ágyúlövés dörrenése rázta meg az erdőt, és gördült tova,

lefelé a folyón.

Döbbenten riadt fel a boldog pár szerelmes ábrándozásából, és

lélegzetvisszafojtva néztek mindketten előre a lombkoronák bol-

tozata alatt a hajósor eleje felé, ahol az első hajót fehér füstfelhő

vette körül. Ekkor hirtelen mintha alvilági üvöltést hallottak vol-

na, amire muskéták sortüze volt a válasz.

A spanyolok elkeseredett küzdelembe keveredtek az indiánok-

kal, akik az errefelé keskeny folyó mindkét partján százával rej-

tőztek el a parti magas, dús növényzet között, fatörzsek mögé

216

bújva, valamint fent ültek a fák koronáiban, hogy odafentről is lefelé lövöldözzenek nyilaikkal halálos ellenségeikre. Közben

pokoli csatakiáltásokat hallattak, amibe sebesültek rémült halálki-

áltásai keveredtek. Azonban csak a fák koronáiból leadott lövések

érhették el a hajósokat, a part felőli lövések elakadtak a védelem-

ként felállított fatáblákon, miközben a kartácslövések végigse-

pertek a föld felett, és leterítették az ott rejtőző vadakat. Azok az

indiánok azonban, akik odafent ültek a fák ágain, könnyű célpont-

nak számítottak a katonák számára. Golyóik elérték őket, és egy-

más után zuhantak le a magasból.

Akadálytalanul, ha nem is halottak és sebesültek nélkül, győ-

zedelmesen vonultak tovább a spanyol hajók a vad ellenség előtt,

majd hamarosan a folyó egy újabb tágulatához értek, amelynek

közepén haladva már a nyilak lőtávolságán kívül voltak.

Moiré a harc kezdetekor azonnal megállíttatta Louvencourt

hajóit, időt hagyva a spanyoloknak, hogy eltávolodjanak, ezzel

jelezve az indiánoknak, hogy nem tartoznak hozzájuk.

A csata utolsó hangjai is elhaltak. Halotti csend telepedett a

tájra, mire a félvér jelt adott a továbbhaladásra, és hajójának ele-

jén felállt. Lassan közeledtek a csata helyszínéhez, amikor Moiré

erőteljes kiáltással több indián törzsfőnököt néven szólított, majd

az ő nyelvükön folytatta:

– Ismertek engem, Moiré vagyok, a barátotok, testvéretek, és

franciákat hoztam el hozzátok, akik köztetek szeretnének lakni, és

a spanyolokat ugyanúgy gyűlölik, mint ti magatok.

Ekkor egy indián lépett elő a bokrok közül a partra, és fürkész-

ve nézett a közeledő járművek felé. Csak amikor az első odaért

elé, akkor szólította meg annak vezetőjét:

– Légy üdvözölve, Moiré. Te egy mingoe asszony fia vagy,

ezért nem beszélsz dupla nyelvvel. De akkor miért jöttetek együtt

ellenségeinkkel, a spanyolokkal, te és barátaid a franciák?

– Azért, mert a mi hajóink gyorsabbak voltak, mint az övéik

– válaszolta Moiré. – Utolértük őket útjuk során, és nem akartunk

217

elhaladni mellettük, nehogy vitába keveredjünk, mivel barátaink,

a franciák szeretik a békességet, és nem hurcolnak magukkal ak-

kora ágyúkat, mint a spanyolok. Ők a vörös emberekkel is örökké

békességben fognak élni.

– A franciák már akkor a barátaink voltak, amikor északon a

nagy tenger felől lefelé vonultak, és a mi földjeinken erődöket

építettek, és amikor megérkeztek az angolok, hogy lerombolják

azokat, mi magunk is megragadtuk csatabárdjainkat a franciák

érdekében. Örömmel üdvözöljük őket – mondta a mingoe törzsfő-

nök ismét, és integetni kezdett a hajók felé. Aztán folytatta: – A

spanyolok azonban két nyelvvel beszélnek, és legjobb barátaikat

álmukban szokták legyilkolni. Mindig is az ellenségeink voltak, és

velük szemben sohasem fogjuk elásni csatabárdjainkat mindaddig,

amíg egyetlen is él országunkban. Sok száz harcosunkat ölette

már meg a spanyol törzsfőnök, Sarzano, aki elrabolta és fogva

tartja a legszebb asszonyunkat, de erődjét a tűz fogja elemészteni,

és csontjai a napon fognak kifakulni.

– Moiré pedig jó tanácsokkal fog ellátni benneteket, hogyan

juttathatjátok be a tüzet az erődbe anélkül, hogy akár egyetlen

harcost is elveszítenétek, és hogyan szerezhetitek élve kezeitek

közé Sarzano-t – válaszolta a félvér, majd némi szünet után foly-

tatta:

– Most tovább kísérem barátainkat, a franciákat, felfelé a fo-

lyón odáig, ahol a préri virágai egészen a Fekete-folyó partjáig

érnek. Ott szeretnének lakni, és ott fognak baráti kapcsolatba lépni

ennek a vidéknek a vörös bőrű gyermekeivel. Nos hát, akkor min-

den jót, Monocatoocha.

Moiré üdvözletként még intett a mingoe törzsfőnök felé, a le-

génység megragadta az evezőket, és a hajók elhaladtak a vadak

mellett, miközben valamennyien barátságosan integettek nekik.

A járművek gyors evezőcsapásokkal suhantak, és a hajósok

fellélegeztek, amikor végre maguk mögött hagyták a csatateret, és

a kiszélesedett folyón tovább haladtak felfelé. Moiré az evezősö-

ket erejük teljes megfeszítésére biztatta, hogy mihamarabb elérjék

218

útjuk célját, és még naplemente előtt fel tudják állítani sátraikat.

Különösebb biztatásra nem is lett volna szükség, az emberek ma-

guktól is megtettek mindent, ami erejükből kitelt, és még az asz-

szonyok is evezőt ragadtak, hogy lerövidítsék az utazás utolsó

óráit.

Dél körül volt, amikor a hajósok az ismét elkeskenyedett, ár-

nyékos vízfelületről egy kiszélesedett tóra jutottak ki, amelyet a

folyó vájt ki. Ennek keleti oldalát sűrű őserdő szegélyezte, miköz-

ben a nyugati partján egy beláthatatlanul hatalmas préri kezdődött,

melynek friss, zöld felületén tarka virágok sokasága pompázott.

Imitt-amott azonban kisebb-nagyobb facsoportok emelkedtek ki a

hullámszerűen emelkedő és süllyedő felületből, ezek festőien

megszakították egyhangúságát, és elbűvölő távoli látványt nyúj-

tottak.

A magas, pompás liliomokkal fedett part közelében egy ligetes

rész terült el tölgyekkel, platánokkal, tulipánfákkal, magnóliákkal,

mirtuszokkal és babérokkal. Virágzó liánokkal körülfont csúcsaik

a magasba emelkedtek a kék éter felé, és dús lombozatuk messzire

benyúlva árnyékot tartott a csendes folyó fölött. Moiré ehhez a

ligethez irányította hajóját, és hamarosan valamennyi jármű ki-

kötött a part mellett a fák jótékony árnyékában.

Egy mélyről feltörő „hál’ istennek” sóhajtással lépett ki a gróf

és grófné karonfogva a zöld mezőre, és tekintetükkel meglepődve

és csodálkozva néztek végig a fenséges zöld ligeten és a távolba

vesző, napfénytől villogó vízfelületen.

– Milyen szép ez a vidék, valódi paradicsom – mondta a gróf

lelkesen. – Bárcsak engedné az ég, hogy zavartalanul élvezhessük

mindazt, amit ilyen gazdagon kínál fel itt számunkra a természet.

– És mindazt, amit a szívünkben hordunk – vetette közbe a

grófnő, a szeretett férfihez simulva, majd odasétáltak a pompás

vén fák közé, ahol Cleo az egyik hatalmas tölgy gyökerein ülő-

helyet készített úrnője számára. A közelben egy tisztavizű, hideg

patak mellett, mely csörgedezve folydogált a napfényben úszó

folyó felé, a szolgák tüzet gyújtottak, hogy a szakács új hazájuk-

219

ban elkészítse az első ebédet, amihez néhány vadász már el is

indult az erdőbe, hogy elejtsenek valami vadat.

A négerek a hajók kirakodásával foglalatoskodtak. A málhás-

és hátaslovakat valamint a tehenet a dús fűbe vezették. Lazare és

Moiré pedig a táborverést irányították.

Az udvarmester mindent néhány szóval és barátságos, nyugodt

lényével irányított, Moiré azonban mindenfelé hangoskodott, és

hanghordozása leginkább parancsoló jellegű volt.

Lazare több négert bizonyos fák kivágására kért, hogy gyorsan

valami tetőfélét készítsenek az uraságnak, és azok kiválasztásánál

gondosan ügyelt rá, hogy ezzel ne rontsa az erdő szépségét.

A patak túlsó oldalán volt egy fiatal, karcsú, oszlopszerű mag-

nólia, amelyhez Moiré odalépett egy négerrel, és megparancsolta

neki, hogy vágja ki, mert egyenes törzse kiválóan alkalmas lesz a

megépítendő ház egyik sarokoszlopának.

A néger ott állt a baltával, várakozással Lazare felé tekintve,

aki éppen akkor lépett be az erdőbe.

– Na, mire vársz még? – szólt rá a félvér – nem sok veszte-

getni való időnk van.

A néger felemelte a baltát, de még nem csapott oda, mert az

udvarmester ekkor odalépett hozzájuk, és a szerszámra mutatva

megkérdezte őt:

– Mit akarsz azzal a baltával?

– Ki kell vágnom a fát – válaszolta a néger, oldalpillantást

vetve Moiré felé.

– Ezt a fát sarokoszlopnak használhatnánk, és nagyon alkal-

mas helyen van számunkra – válaszolta a félvér.

– Kár lenne ezért a szép magnóliáért, dísz lehetne itt a ház

közelében. Bízza csak rám az ilyesfajta rendelkezéseket, Moiré úr,

mert én pontosan ismerem urunk óhajait – válaszolta az udvar-

220

mester tiszteletteljes hangon, és intett a négernek, hogy távozzon a

baltájával együtt.

– Én ugyanolyan jól bízhatok a saját ítélőképességemben, és

nekem az a véleményem, hogy ezt a fát nagyon jól tudnánk hasz-

nálni – folytatta Moiré valamelyest élesebb hangon, és visszahívta

a négert. Ekkor a gróf, aki hallotta a vitát, átlépett hozzájuk a pa-

takon, és így szólt a félvérhez:

– Soha ne mondjon ellent Lazare-nak, Moiré, mert ő az én

legfőbb szolgám, és amit ő elrendel, azt jómagam is úgy akarom.

Egyszer és mindenkorra, azt a parancsot kapta tőlem, hogy min-

denről neki kell rendelkeznie, a többi szolgám pedig azt a paran-

csot kapta, hogy teljesítsék utasításait, és csak az övét. Ennek

ellenére mindenkinek szívesen meghallgatom a véleményét, de azt

közölni kell velem, és mindenekelőtt azt kívánom, hogy az embe-

reim barátságosan és szeretettel bánjanak egymással. Nekem az a

legkedvesebb, aki ebben a vonatkozásban túltesz a másikon. Ezt

jól jegyezze meg magának, Moiré!

Mindezeket a szavakat a gróf olyan túláradóan barátságosan,

ámde mégis komolyan és előkelően mondta, hogy Moiré lesújtva

állt ott, és szóhoz sem jutott, de a gróf gyorsan a segítségére sie-

tett, és így szólt:

– Nagy szolgálatot tett nekem azzal, hogy elvezetett erre a

szép helyre, Moiré, és azt is jegyezze meg, hogy megfelelő módon

ezért hálámat ki akarom, és ki is fogom fejezni, függetlenül attól,

hogy a szolgálatomban marad, vagy sem. Senki sem tesz nekem

jót azzal, ami ellenemre van. Tartsa tiszteletben az udvarmestere-

met, ő pedig szívesen meg fogja hallgatni a maga tanácsait az

itteni első berendezkedéssel kapcsolatban, hiszen mindkettejüknek

egy közös érdeke van, ami az enyém, és ez egyúttal a maguk ér-

deke is.

Aztán barátságosan kezet nyújtott a félvérnek, és intett neki,

hogy menjen a dolgára, amit az azonnal meg is tett. Lazare után

indult, aki ott állt az egyik hajó mellett, és utasításokat adott a

benne foglalatoskodó embereknek.

221

Miközben a gróf táborában minden kéz szorgosan el volt fog-

lalva, hogy mindent megtegyenek a szükséges kényelem, de első-

sorban a biztonság érdekében, a kormányhajók nagy igyekezettel

folytatták útjukat felfelé a folyón, és a Nap már lemenőben volt,

amikor az erődhöz értek.

Az erőd a Fekete-folyó és az észak felől belé ömlő Bayou

Macon közötti földnyelven helyezkedett el. Igen sokféle anyagból

épült. Az alapfalakhoz messze északról hoztak le uszályokkal

köveket, a föld feletti felépítményekhez azonban márgás agyagból

vizesen döngölt, napon kiszárított téglákat használtak, amit a spa-

nyolok „tobas”-nak neveznek, és amely a falazáshoz igen alkal-

mas építőanyag. Ezen kívül rönkházakat és deszkaházakat is épí-

tettek, amelyek közül több is túlnyúlt a körkörös falazaton. A

falakon mindenütt ágyúk kandikáltak kifelé, és a belül magasra

felhányt földsáncokon nehéz lövegek álltak, minden irányba mu-

tató torkolataikkal. A félsziget déli csúcsánál, ahol a két folyó

egyesült, az állandó heves mozgásban lévő árban számos nagyobb

és kisebb hajó volt kikötve, a felettük lévő fal tetején pedig éjjel-

nappal őrszem járkált fel, s alá.

Az erőd közepén fehér agyagtéglákból épített toronyszerű

épület emelkedett a magasba minden más építmény fölé, és kor-

látokkal körülvett lapos teteje felett nagy spanyol zászló lobogott.

A Spanyolország színeire festett hatalmas zászlórúd alatt magas,

szikár férfi állt kolosszális arany váll-lapokkal a vállain és hatal-

mas tollas kalappal a fején, és mozdulatlanul, mint egy szobor, a

közeledő hajók felé nézett.

Pedro Sarzano tábornok volt, az erődítmény parancsnoka, aki a

flottára várt.

Amikor a hajók csekély távolságra megközelítették az erődöt,

annak elülső részén elsütöttek egy nehéz löveget, és az üdvözlésre

azonnal válaszolt az első hajó egyik ágyúja. Ez alatt az idő alatt a

tábornok magas posztján kezét tisztelegve tollas kalapjához

emelte.

222

Néhány percen belül a flotta elérte az erőd előtti rakpartot. A

kaput kinyitották, és Balencia kapitány belépett rajta. Egy had-

nagy, Don Ramirez fogadta őt, és közölte vele, hogy ő excellenci-

ája, a tábornok úr, a házában vár rá.

Az erőd belső udvarában felsorakozott a legénység, és dobper-

gés mellett tisztelgett a flotta előttük ellépő kapitányának.

A hadnagy bevezette őt a tábornok házába, és a lépcsőn fel a

tetőteraszra, ahol Sarzano a zászlórúd közelében állva katonai

tisztelettel üdvözölte őt.

Sarzano hatvan éves férfi volt, hat láb magas, szikár alak, fel-

tűnően egyenes testtartással. Arca széltében keskeny, feje hátra-

felé és felül igen erőteljes volt, így homloka szokatlanul magasnak

és szélesnek tűnt. Hosszúkás arcán hatalmas sasorr díszlett, fekete

szemeit bozontos szemöldök övezte, és őszülő haja rövidre nyír-

tan meredezett, mint egy kefe. Hosszú, ősz szakálla, melyet viselt,

igen nagy száját kétoldalt eltakarta, metszőfogait azonban, melyek

még teljesen épek voltak, látni engedte. A férfi nagy, ősz szőr-

szálakkal díszített fülei igencsak elálltak fejétől, és kiszáradt, rán-

cos arcának, valamint hosszú, sovány nyakának színét viselték.

– Amint hallottam, azok a kutyák, az indiánok molesztálták

magukat – mondta az üdvözlést követően a kapitánynak, de re-

mélem, hogy ismét tanulságos leckét adott nekik. Örömmel hall-

gattam ágyúinak hangját. Kartács volt a töltet?

– Parancsára, excellenciás uram, csak kartács – válaszolta

Balencia meghajolva.

– Az a legjobb takarmány azoknak a bestiáknak – folytatta

Sarzano. Vannak sebesültjei?

– Tizennégy sebesült és három halott, excellenciás uram –

válaszolta a kapitány.

– Az összesen tizenhét – mondta a tábornok. – Megjegyzem

magamnak ezt a számot, mert betartom azt az alapszabályomat,

hogy minden sebért, amit ezek a szörnyek egy spanyolnak okoz-

nak, két indián fizet az életével. A szám jelentősen emelkedett az

223

utóbbi időben, rövidesen megint el kell számolnom velük. Egyéb-

ként mi újságot hozott?

– Don Ballarta y Zumpango kormányzó excellenciás úr tisz-

teletteljes üdvözletét. Figyelmembe ajánlott egy francia grófot,

név szerint Louvencourt urat. Kérte, hogy vegyem védelmembe.

Santo Domingo-ból menekült New-Orleans-be, és a Fekete-folyó

mentén akar letelepedni. Egészen addig követett a hajóival, ahol

az indiánok megtámadtak bennünket, ott aztán lemaradt, én pedig

nem állhattam meg miatta – válaszolta Balencia.

– Ezek a franciák! – kiáltott fel Sarzano borús tekintettel –

úgy forognak, mint a szélkakas, kezdettől fogva kokettálnak a

vadakkal, és szeretnék ezt az országot megint a sajátjuknak ne-

vezni. Egyáltalán nem örülök neki, hogy Ballarta ide küldte ezt a

gróf urat a közelembe, mert ez megosztott uralmat eredményez.

Jobb, ha békésen viselkedik, nehogy Spanyolország ellenségének

tekintsem.

– Nekem úgy tűnt, hogy igen nyugodt, előkelő ember – ve-

tette közbe a kapitány.

– Még hogy előkelő! – válaszolta Sarzano megvetéssel, köz-

ben kihúzva magát. Francia, és előkelő? Szívesen látnám a család-

fáját. A franciák családfáiban túl gyakran csörgedezik közönséges

vér.

A tábornok itt elhallgatott néhány pillanatra, majd mérsékletes

hangon folytatta:

Hozassa be a sebesültjeit az erődbe, aztán igyekezzen a hajók

kirakodásával. A további parancsaimat majd közlöm önnel.

Aztán Sarzano kalapjához emelte kezét, a kapitány viszonozta

a tisztelgést és elhagyta a tetőteraszt.

224

XX.

Kontraszt. A vad királylány. A zsarnoki szerető.

Az alacsonyabb rendű ember. Ébredés. Korai séta.

A megvadult ló. Az életmentő lövés. A fekete törzsfőnök.

A gyermek. A fürdő. A beteg ápolása.

A Nap lement, az est sötétje rátelepedett a vidékre, a szél hű-

vösen és frissítően fújdogált a ház magasban lévő terasza felett.

Sarzano hosszú lovagi kardjával a kezében néhányszor elmé-

lyedve fel-alá járkált, majd elővett egy nagy kulcsot a zsebéből, és

lement a házba.

A keskeny csigalépcsőn egy ajtóhoz ért. Kinyitotta a kulccsal,

és belépett egy szobába, amelynek belseje feltűnő kontrasztot

mutatott. A falak mindenféle burkolat nélkül a nyers agyagtéglá-

kat mutatták, az ablaknyílásokban nem volt üvegezett ablak, csak

lőrésekkel ellátott tölgyfából készült ablaktáblákkal volt ellátva, a

födém és a padló durva ácsmunkáról árulkodott. Ezzel szemben

pompás ágy állt a fal mellett, vörös damaszttal letakarva, két ol-

dalán azonos anyagból készült drapéria függött, sátorszerű alak-

zatot képezve, miközben az ablaknyílást ugyanilyen selyemszerű

anyagból készített függönyök díszítették.

A többi bútort egy nehéz tölgyfaasztal, és sámli képezte, eze-

ket láthatóan itt a vadonban készítette valaki, és egy nagy karos-

szék magas, egyenes háttámlával, ugyanabból az anyagból. A

falon több olajkép függött aranyozott keretben, amelyek életnagy-

ságú lovagokat ábrázoltak páncélöltözetben, éspedig Don Pedro

Sarzano elődeit, az asztalon pedig egy olajlámpás állt. A szoba

minden sarkában fegyverek voltak felhalmozva, puskák, muské-

ták, kardok és lándzsák. A kisebb fegyverek, mint pisztolyok,

mordályok, balták és tőrök mellettük a falon függtek, és a szobá-

nak egy fegyverraktár képét kölcsönözték. Voltak ott még külön-

féle vasból készült fura alakú eszközök is, hosszú tüskék, hegyes

horgok, kampók, csavarok, és fogók, melyek vöröslő rozsdái úgy

néztek ki, mintha régen véresek lettek volna. Kínzószerszámok

225

voltak ezek, amelyeket Don Sarzano foglyul ejtett indiánok kínzá-

sához és fájdalmas meggyilkolásához használt.

A szobába lépve a tábornok először egy pillantást vetett az

ágyra, aztán bal felé nézett egy erős tölgyfaajtóra, amelyet nehéz,

vasból készített retesz tartott zárva. Odalépett hozzá, erőteljes

kezével félrehúzta a reteszt, és az ajtón át belépett a másik szobá-

ba.

Ez a szoba zsúfolásig gazdagon volt berendezve. Selyemben,

aranyban és bársonyban pompáztak a bútorok, aranykeretes, nagy

tükör díszítette a falat, karos ezüst gyertyatartó állt előtte kolosz-

szális viaszgyertyákkal a márványburkolatú asztalon, a padlót

pedig török szőnyeg borította.

Ennek a szobának a leggazdagabb dísze azonban egy sötét női

alak volt, aki egy dívány vörös bársonykárpitján ült, és Don

Sarzano belépésekor láthatóan felriadt nyugalmából.

Csodálatosan nemes alkatú, magas, karcsú teremtés volt, és bő-

rének bronz színe hirdette, hogy a hölgy indián. Az indián asszo-

nyok hosszú rojtokkal díszített, kecses szabású és színesre festett

bőr szoknyácskáját viselte formás csípője körül, felette gyön-

gyökkel díszített bőröv fogta körül karcsú derekát. Hosszú, kagy-

lókból készült hófehér gyöngysor volt sötét hattyúnyakán és cso-

dálatosan szép mellén, arany karkötők díszítették gyönyörű karja-

it, kis fejéről csillogó, mélyfekete, dús haj csüngött alá vállain

átomolva majdnem a földig, fejének két oldalán piros bőrszalag-

gal összefogva. Nemes arcának hosszúkás oválján magas, szabad

homloka alatt pompás rajzolatú erőteljes, mélyfekete szemöldö-

kének boltíve alól hosszú szempillákkal nagy sötét szemek tekin-

tettek ki, könnyen ívelt orra nemes metszésű volt, és friss piros

ajkai látni engedték makulátlan, alabástrom fogait.

– A Nap már lement, a levegő hűs odafent a tetőteraszon,

menjünk fel, Isabella – szólította meg Don Sarzano az indián nőt,

intve neki, hogy álljon fel.

– Az én nevem nem Isabella – válaszolta mély, fémesen

csengő hangon, törve a spanyol nyelvet. – Az én nevem Whelika!

226

– Meg lettél keresztelve, keresztény vagy, és Isabella a neved

– válaszolta Don Sarzano borús hangon.

– A víz, amit a káplánod a fejemre borított, nem mosta le ró-

lam indián voltomat, és sem láncaid, sem erőszakos viselkedésed

nem tesznek engem hűtlenné Istenem iránt – válaszolta a lány és

szemei, melyeknek leeresztett szempillái lágy, melankolikus ki-

fejezést kölcsönöztek, ekkor tágra nyíltak, és gyűlölettel izzottak

Sarzano tekintete felé.

– Hagyd már az ostobaságaidat, mit segít rajtad ez az ájult

gyűlölet, Isabella? Ne tipord lábbal a boldogságod és nyugalmad,

és ne kényszeríts rá megint, hogy akaratom erőszakkal érvényesít-

sem – folytatta a tábornok magára kényszerített nyugalommal,

ismét intve az indián lánynak, hogy álljon fel.

– Nyomorult, elvetemedett ember, nem szégyelled magad,

hogy még meg is említed, mennyire alávaló vagy? Hát nem hallod

újra meg újra az indián nő ajkairól, hogy úgy utál téged, mint a

bűnt, hogy úgy gyűlöl, mint a legdühödtebb vadállatot, hogy úgy

elátkoz téged, mint a hazugságot, és kitépné szíved a kebledből és

odavetné azt a farkasoknak, ha meglenne hozzá a hatalma? Hát

még azt is elvárnád te szörny, hogy Whelika felmenjen veled a

házad teraszára?

– Ez a hála azért, mert ilyen jól bánok veled? Ha nem akarod

elismerni a jóságomat, akkor majd megtanulsz félni tőlem, ájult

nőszemély! – válaszolta Sarzano haragosan, kezét ökölbe szorítva.

– Tőled félni? Abból nem lesz semmi. Csak utállak, mint egy

kígyót. A szavaid hazugságok, a leheleted méreg, csókod a halált

jelenti számomra, de félni sohasem fogok tőled. Inkább kötöztes-

sél meg megint, veressél láncra, kínozzál halálra, de mást sohasem

fogsz hallani Whelika ajkairól, mint átkokat, és a Nagy Szellem

pusztulást fog hozni rád mindazokért a gaztettekért, melyeket

elkövettél népem és jómagam ellen.

– Alacsony származásod képtelenné tesz rá, hogy felismerd

azt a tiszteletet, amivel irántad vagyok. Nem vagy méltó rá, hogy

Spanyolország egyik legnemesebb lovagja annyira szeressen,

227

hogy rabszolgáddá alacsonyodjon, aki még egy királylány kezét is

megkérhetné. Nem érsz te többet, csak annyit, hogy rabszolgaként

kezeljelek, és erőszakkal érjem el, hogy engedelmeskedjél akara-

tomnak – mondta Sarzano, büszkén kihúzva magát, összevonva

dús szemöldökét, miközben vágyakozó tekintete mégiscsak sóvá-

rogva nézegette a szépséges lányt.

– A mingoe nép öregebb, mint a tiéd. Monocatoocha, az

apám a mingoék királya, Whelika pedig gyűlöl téged! – válaszolta

büszkén az indián lány, becsmérlően legyintve a spanyol felé, és

tekintetével elfordulva, visszavetette magát a díványra.

– Sarzano, a te urad, azt parancsolja neked, hogy kövessed.

Hajlandó vagy rá? – folytatta ekkor a tábornok, kieresztve magá-

ból dühét.

– Nem! – válaszolta Whelika határozottan, kezét elutasítóan

tartva felé.

– Akkor idehívom a néger asszonyokat, akiket rabszolgának

ajándékoztam neked, kötözzenek meg, és kényszerítsenek rá,

hogy engedelmeskedj az akaratomnak – mondta Sarzano fenye-

gető hangon, elindulva az ajtó felé.

– Állj meg! – kiáltotta ekkor az indián lány felugorva, felhá-

borodott hangon. – Azok az aligátorok soha többé nem érinthet-

nek meg engem. Ezt egyszer már megígérted nekem, akkor in-

kább követlek.

Közben kis kezeit görcsösen összeszorítva lehorgasztott fővel

odalépett Sarzano-hoz, aki izzó tekintettel gyönyörködve szép

alakjában karját a lány puha vállára tette, és kivezetve őt a szobá-

ból így szólva hozzá:

– Úgy szeretlek, imádlak téged, mennyei Isabella, ne utasíts

el mindig magadtól, mert belepusztulok az irántad érzett szere-

lembe!

Whelika azonban hallgatagon, reszkető, imbolygó léptekkel

követte a spanyolt felfelé a teraszra, aki felérve odavezette őt egy

228

a zászlórúd mellett álló nádfonatú nagy szófához, és karjaiba zár-

va őt, letelepedtek.

Elbűvölő, hűvös éjszaka volt, a csillagok ékszerekként villog-

tak a sötét égbolton, és üdítően friss szellő fújdogált Sarzano ma-

gasban lévő terasza felett.

Louvencourték tábora felett is üdítő, friss esti szellő fújdogált,

a grófnő orcáit legyezgetve.

Rőzséből és levelekből gyorsan elkészített alacsony tető alatt,

mely elhárítja az éjszakai harmatot, férje karjaiban elszunyókált

azzal a boldogító érzéssel, hogy végre elérték vágyaik célját, egy

elbűvölően szép új hazát, ahol már semmi sem zavarhatja meg

békéjüket és boldogságukat.

A gróf mellett ott hevertek a fegyverei, és szolgái, akik az er-

dőben gyújtott tábortüzek mellett nyújtózkodtak el, a sajátjukat

kezükben tartották, míg a tábor körül fegyveres őrök álltak, az

alvók biztonságára ügyelve.

Az éjszaka azonban zavartalanul telt el, és a sötétség menekül-

ni kezdett a közelgő reggel elől. A tűzvörös kardinálispinty fuvo-

lázó hangja a pihenő grófnő feletti ősrégi magnólia sűrű lombko-

ronájában reggeli énekét dalolta, felébresztetve őt boldog álmából.

Felnyitotta a szemeit, felült, és első csodálkozó pillantása maga

körül visszazökkentette őt a jótékony valóságba. Aztán drága,

szeretett férjére tekintett, aki még szelíden pihent. Összekulcsolta

kezeit, és bensőséges, csendes hálaimát rebegett el a Mindenható-

nak, aki oly csodálatos keggyel vezette el őket ide annyi veszé-

lyen át.

Remi Louvencourt is éppúgy, mint valamennyi szolga fáradtan

hevertek mély álomban az elmúlt nap fáradalmaitól, csak Vaillant,

a hűséges kutya üldögélt gazdájának lábainál, és nézett farkát

csóválva a grófnő felé, aki azonban megfenyegette ujjával, mintha

azt akarta volna mondani neki, nehogy felébressze a gazdáját.

229

Csendesen felállt, és a kutyát magához intve elindult a part felé,

ahonnan számtalan virág illatát fújdogálta felé a hajnali szellő.

Olyan pompás, friss reggel volt, amilyennél szebbet még Santo

Domingo-n sem ismert. Annyira tiszta és áttetsző volt az ég, a

virágok illata annyira édesre fűszerezte a levegőt, oly vidáman

énekeltek az erdő madarai, a keselyűk és a sasok oly bátran, ját-

szadozva vitorláztak a széles, tiszta ár felett! Ó, mennyire teljes

lehetett volna a grófnő boldogsága, ha nem gyötörték volna fáj-

dalmas emlékei a kis Adelaide elvesztése miatt, ha fájdalmát el

tudta volna űzni lelkéből!

Szép nagy szemei könnyekkel teltek meg, de ekkor a férje át-

karolta őt, és érzelmesen jó reggelt kívánt neki.

– Ilyen korán, Madelaine? Megszégyenítesz – mondta szere-

tetteljes mosollyal. – Remélem, jól aludtál?

– Pompásan, drága Horace, és ha az elő első alvásnak egy új

hazában jó előjele lehet, akkor mi valószínűleg nagyon boldogok

leszünk itt.

– Minden bizonnyal, drága Madelaine! – mondta a gróf

örömmel, hiszen már minden kellemetlenség mögöttünk van. És

mennyire szép, mennyire elbűvölő ez a hely, azt hiszem, ennél

szebb még Santo Domingo-n sem lehetne a reggel.

– Szebb bizonyára nem – válaszolta a grófnő, és némi szünet

után még hozzáfűzte: – De azért ott is szép volt!

– Gyere, tegyünk egy sétát lefelé a folyó mentén, amikor

visszaérünk, annál jobban fog ízleni a reggeli – vetette közbe

gyorsan Louvencourt, hogy elterelje az asszony figyelmét a múlt-

ról.

– Szívesen, csak felveszek előbb egy erősebb cipőt, mert még

nedves a fű – válaszolta a grófnő.

– Én pedig magamhoz veszem a puskámat, talán sikerül elej-

tenem egy szarvast – jegyezte meg a gróf, majd mindketten visz-

szasiettek táborhelyükhöz.

230

– Ekkor a kis indián lány szaladt oda hozzájuk, és érthetetlen

szavakkal reggeli üdvözletet kiáltott feléjük, de beszédes muto-

gatással is kísérte, amit mondott.

– Jó reggelt, kedves Sauvée! – mondta a grófnő, örömmel fo-

gadva őt, megcsókolva és megcirógatva. – Édes kis angyalka

vagy, és nagyon örülünk neki, hogy rád találtunk.

Aztán a férjéhez fordult: – Tényleg milyen kedves gyermek,

bárcsak megértene bennünket.

– Nemsokára úgy is lesz – válaszolta a gróf, megragadva a

puskáját, golyótáskáját átvetve a vállán, aztán kézen fogva a

gyermeket így szólt a grófnőhöz:

– A kicsike elkísérhet bennünket, nem fogunk gyorsan menni,

és azt hiszem, ő jobban hozzá van szokva, hogy nem kitaposott

ösvényen jár, mint mi.

– Csak a vízparton megyünk lefelé, az erdő végéig – szólt oda

a gróf Lazare-nak, aki jó reggelt köszönve lépett oda hozzájuk. –

Készíttesd el a reggelit, mire visszajövünk!

A grófnő közben megfogta a kis indián lány kezét, és férje

előtt elindult a folyó mellett a fűben.

Még nem jutottak messzire, amikor a gyermek kihúzta kezecs-

kéjét a grófnő kezéből, beszaladt oldalra az erdőbe, letépett egy

pompás virágkelyhet, és mosolyogva átnyújtotta Madelaine-nek.

– Köszönöm neked, Sauvée – mondta az asszony kellemesen

meglepődve, és a virágot átvéve megsimogatta a kicsike arcát,

mire ő hol jobbról, hol balról újabb virágokat szedett, így végül a

grófnő egy egész csokor virágot kapott.

Minden fa, minden növény, minden madár témát nyújtott a tár-

salgáshoz, és a sétálók így közeledtek az erdő végéhez, ahol a

nyílt préri nyugat felől egészen a folyóig ért.

– Most menjünk csendben és óvatosan addig, míg az utolsó fa

mögé érünk, talán egy őz álldogál a préri szélén, és lehetőségem

nyílik egy lövésre – mondta a gróf, majd némán továbblépett,

231

miközben felesége Sauvée-vel ugyanolyan halkan lépkedett a

nyomában.

Hamarosan elérték az utolsó fát, egy hatalmas, öreg tölgyet,

amelynek ágai messze kinyúltak a füves rész fölé. Louvencourt

végigfürkészte a közeli környéket, és tréfásan így szólt a grófnő-

höz, aki odalépett mellé a fatörzshöz:

– A remény nem járt eredménnyel, egyetlen őzet sem lehet

látni a környéken.

– Az meg mi ott a prérin a messzi távolban? – szólt közbe a

grófnő, és kezével a vélt valami felé mutatott.

A gróf is a sötét tárgy felé nézett, amely szédítő sebességgel

közeledni látszott, majd válaszolt:

– Tényleg nem tudom, hogy mi lehet, talán egy bivaly, vagy

ló, de hamarosan kiderül, mert pont errefelé tart. Bújj el a fa mö-

gé, hogy ne vegyen észre bennünket túl hamar.

Csak rövid ideig álltak így ott, amikor a gróf halkan folytatta:

– Egy ló, igen, igen, egy ló, valószínűleg vad, de valami za-

varhatja, mert úgy vágtat, mintha az életét mentené.

Újabb rövid szünet következett, mire a gróf csodálkozva meg-

szólalt:

– A ló valamit visz a hátán, vajon mi lehet? Ó, istenem, csak

nem tévedek? Egy ember, aki hátrafelé lelóg a lóról. Már itt is

vannak!

Egy hatalmas fekete paripa száguldott egyenesen a folyó felé,

amikor a gróf döbbenten felkiáltott:

– Egek! Hozzá van kötözve a lóhoz! Ha az állat eléri a folyót,

akkor az az ember el van veszve!

Ezzel Louvencourt vállához kapta a puskáját, de a grófnő resz-

ketve megragadta a karját és rákiáltott:

– Szűzanyám! Mit akarsz tenni, Horace?

232

– Hagyjál most, Madelaine – kiáltott rá a gróf, és vállhoz

emelt puskával kiugrott a fa mögül. A fekete paripa a közelében

száguldott el. A hátáról lógó ember felemelte a karját, a puska

eldörrent, látni lehetett a torkolattüzet, a ló előre bukott, majd a

halállal küszködve a folyó partján elterült.

A lövés hangjára Madelaine rémülten felsikoltva mindkét ke-

zével eltakarta arcát. A gróf eldobta a puskát, és kutyáját hátra

utasítva a haldokló állathoz futott.

Az állat vergődve hevert előtte, és egy indián a ló teste alatt

összekötözött lábakkal, jobb keze a farok tövéhez kötve hevert

rajta, teljes testén horzsolásokkal és vérrel borítva.

A gróf gyorsan előkapta a kését, elvágta a bőrszíjakat, amelyek

a szerencsétlent a lóhoz kötözték, a következő pillanatban kisza-

badította a lábát a ló súlya alól, és a végletekig kimerült embert a

magas fűbe húzta, miközben annak karjai ernyedten lógtak, és

csak tompa tekintettel nézett fel Louvencourtra, mintha ki akarná

fejezni háláját annak irgalmasságáért.

A grófnő rémülten és döbbenten nézett a fa mögül a férje felé,

amint az a vérrel borított embert lefektette a fűbe, és beleborzon-

gott abba a gondolatba, hogy a golyótól vérezhet annyira, de a

gróf ekkor örömmel kiáltotta felé:

– Hál’ istennek, sikerült megmenteni őt, Madelaine! – aki er-

re örömmel visszakiáltott: – Hát lehetséges volt? – és nyomában a

gyerekkel odafutott hozzá.

Az indián az oldalán feküdt, fűbe lógó fejjel, csukott szemmel.

Amikor a gyerek meglátta őt, hangosan felkiáltott, odavetette

magát mellé, és karocskájával becézgető, érhetetlen, feltehetően

szeretetteljes szavakat suttogva átkarolta a nyakát.

Mintha áramütés érte volna, úgy rándult össze az indián. Fel-

nyitotta a szemét, és utolsó erejével keblére ölelte a kislányt.

– Gyermekem! Natha!

233

Aztán tehetetlenül összeomlott karjában gyermekével, tekintete

azonban boldogan tapadt rá, miközben Louvencourték csodálkoz-

va és mélyen meghatódva álltak ott, és hol az apát, hol a lányát

nézték, amint átkarolták egymást, mintha soha többé nem akarná-

nak elszakadni egymástól.

Tovasuhantak a túláradóan érzelmes percek, és Louvencourt

nemes szívében előtérbe kerültek a megmentett ember iránti ag-

godalmak.

– El kell őt juttatnunk a táborhelyünkre, hogy Remi bekötöz-

ze és gyógyítgassa sebeit, mert meglehetősen megtépett állapot-

ban van – mondta Louvencourt a feleségének. – A ló valószínűleg

erdőn vágtathatott keresztül vele. Nézd csak, egy csomó csengety-

tyűt kötöttek farkának szőrzetébe, hogy ezzel hergeljék az állatot

őrült száguldásra.

Az indián a gróf szavai közben ráemelte tekintetét, figyelve a

beszédét, majd nehézkesen feltámaszkodva karjára, bágyadt han-

gon megszólalt franciául:

– Te francia vagy, és megmentetted egy shawnee indián éle-

tét, és nem csak az életét, hanem a gyermekét, egyetlen gyermekét

is visszaadtad neki. Élete mostantól kezdve a tiéd, és hálájának

sohasem fog vége szakadni.

Meglepődve, hogy az indián anyanyelvükön beszél hozzájuk, a

gróf és a felesége szinte egyszerre szólalt meg:

– Beszélsz franciául?

– A shawnnee-k mindig hűséges barátai voltak népeteknek,

és közülük sokan beszélik a nyelveteket.

Közben felült, örömtől sugárzó arccal szívéhez szorította

gyermekét, anyanyelvükön néhány szót szólt hozzá, amire a gye-

rek borús hangon válaszolt, és sírva, arcocskájával a kebléhez

simult.

Az ember összerezdült, könnyek kezdtek patakzani szemeiből,

és arca a gyermekének vállára hanyatlott, aki bizonyára valami

234

nagyon szomorú dolgot mondhatott neki. Louvencourték ezt jól

érzékelték, azonban fájdalmát tiszteletben tartva nem érdeklődtek

annak oka iránt, némán és részvéttel tekintettek egymásra, mire a

grófnő végül megszólalt:

– Gyorsan visszaszaladok a táborba, és ideküldöm Lazare-t

néhány szolgával, addig maradj itt a szerencsétlennel, Horace.

– Drága kis feleségem, szaladj Isten oltalmával – válaszolta a

gróf, megcsókolva kezét, majd folytatta:

– Vidd magaddal Vaillantot, és tartsd magadnál, amikor ide-

küldöd Lazare-t.

– Aztán intett a kutyának, hogy kísérje el a grófnőt, aki sza-

pora léptekkel elindult a visszafelé vezető úton arra, ahonnan jöt-

tek.

Az indián gyermekére borulva összekuporodott fájdalmában,

Louvencourt pedig bensőséges részvéttel állt mellette. Bizonyára

valami szerencsétlenség érhette a férfit, hogy gyermekét viszont-

látva ilyen bánatnak adta át magát. A gróf végiggondolta, mi le-

hetett volna neki mégoly fájdalmas hír, ha visszakapta volna

gyermekét, Adelaide-t. Csak és kizárólag Madelaine elvesztése!

Igen, a gyermek minden bizonnyal felesége halálhírét közölhette

vele!

Louvencourt megrémült, feleségére gondolva, hiszen egyedül

küldte őt vissza az erdő mellett, és milyen könnyen érheti valami

szerencsétlenség útközben! De hiszen nem is kelletet túl messzire

mennie, és Vaillant is vele volt. Szapora léptekkel lesietett a part-

ra, és aggodalmasan felfelé nézett a folyó mentén, és a távolban

meg is látta a grófnőt a kutya kíséretében, amint felfelé igyekezett

egy kisebb emelkedőn. Most már mindjárt ott van Lazare-nál.

Tekintete megint a gyászoló indiánra tévedt, majd oldalvást a

lóra, amitől csak néhány lépésnyi távolságra állt. A golyó a lapoc-

kájánál hatolt a testébe, és milyen hamar kiűzte belőle erőteljes

életét! Kár ezért a szépséges, nemes paripáért, halála azonban egy

ember életét mentette meg. A ló teljes testét verejték borította, ki

235

tudja, mennyit száguldhatott menekülés közben, gondolta

Louvencourt, és elképzelte magában a szegény indián kínszenve-

dését. Ekkor Lazare közeledett igyekezve több szolga kíséretében,

akik baltákat és köteleket hoztak magukkal.

Louvencourt odalépett az indiánhoz, megkocogtatta a vállát,

barátságosan megszólítva őt:

– Idehívtam az embereimet, hogy elvigyenek a táboromba,

mert bizonyára nincs annyi erőd, hogy a saját lábaidon menjél.

– Nagy szíved van, és Ugahi, a shawnee törzsfőnök hűséges

barátod lesz – válaszolta az indián, és megpróbált felállni, de nem

volt elég ereje hozzá.

Lazare ekkor felemelte és lábra állította, ő azonban megint

térdre rogyott.

Vigyetek le a folyóba, a szívem nagyon kívánja – kérte ekkor a

shawnee, a gróf pedig levitette őt a partra.

– Fogd meg jól a kezem, te elég erős vagy hozzá – folytatta

Lazare felé fordulva, miközben azt szerette volna, hogy a partról

eresszék le a vízbe.

– Vedd le előbb a bőrkabátodat, hogy ne legyen vizes –

mondta neki Lazare, és csípőjén eloldotta az indián egyetlen ruha-

darabját, aztán leeresztette a vízbe, ahol a beteg hosszasan elidő-

zött.

– Most már képes leszek a saját lábaimon menni, mondta,

amikor Lazare megint felültette őt a partra, és ráterítette a ruháját.

És tényleg képes volt rá, hogy Lazare és az egyik szolga támoga-

tásával elinduljon, így nem kellett hordágyat készíteni a számára.

A gróf kézen fogva a gyermeket követte az indiánt, akinek a

léptei egyre könnyedebbé és biztonságosabbá váltak, és rövidesen

már csak Lazare-nak kellett támogatnia őt.

Ennek ellenére elég sokáig eltartott, mire elérték a tábort,

ahonnan a grófnő sietett eléjük, és örömmel üdvözölte a beteget.

236

Készítettek számára egy pihenőhelyet, Remi Louvencourt pe-

dig megvizsgálta a sebeit, amelyek közül azonban egyik sem tűnt

veszélyesnek, csak a nagy vérveszteség és végtagjainak szoros

összekötözése vette el erejét. Remi a sebeket gyógyító eszenciák-

kal kimosta, enni és inni adtak neki, aztán hagyták, hogy kipihenje

magát, és magára hagyták gyermekének vigasztaló jelenlétével.

Reggeli közben Louvencourték társalgásalgása a szörnyű sors

körül forgott, ami minden jel szerint érinthette az indiánt, és va-

lamennyien a legmelegebb részvétüket nyilvánították ki a szeren-

csétlen iránt.

XXI.

Figyelmeztetés. Együttérzés. Fontos hír. A hálás indián.

A megállapodás. A két ellenfél. Kicselezve. A búcsú. Az átverés.

Megerősített tábor. Újabb nyugtalanság. A bizalom. Az áruló.

A reggeli végeztével Remi visszatért a beteghez, a gróf pedig

az erdőbe ment utánanézni, hogy mire jutottak emberei a megépí-

tendő házhoz szükséges fák kivágásával, amikor Moiré meghajol-

va az alábbi szavakkal lépett oda hozzá:

– Gróf úr, ön egy indiánt hozott magával, akinek a jelenléte a

táborában veszéllyel járhat. Az az ember Ugahi, a shawnee nem-

zetség egyik kis törzsének törzsfőnöke. Ők már hosszabb idő óta

ellenséges

viszonyban

élnek

a

mingoe-k

királyával,

Monocatoocha-val, aki ha meghallja, hogy Ugahi-t vendégül látja,

akkor ezt barátságtalan lépésnek fogja tekinteni.

– Viszont az az ember beteg, és én megmentettem az életét.

Kilőttem alóla a megvadult lovat, amelynek a hátára volt kötözve.

Hogyan utasíthatnám most ki a táboromból? – válaszolta a gróf.

– Bizonyára Monocatoocha ejtette foglyul őt, és kötözte a lo-

vára. Az indiánok között ez egy szokásos kivégzési mód. Válto-

zatlanul azt tanácsolom, hogy küldje el őt, amilyen hamar csak

237

lehet, mielőtt Monocatoocha tudomására jut, hogy itt van. A maga

nevében meghívtam őt, hogy látogassa meg, amikor megengedte,

hogy békésen tovább haladjunk a folyón, és bizonyára rövidesen

megtiszteli látogatásával – válaszolta Moiré, a gróf azonban foly-

tatta:

– Akkor én tájékoztatni fogom őt a dolgok állásáról, és ezzel

meg fog elégedni. Kénytelen lesz megelégedni vele.

– Egy fehér ember esetében ez tényleg így lenne, egy indián

esetében azonban nem – válaszolta Moiré. – A mingoe-kkal ellen-

séges viszonyba kerülni a vég kezdetét jelentené.

A gróf hallgatott, és elgondolkodva maga elé nézett. Némi

szünet után folytatta:

– Majd beszélek erről Ugahi-val, és meghallgatom a vélemé-

nyét.

– Az én nevem ne említse meg neki, mert gyűlöl engem, mi-

vel a mingoe-k barátja vagyok, a shawnee nemzetséget pedig,

akik veszélyes ellenségeik, fellázíthatná ellenük – vetette közbe

Moiré, mire a gróf csak annyit válaszolt, hogy „jól van”, majd

üdvözletként intetve a félvérnek bement az erdőbe.

A nap folyamán a gróf többször is meglátogatta a beteget, de

mindig hallgatagon találta, és a gyermekével volt elfoglalva,

mintha azzal a boldogsággal, amit ő hozott neki, valami súlyos

szenvedést akarna tompítani.

Késő este a gróf azonban mégis odament hozzá, hogy jó éjt kí-

vánjon neki, és amint odalépett a tűzhöz, amelynél Ugahi pihent, a

sérült felült, és megszólalt:

– Jó, hogy jöttél, mert sok mindent szeretnék megbeszélni

veled, gyere, ülj ide mellém!

Louvencourt eleget tett a kérésnek, és letelepedett az indián

mellé, aki hosszabb szünet után belekezdett:

– Ma reggel azt mondtam, hogy az életem a tiéd, és jó bará-

tod szeretnék lenni. Ezért figyelmeztetni akarlak olyan veszélyek-

238

re, amelyek téged fenyegetnek, és segítséget is nyújtanék, hogy

azokat el tudd hárítani. Mindkettőt meg fogom tenni. Előbb azon-

ban hallgasd meg a sorsomat, ez majd felkelti a figyelmedet, hogy

milyen fenyegető veszélyekről akarlak tájékoztatni.

– Az egykor oly nagy shawnee indiánok nemzetségéhez tar-

tozok, amelynek jelenleg már csak húsz törzse van. Egy kétszáz

lelket számláló törzsnek voltam a törzsfőnöke, és a Vörös-folyó

partjának azon a részén éltünk, ahol az egyesül a Mississippivel.

A mingoe-k több törzse is arrafelé élt, akikkel bár keveset érint-

keztem, de mindig barátságos viszonyban voltunk egymással.

– Az egyik törzsben egy mingoe asszonynak és egy fehér

apának volt egy fia, aki jó vadásszá és ügyes csónakvezetővé vált.

Ez az ember két évvel ezelőtt lement New-Orleans-be, és rábe-

szélt egy gazdag francia családot, hogy telepedjenek le a Vörös-

folyó mentén. Minden vagyonukkal együtt felkísérte őket arra a

vidékre, és egy gazdag területen segédkezett nekik házaik felépí-

tésében. Közben azonban elárulta őket a mingoe törzsnek, amely-

ben született. Azt tervezték, hogy egy éjszaka folyamán kinyitja

nekik a település kapuit és ajtajait. Már megállapodtak abban,

hogy melyik éjszaka lesz a támadás, amikor tudomást szereztem

róla. Erre odasiettem a törzsemmel, és letáboroztam közvetlenül a

házak közelében.

– A mingoe-k ragaszkodtak hozzá, hogy vonuljak tovább, én

azonban a jelenlétükben közöltem az árulást a telepesekkel, és

kinyilvánítottam, hogy utolsó emberemig hajlandó vagyok küzde-

ni értük. Azt tanácsoltam a franciáknak, hogy vonuljanak tovább,

mert nem maradhatok állandóan a védelmükre a közelükben. Ők

azonban nem hallgattak a tanácsomra, és amint eltávoztam, a

mingoe-k kirabolták őket, és valamennyiüket meggyilkolták.

Azóta gyűlölnek engem a mingoe-k, és ellenséges viszonyban

élünk. Az a bizonyos félvér azonban visszatért New-Orleans-ba,

hogy újabb és gazdagabb telepeseket kísérjen fel, és eladja őket a

mingoe indiánoknak.

Ugahi ekkor egy pillanatra elhallgatott, majd közelebb hajolva

a grófhoz folytatta:

239

– Te vagy az első, akit felkísért, hogy ismét eláruljon mingoe

barátainak. Moiré az áruló, akit felismertem itt a táborodban, jól-

lehet megpróbál elrejtőzni a tekintetem elől.

– A gróf megrémült, és erőteljesen a shawnee szemeibe né-

zett.

– Mit mondtál? Moiré áruló lenne? – kezdett bele heves

megindultsággal.

– Igen, igen, ő az, úgy igaz, mint ahogy a Nagy Szellem a

megmentésemre küldött, amikor a paripa a folyóba akart szágul-

dani velem – válaszolta ünnepélyesen az indián.

– Hát, ha így van, akkor Isten óvjon engem, és védelmezzen

néhány emberemmel együtt a mingoe-k ellen! – folytatta döbben-

ten a gróf.

– A Nagy Szellem neked is segítséget fog nyújtani, éspedig

általam, akinek megmentetted az életét, és akinek visszaadtad a

gyermekét. Ámde hallgass meg tovább engem! – folytatta a

shawnee: – A Vörös-folyó partján táboroztam a törzsemmel, és

Monocatoocha is ott volt a harcosaival, mert Moiré-től megkapta

a hírt, hogy a spanyolokkal együtt felfelé vitorláztok, és türelmet-

lenül várt rá, hogy megpillantson benneteket. Napfelkeltekor

megtámadott bennünket a táboromban, harcosaim fegyvert ra-

gadtak, a túlerő azonban legyőzött bennünket, és egész törzsemet,

öregeket, fiatalokat, asszonyokat és gyerekeket meggyilkolták a

mingoe-k. Egy fejemre mért ütéstől földre kerültem, a feleségem

látta, amint elesek, és gyermekünkkel együtt bevetette magát a

rohanó folyóba, és sikerült felkapaszkodniuk egy uszadék fatörzs-

re. Egy aligátor azonban visszarántotta az árba, te pedig meg-

mentetted a gyermekemet!

Ekkor néhány pillanatra megint elhallgatott az indián, mint akit

magával ragadott a fájdalom, de aztán összeszedve magát, foly-

tatta:

– Monocatoocha megkötöztetett, és magával vitt a Fekete-

folyóhoz, ahol rátok várt, és megtámadta a spanyolokat. Sok ha-

240

lottja és sebesültje volt, így tegnap nem gondolt rám, ma reggel azonban rákötöztetett a vad paripára, eloldotta béklyóit, és a sűrű

erdőn keresztül kihajszolta a megfélemlített állatot a prérire, míg

végül a golyód megfékezte száguldását.

– Ez az én történetem – folytatta a shawnee mély lélegzetet

véve. – Most pedig beszéljünk a te sorsodról, ami rád vár, és amit

Ugahi el szeretne hárítani.

– Moiré tudja, hogy hűséges szolgáid vannak, és sok harco-

sába kerülne, ha erőszakkal meg akarna támadni benneteket, ezért

cselhez fog folyamodni. Pontosabban arra gondolok, hogy ezt

megelőzően valamennyi mingoe-val és miami-val összefogva meg

fogja rohamozni az erődöt, mert ha Sarzano-t sikerül legyőznie,

utána már minden idegentől könnyedén megszabadíthatja ezt az

országrészt. A mingoe-k félnek a spanyol tábornoktól, mert az

már sok kárt okozott nekik.

– Mindenesetre lesz elég időm rá, hogy segítségedre legyek,

Moiré azonban nem gyaníthatja, nem sejtheti meg, hogy hálás

vagyok neked, és ki akarok állni melletted. Hálátlan, kétnyelvű

embernek kell tartania engem, olyannak, mint amilyen ő maga, és

akkor szemet fog hunyni minden gyanú előtt.

– Most azonban minden bizonnyal megfigyelt bennünket, és

látta, hogy valami fontosat beszéltünk meg, és ez elegendő ahhoz,

hogy felkeltse gyanúját – vetette közbe a gróf a legnagyobb

nyugtalansággal.

– Szíve mégiscsak meg fog nyugodni, amennyiben követed a

tanácsaimat – válaszolta Ugahi. A zöld parton láttam egy nemes

paripát, tedd lehetővé számomra, hogy holnap, mielőtt felkel a

Nap, felpattanhassak rá, és ellovagolhassak. Aztán amint az embe-

reid felébrednek, és észreveszik, hogy eltűnt a paripa és én is,

akkor hangosan szidalmazzál hálátlanságomért, és küldj átkokat

utánam. Aztán mondd meg Moiré-nak, hogy kétnyelvű árulónak

neveztem őt, és meg akartalak haragítani vele szemben, és én egy

hálátlan áruló vagyok. Küldd utánam Moiré-t egy rossz lovon

vagy öszvéren, és mondd meg neki, hogy öljön meg, és hozza el

241

neked a szívem. Moiré jó nyomkereső, Ugahi-t azonban nem

fogja megtalálni, és a szíve nélkül fog visszatérni hozzád. Népem

valamennyi törzse távol van innen, a messzi távoli nyugat nagy

virágos prérijein, ahol ezrével legelnek a bölények, és sohasem

pusztul ki a fű. Testvéreink, a delawar törzsek is ott vannak vala-

mennyien. Ha viszontlátják Ugahi-t, törzsének utolsó tagját, akkor

gyászolni fognak, arcaikat harci színekkel fogják díszíteni, és

mindaddig nem ássák el csatabárdjaikat, míg az utolsó mingoe

skalpot is meg nem szerzik. Utána már biztonságban leszel ezen a

földön, mert a shawnee-k és delaware-k hűséges barátaid lesznek.

Ők mindig derekasan küzdöttek a franciák mellett. Az utóbbi

években az amerikaiak mellett az angolok ellen is sok véres küz-

delmet kiálltak, és közülük számos harcos tért meg apáihoz az

örök vadászmezőkre.

A shawnee ekkor ismét elhallgatott, majd hosszabb szünet után

megint belekezdett:

– Beszéltem. Csak kövesd tanácsomat, és holnap reggel, ami-

kor Moiré még mélyen alszik, csendben vezettesd le a lovadat a

folyóhoz. Szolgáddal tetess egy gyapjútakarót a hátára, kössön

egy lasszót a nyakára, és hozzon nekem egy puskát és golyótáskát,

valamint annyi kenyeret, hogy két napig ne kelljen vadásznom. A

gyermekem pedig itt hagyom nálad, legyen a tiéd!

Ekkor az indián megragadta a gróf kezét, még egyszer a sze-

meibe nézett, mintha a lelkébe akarna látni, de szemeit könnyek

töltötték meg, és Louvencourt kezét ismét megszorítva elköszönt

tőle:

– Nos hát, akkor minden jót neked, és bízzál Ugahi-ban.

Aztán visszahevert a fekhelyére, és becsukta szemeit.

A gróf felállt, és kényszeredett külső nyugalommal a táboron

keresztül a tüzekhez ment, ahol szolgái pihentek. Az egyik mellett

meg is látta Moiré-t elnyújtózva, ahogyan aludni szokott, majd

tovább ment a saját pihenőhelyéhez, ahol felesége a kis indián-

lánnyal üldögélt a tűz mellett, és azon igyekezett, hogy francia

242

szavakat értessen meg vele, mert Ugahi azzal a kéréssel küldte őt

oda a grófnőhöz, hogy az éjszakára legyen vele.

Remi Louvencourt is ott ült a tűznél és Lazare-val társalgott,

aki mellette állva a grófra várakozott, hogy szokása szerint fo-

gadja még esetleges parancsait.

Amint a gróf odalépett, a grófnő felállt, és az alábbi szavakkal

fogadta őt:

– Ülj csak le ide mellém, és engedd, hogy együtt örvendezzek

veled abban az örömben, amelyben ma részed volt, hiszen meg-

mentettél egy embert a biztos haláltól, ami bizonyára boldogság-

gal tölti el lelked!

A grófnak szinte erőszakot kellett vennie magán, hogy derűs-

nek és gondtalannak tűnjön. Megcsókolta szeretett feleségét, majd

így szólt:

– Rögtön, drága Madelaine, csak előbb valamit mutatni aka-

rok Lazare-nak az egyik csónakban, amit holnap reggel időben

meg kell csinálni.

Aztán intett hűséges szolgájának, és elindult előtte a folyó felé,

ahol a hajók ki voltak kötve. Az egyikben leült Lazare-val együtt,

és elmondta neki mindazt, amit a shawnee-indián mondott és ta-

nácsolt.

Lazare hallgatagon végighallgatta urát, és amikor az kibeszélte

magát, megszólalt:

Az indián igazat beszélt, uram, én sohasem tévedtem Moiré-

ban, hiszen már New-Orleans-ben azt tanácsoltam önnek, hogy ne

vegye magához. Most kénytelenek leszünk saját erőinkre hagyat-

kozni. Körülbelül harminc fegyverhasználatra alkalmas emberünk

van. Valamennyien jó lövészek, és mindhalálig hűségesek önhöz.

Tűzfegyvereinkkel nagy előnyben vagyunk a vadakkal szemben,

ne csüggedjen miattunk. A shawnee-indiánt az ég küldte segítsé-

günkre. Gondoskodni fogok róla, hogy észrevétlenül távozni tud-

jon anélkül, hogy Moiré észrevenné. Az ön barna paripáján senki

243

sem lenne képes, utolérni őt. A saját puskámat fogom odaadni

neki, és mindent előkészítek a meneküléséhez.

– Légy óvatos, hogy Moiré semmit se vegyen észre, mert

hosszasan hallgatózni fog, mielőtt elaludna – jegyezte meg a gróf.

– Bízzon bennem, uram, ő lesz az, aki ki lesz cselezve. Most

azonban térjen nyugovóra, én is rövidesen le fogok feküdni –

válaszolta Lazare, és látszólag teljesen gondtalanul visszakísérte a

grófot tábortüzéhez, az uraságnak jó éjt kívánt, aztán éppúgy, mint

előző este, visszahozta a lovakat és öszvéreket a fűből, ahol hosz-

szú kötélen legelésztek valamelyest lejjebb a folyó mentén, a fák

alatt álló sátrához. Kikötötte őket a fák törzseihez, majd betért a

sátrába, és mindent előkészített Ugahi felszereléséhez.

Nagyon sötét éjszaka volt, a tüzek hamarosan leégtek, és ha-

lotti csend telepedett a táborra.

Úgy tűnt, mindenki mély álomba merült, hiszen Ugahi és

Moiré, valamit a gróf és Lazare is elnyújtózott fekhelyén, bár

lelkileg még feszültek és idegesek voltak.

Éjfél körül járt. Moiré felült, és az izzó parázs tompa fényénél

végignézett az alvókon, akik a tűz körül feküdtek. Hallgatózva

tekintett egyikről a másikra, végül úgy tűnt, meggyőződött róla,

hogy valamennyien mélyen alszanak, mert halkan feltápászkodott

és zajtalanul, lekuporodva a legközelebbi fáig osont. Ott felegye-

nesedett, és a fatörzs mögül a shawnee-indián fekhelye felé fürké-

szett.

A távolság nem volt túl nagy, de olyan sötét volt, hogy az indi-

án alakját képtelen volt felismerni, mivel a közelében lévő tűz már

kialudt.

Ekkor megint lekuporodott a földre, és négykézláb a következő

fáig kúszott, amely mögött megint felegyenesedett. Innen már

határozottan felismerte a mozdulatlanul fekvő shawnee-indiánt,

aki látszólag mélyen aludt. Néhány percig mozdulatlanul állt, és

figyelte lélegzetvételét. Azt azonban nem láthatta, hogy Ugahi

szemei nem voltak teljesen csukva, és fürkészve figyelte őt.

244

Moiré meg volt győződve, hogy a vadember nyugodtan és

mélyen alszik, majd ugyanolyan óvatosan, mint ahogyan jött, fától

fáig osonva visszatért fekhelyéhez.

Még oda sem ért azonban, amikor Ugahi már ott ült a fa mö-

gött, ahonnan a másik először figyelte meg őt. Mélyen lehajolva

figyelte kémlelő tekintettel a félvért, aki ekkor a fekhelyéül szol-

gáló nagy bölényprémet igazgatta, majd végignyújtózott rajta.

A shawnee jó fél órán keresztül figyelt és hallgatózott Moiré

felé, míg végül meghallotta az alvó horkolását, mire zajtalanul

elosont, és néhány pillanat múlva Lazare sátra mellett állt.

Hallgatózni kezdett, és észrevette, hogy Lazare odabent még

valamivel foglalatoskodik. Csendben odalépett a bejárathoz, és

besuttogott:

– Ugahi már itt van. Itt az idő, Moiré mélyen elaludt.

– Már itt is vagy? Épp most akartam levezetni a lovat a fo-

lyóhoz – válaszolta Lazare meglepetten, majd átnyújtott az indi-

ánnak egy puskát, golyótáskát, lasszót és egy gyapjútakarót, ki-

szólva felé a sátorból:

– Vidd magaddal ezeket a holmikat, a többit majd én viszem!

Közvetlenül ezután maga is kilépett a sátorból egy kenyeres-

zsákkal és egy kantárral a kezében, és az indián előtt elindult a

gróf hátaslova felé, aki nem messze onnan egy fához volt kikötve.

Gyorsan feltette rá a kantárt, eloldotta a kötelet a fától, a ló nya-

kához rögzítette, majd lassan vezetni kezdte a part menti magas

fűben, ahol a lépések nem keltettek zajt.

Lassan távolodtak lefelé a folyó mentén, az erdő végén lévő

helyig, ahol a kimúlt paripa hevert. Lazare ekkor megállt, felcsa-

tolta a gyapjútakarót az állat hátára, feltette rá a hosszú élelmisze-

res zsákot, így annak tartalma két oldalt lelógott a ló vállaira,

majd így szólt az indiánhoz:

– Isten kísérjen utadon, és hozz segítséget a gazdámnak!

245

– Te pedig vedd védelmedbe a gyermekemet, ha szüksége

lesz rá – válaszolta az indián, majd fellendült a paripára, kezet

nyújtva Lazare-nak, és az alábbi szavakkal ellovagolt:

A Nagy Szellem vezetni fog utamon, és rövidesen visszakísér a

megmentésetekre.

Lazare egy ideig még ott állt a távolodó lovas után nézve, míg

a fűtengerben el nem tűnt szemei elől a sötétben. Aztán visszasi-

etett a sátrába, és egy „hál’ istennek” fohásszal nyugovóra tért.

Alig kezdett pirkadni a reggel, amikor Moiré odarohant Lazare

sátrához, és hevesen bekiáltott hozzá:

– A shawnee eltűnt, és a gróf úr barnája is. A gazember el-

lopta a lovat, és ellovagolt rajta!

Lazare már hallotta őt, amint közeledett, de úgy tett, mintha

mélyen aludna, és Moiré szavaira rémülten ugrott fel, kiáltozva:

– Hát lehetséges ez? Tényleg ellopta a gazdám lovát? Ó, ez a

hálátlan alak, ez a semmirekellő, akit a gróf éppen alig szabadított

meg a halálból!

– Eltűnt, és az ördög sem lenne képes elkapni őt! – válaszolta

Moiré dühöngve. Előre megmondtam a grófnak, hogy ez a fickó

egy gazember, és el kellene őt utasítania a közeléből. Most már

azonban késő, és viselheti a következményeket.

– Az uram már tudja? – kérdezte Lazare látszólag aggódva.

– Még nem, mert még alszik – válaszolta Moiré.

– Akkor közöljük vele rögvest – mondta Lazare, izgatottság

látszatát keltve, és elindult a gróf fekhelye felé, nyomában a fél-

vérrel.

– Mi van Lazare? – kérdezte a szolgája elé sietve, amint kö-

zeledtek hozzá.

– Eltűnt az indián, és ellopta a barnáját, uram! – válaszolta az

udvarmester.

246

– A barnámat? Hát ez hallatlan! – kiáltott fel a gróf mély fel-

háborodással hangjában.

– Én már tegnap megmondtam önnek, gróf úr, hogy ez az

ember egy gazfickó és áruló, és a legjobb lenne, ha elzavarná –

vetette közbe Moiré.

– Az a nyomorult pedig ugyanezt mondta magáról nekem

tegnap este, Moiré, mire azt válaszoltam neki, hogy én tisztessé-

ges, őszinte embernek tartom magát, és mindaddig ki is tartok a

véleményem mellett, míg be nem bizonyosodik az ellenkezője,

ezért soha többé ne mondjon magáról hátrányos dolgokat a jelen-

létemben – mondta a gróf.

Félreérthetetlen zavarodottság látszott erre Moiré arcvonásain,

azonban gyorsan leküzdötte zavarát, és felháborodott hangon vá-

laszolt:

– Ha valaha is találkoznék még egyszer azzal a gazemberrel,

az a találkozás valamelyikünk életébe fog kerülni!

– Akkor lovagoljon utána és ölje meg, mást nem is érdemel –

mondta a gróf, felháborodás látszatát keltve. – Még nem juthatott

messzire, maga pedig jó nyomkereső.

– A shawnee-k pedig jó lovasok, a maga barnája pedig na-

gyon jó ló, így teljesen felesleges lenne a fáradozás – válaszolta

gyorsan Moiré, majd néhány pillanatnyi elmélkedés után folytatta:

– Ennek ellenére meg kell próbálnom. Felnyergelem az egyik

öszvért, és azonnal útnak indulok.

– Reggelizzen csak meg inkább előbb, üres gyomorral lova-

golni nem túl jó ötlet – jegyezte meg a gróf, mire a félvér gyorsan

távozott, hogy felkészüljön az útra.

– Eszében sincs, hogy kövesse a shawnee-t. A mingoe nép-

séghez akar eljutni, hogy beszámoljon nekik a történtekről, akik

bizonyára megpróbálják majd utolérni Ugahi-t akinek azonban

nagy előnye van, a barna pedig biztonságba viszi őt – kezdett bele

Lazare Moiré távozása után.

247

– Legalább is fogalma sincs róla, hogy benne van a kezünk a

shawnee elmenekülésében – mondta a gróf. – Amilyen gyorsan

csak lehet, gondoskodj táborunk megerősítéséről, hogy védelmez-

ni tudjuk, ha megtámadnak bennünket. Mindenekelőtt építtess

rönkházakat olyan udvar körül, amelynek egyik oldala a folyó, így

a hajók még mindig rendelkezésünkre állnak, ha menekülnünk

kell.

– Minden kéz azonnal ezzel fog foglalkozni, így biztos helyi-

ségeink lesznek, ahol elhelyezhetjük a rakományunkat – vála-

szolta Lazare. – Mindaddig, amíg az ég derült marad, nincs külö-

nösebb jelentősége, de ha heves esőt kapnánk, akkor a holmink és

tartalékaink nagy része tönkremenne. Naponta könnyedén fel

tudunk építeni két rönkházat.

– Miután Moiré, az a gazember ellovagolt, keressünk a folyó

mentén egy alkalmas helyet, ahol felépíthetjük a házakat úgy,

hogy könnyen védhető állást hozzunk létre magunknak – vála-

szolta a gróf, majd a feleségéhez indult, akit már előző este tájé-

koztatott az eseményekről.

– Adjunk hálát az égnek, hogy vad barátunknak sikerült ész-

revétlenül távoznia, és nem keltette fel Moiré gyanúját ellenünk –

mondta a grófnő a férjének, aki azért kereste meg őt, hogy együtt

fogyasszák el a reggelit.

– Moiré állítása szerint üldözőbe akarja venni őt, de minden

bizonnyal csak a mingoe törzshöz akar eljutni, hogy mindenről

tájékoztassa őket – válaszolta a gróf. – Bárcsak jó sokáig távol

maradna, hogy fel tudjuk építeni a rönkházakat, mielőtt visszaér,

hiszen bizonyára nem venné jó néven, hogy szinte erődítményként

akarunk berendezkedni.

– Ó, Horace, alig hittük, hogy a békés nyugalom kikötőjébe

értünk, és máris megint félelem és gondok vesznek körül bennün-

ket! – kezdett bele a grófnő némi szünet után. – Hát már sohasem

fogunk békességre és nyugalomra lelni?

– Légy erős, Madelaine, Isten továbbra is mellettünk fog áll-

ni. A shawnee-k és a delaware-ok hatalmas indián törzsek és ne-

248

mes, hűséges emberek, és ha Ugahi-nak sikerül elérnie őket, akkor

segítségünkre fognak sietni. Bizonyára az ég rendelte úgy, hogy

barátainkká váljanak.

– Igen, minden bizonnyal – mondta a grófnő, pillantást vetve

az indián kislányra. – A gyermeket is barátságuk kezességeként

kaptuk, bár már akkor is nagyon kedveltük őt, amikor még nem is

ismertük sorsát, és fogalmunk sem volt róla, hogy az övé miként

kapcsolódik a miénkhez.

Közben felszolgálták az ételt, és a házaspár Remi Louvencourt

és az indián gyermek társaságában letelepedett. Ekkor Moiré lé-

pett a kunyhóba állig felfegyverkezve, és jelentette a grófnak,

hogy készen áll az indulásra.

– Remélem, sikerülni fog megbüntetnie a gazembert, és visz-

szahozza a lovamat – szólt hozzá a gróf. – Számítok az ügyessé-

gére és kitartására!

Kilépett hozzá kezet nyújtva neki, majd még hozzáfűzte:

– Közben azért vigyázzon a saját életére!

Úgy tűnt, a rövid búcsú jól jött Moiré-nak. Meghajolt az ura-

ságok felé, majd szapora léptekkel a felnyergelt öszvérhez igye-

kezett, és gyorsan ellovagolt lefelé a folyó mentén.

Közben tekintetével a fűben hagyott nyomot követte, amit a

két férfi és a ló hagyott maga után, majd amikor odaért arra a

helyre, ahol Ugahi felpattant a lóra, megállt, körülnézett vizsgá-

lódva, merre mehetett onnan tovább. Néhány pillanat múlva fel-

ismerte a nyomot, és egy ideig követte kifelé a prérin, aztán az

irányt a közeli erdő felé vette.

249

XXII.

Az indiánok tábora. Rossz hír. Csatakiáltás. A vad lovascsapat.

Nagy feltűnés. Feltételezések. Az üzlet. A türelmes szerelmes.

A keményszívű. A pénzes láda. Előkelő társaság. A lord lánya.

A megtorlás. Az üdvözlet. Az elhagyott menyasszony.

Fél óra múlva ért oda, és az erdő szélén egy a bölények által

kitaposott ösvényhez ért, amely a préri felől az erdőbe vezetett.

Körülnézett, majd rátért erre az ösvényre, és az öszvér szapora

lépteivel akadálytalanul haladt a sűrűségen át. Az ösvény többfelé

az őserdőn haladt keresztül, közben a Nap felért a zenitre, és

Moiré egy az erdő által körülvett tágas, füves területre ért, amely-

nek déli peremén a fák árnyékában számos sátor és rőzsekunyhó

állt, és kék füstoszlopok emelkedtek közöttük a lombkoronán át a

magasba.

A mingoe-k királyának, Monocatoocha-nak a tábora volt, és

nemzetének több törzse gyülekezett ezen a helyen törzsfőnökeik-

kel együtt.

A vadak lakhelyei mentén sustorgó patak kígyózott az erdő

szélén, és az előtte lévő dús fűben számtalan ló és öszvér legelé-

szett.

A tábor közepén lévő valamelyest magasabb helyen egy na-

gyon nagy, fehérre cserzett bivalybőrből készült, tarkára festett,

cukorsüveg formájú sátor állt. Moiré arrafelé irányította öszvérét,

miközben Monocatoocha felemelkedett a sátor előtt lobogó tűz

mellett leterített bölénybőrről, és a félvér indián felé indult.

– Légy üdvözölve, Moiré – kiáltotta felé. – Jó híreket hoztál?

– Nem. Rossz hírekkel érkeztem, ami óvatlanságod követ-

kezménye – válaszolta Moiré, miközben leugrott az öszvérről,

átengedve azt az indián asszonyoknak, akik odasiettek, hogy gon-

doskodjanak az állatról.

– Mit értesz óvatlanság alatt? Monocatoocha okos és óvatos –

válaszolta a király.

250

– Sem okos, sem óvatos ötletnek nem mondanám, hogy

Ugahi-t, a shawnee törzsfőnököt egy vad lóhoz kötözted, és a

véletlenre bíztad. Az lett volna okos és óvatos, ha egyáltalán nem

ejtetted volna foglyul, hogy ne kerülj ellenséges viszonyba a né-

pével és testvéreivel a delaware törzzsel. Ha ennek ellenére fog-

lyul ejtetted, és meg akartad ölni, akkor ezt titokban kellett volna

megtenned, hogy senkinek se jusson tudomására, mi történt vele.

Így azonban egész törzse bosszúért fog kiáltani nemzeténél, ami

véres harcokhoz vezet közötted és a shawnee-k és a delaware-k

között – válaszolta a félvér indián, miközben megszorította a vad

király felé nyújtott kezét.

– A törzse nem fog bosszúért és segítségért kiáltani, mert

még egy gyermek sem maradt élve közülük, aki hírt vihetne a

shawnee-k pusztulásáról, hiszen valamennyi férfit, nőt és gyerme-

ket meggyilkoltam, mert Ugahi állandóan az utamba került, bár-

mibe is kezdtem. Ő maga pedig semmilyen lóra sem fog többé

felülni az után a lovaglás után, amiben a megvadult lovon volt

része – folytatta Monocatoocha sötét tekintettel.

– Úton van nyugat felé, és már számtalan mérföld van mö-

götte.

– Mit beszélsz? Ugahi él, és úton van nyugat felé? – kiáltotta

a király döbbent rémülettel.

– Úgy bizony, Monocatoocha, és ha a harcosaid nem érik

utol, akkor rövidesen valamennyi shawnee és delaware a nyaka-

don lesz.

– Tehát a mén felbukott vele! – kiáltotta. – De ki szabadította

ki béklyóiból?

– A francia, akit a vagyonával együtt vezettem erre a vidékre,

hogy azt megosszam veled. Tegnap reggel a folyóparton agyon-

lőtte a lovat, kiszabadította Ugahi-t, és ellátta sebeit. Ma reggel

pedig az az átkozott ellopta a francia legjobb lovát, és meglépett

vele, a nyomai pedig nyugat felé tartanak. Most már tudhatod,

merre jár – válaszolta a félvér indián.

251

– Ha már így történt, a legjobb harcosaimnak kell üldözőbe

venni őt, és addig kell hajszolniuk lovaikat, míg végül vér serken

ki véknyaikból, de biztos lesz köztük legalább egyvalaki, aki uto-

léri a shawnee-t.

A király ekkor végtelen felháborodásában visító hangon ha-

talmasat üvöltött, csatakiáltást hallatva a táborban.

Pillanatokon belül valamennyi sátorból és a tüzek mellől oda-

sereglettek a férfiak királyuk köré, hogy megtudják, mi lehet az

oka a váratlan csatakiáltásnak.

– Ugahi, a mingoe-k halálos ellensége életben van! – kiáltotta

harcosai felé. – Nyugat felé lovagol, hogy bosszúra szólítsa fel

ellenünk a népét és a delaware törzset. Pattanjatok fel legjobb

lovaitokra, és szőrüket ne hagyjátok hamarabb megszáradni, míg

utol nem éritek a shawnee-t. Hozzátok élve Monocatoocha elé!

Aki elkapja őt, a leggazdagabb lesz a mingoe-k között. Moiré, a

féltestvérünk meg fogja mutatni nektek a nyomait, és segíteni fog

a nyomkeresésben.

Ekkor valamennyi harcos ajkáról felharsant a csatakiáltás,

majd mindannyian otthonaik felé rohantak fegyvereikért, miköz-

ben az asszonyok a fűben a lovakhoz szaladtak, hogy felkészítsék

őket a hosszú útra.

– Az öszvér helyett egy jó lovat kellene adnod nekem, hogy

legelöl lehessek Ugahi nyomai után fürkészve – mondta Moiré az

indiánkirálynak, amikor a harcosok otthagyták őket.

– A legjobb ménemet kapod meg, akit Ohio-ban raboltam el

egy amerikaitól, és amiért még mindig a vállamban hordom a

golyóját – válaszolta Monocatoocha, közben a vállára mutatva,

ahol egy puskagolyó által ütött, begyógyult sebhely volt látható.

Az a ló száguldani fog a többiekkel, tovább rohan, amikor a töb-

biek legelnek, és még akkor is vágtatni fog, amikor a többi ló már

alszik!

Még mielőtt egy félóra eltelt volna, körülbelül negyven harcos

gyűlt össze a legjobb paripákon a király sátra előtt, aki ismét lá-

252

zító beszédet tartott nekik. Moiré felpattant Monocatoocha fehér

paripájára, és a lovasok nekiiramodtak a füves réten át az erdő

irányába.

Philadelphiában Gatlard megjelenése általános feltűnést keltett.

A társadalom minden rétegében róla beszéltek, minden ivóban,

minden nyilvános helyen ő volt a társalgás témája, és a börzén

hitetlenkedve dugták össze fejeiket a kereskedők, és azt suttogták,

hogy hirtelen meggazdagodása bizonyára valami nagyszabású

szélhámosságban rejlik. Mit árthatott azonban neki mindez a szó-

beszéd? Aranyban teljesített készpénzfizetéseit mindenki elnézően

fogadta.

A Neptun legénysége, mivel a hajót javítani kellett, és hosszú

ideig mozdulatlanságra volt ítélve, érkezés után rövidesen szét-

széledt a nagyvilágban, és más hajókra szerződtek el, csak Brooks

kapitány maradt Philadelphiában. Ennek ellenére rövid városi

tartózkodásuk során a matrózok a városban elejtettek olyan meg-

jegyzéseket, amelyek Gatlard gazdagságának forrására utaltak, és

ezeket az emberek egyre inkább gyanúsítgatásokká és valószínű-

ségekké formálták.

Egyesek azt állították, hogy a francia kormány Santo

Domingo-ban hatalmas pénzösszeget bízott rá, hogy a franciákat

mentse meg a lázongók elől, és ő ezzel lelépett, és mivel az ottani

kormányzás a feketék kezébe került, így már nem volt lehetőség a

Gatlardhoz került pénz miatti reklamációra. Mások úgy vélték,

hogy valamilyen francia nábobot vehetett fel kincseivel együtt a

fedélzetre Santo Domingo-ban, akit aztán valamilyen módon

örökre eltüntetett, és megint mások azt állították, hogy Cap Hayti

közelében elrejtett kincsre bukkant, és miután megszerezte, gyor-

san elvitorlázott vele.

Abban azonban közös véleményen voltak, hogy vagyona Cap

Hayti-ból, éspedig a feketék fehérek elleni nagy mészárlásának

idejéből származik, és valószínűleg sok vér tapad hozzá.

253

Bizonyos tartózkodással léptek fel Gatlarddal szemben annak

ellenére, hogy nagyvonalú üzletkötései és folyamatos készpénzfi-

zetései visszavezették hozzá az üzletkötésekkel foglalkozó vilá-

got, és mindenki megpróbált valami haszonra szert tenni általa,

bár változatlanul az volt az általános vélemény, hogy hirtelen

meggazdagodása nem valami tisztességes úton történt, és bármi-

kor felbukkanhat valami, aminek következtében hirtelen nagyot

bukhat abból a magasságból, ahol van.

Gatlard meghitt viszonya Brooks kapitánnyal, aki a házában

lakott, szintén hozzájárult a gyanúhoz, ami körüllengte kimerít-

hetetlen vagyonának jogszerű megszerzését, és a kapitányt cin-

kostársának tekintették.

Gatlard azonban csak nevetett a szóbeszéden, és gondtalanul

törekedett célja felé, hogy Philadelphia legtekintélyesebb emberé-

vé váljék.

Lakóháza közelében vásárolt egy másik nagy házat, amit üzleti

irodának rendezett be. Vásárolt több hajót is, amiket saját zászlaja

alatt Nyugat-Indiába küldött, és „Richard Gatlard” cégnév alatt a

világ minden táján üzleti kapcsolatokat épített ki.

Minden lehetőséget megragadott, vagyonának a lehető leg-

gyorsabb és biztonságos befektetésére, hogy többé már ne kelljen

a pincéjében vigyázni rá, és ennek során olyasmikbe kezdett, ami-

ből jelentős haszon elérésére számított.

Az annak idején még nem túlzottan jelentős város környékén

széltében hosszában csupasz volt a vidék, és a földek csak nagyon

csekély értéket képviseltek. Gatlard többmérföldnyi távolságban a

környéken minden telket és földet felvásárolt, amit pénzért meg

lehetett kapni. A városban is vásárolt beépítetlen területeket, me-

lyeket olcsón kínáltak fel neki, többek között a folyó partján is

vett egy jelentős területet, ahol rakpartot akart kiépíteni.

Így alakult a közvélemény Gatlardról és vagyoni helyzetéről,

közben jelentős mértékben megváltozott az Astor családhoz fűző-

dő viszonya is.

254

Egyre ritkultak látogatásai Aglajánál és annak anyjánál, és

egyre ridegebbé vált viselkedése irántuk, de mindeddig nem volt

elég bátorsága ahhoz, hogy teljes mértékben szakítson velük.

Időről időre esténként még mindig meglátogatta őket, de min-

den látogatás alkalmával azt remélte, hogy adódik valami alka-

lom, ami miatt megszakíthat velük minden további kapcsolatot.

Aglaja azonban nem tett szemrehányást, egyetlen kemény szó-

val sem illette őt, csak szerelme lángolt továbbra is, és könnyezett.

Anyjának szíve azonban a legnagyobb megvetéssel és keserű

gyűlölettel telt el Gatlard iránt, de mindezt magába zárta, hogy ne

bántsa meg gyermekét. Ennek ellenére napról napra látta, hogy

Aglaja egyre sápadtabb, egyre esendőbbé válik, amint a búbánat a

testét és lelkét mardossa, akkor is, ha mindennek ellenére moso-

lyogva jelenik meg előtte, hogy végighallgassa vigasztaló szavait.

Mosolya olyan volt, mint egy angyalé, aki rövidesen távozni

készül földi porhüvelyéből, és ezzel a mosollyal hárított el minden

haragos szót anyja ajkairól.

Ha hosszabb idő elteltével egy este Gatlard a szobába lépett,

madam Astornak hirtelen mindig akadt valami dolga másfelé,

hogy ne kelljen kiállnia azt a kínt, amit ennek a gonosz alaknak a

megjelenése vált ki belőle, aki egyetlen, szeretett, jóságos gyer-

mekének szent érzelmeit kemény szívvel, lábbal tiporja, ami las-

san a biztos pusztulásához vezethet anélkül, hogy ő bármit tehetne

ellene.

Gatlard barátságos és szívélyes volt Aglajával szemben, ép-

púgy, mint ahogyan egy báty viselkedik szeretett lánytestvérével.

Visszatérése óta azonban a házassággal kapcsolatban egyetlen szó

sem hagyta el ajkait, Aglaja pedig képtelenségnek tartotta, hogy ő

tegyen róla említést, bár gyakran emlékeztette őt az együtt töltött

boldog órákra, örök szerelemre és hűségre tett fogadalmaikra,

valamint a földi boldogságba vetett magasröptű reménységeikre,

amit ebben a házban szándékoztak megteremteni. Gatlard csak

vállát vonogatta, és úgy vélekedett, hogy az ember mit sem kezd-

255

het a sorsával, mindig bele kell törődnie, és alkalmazkodnia kell

ahhoz a helyzethez, amit a sors rendel neki.

– Neked pedig sokkal inkább örülnöd kellene a szerencsém-

nek, mint másoknak, Aglaja – mondta neki egyik holdfényes este,

amint a nyitott ablaknál üldögéltek, és madam Astor kiment a

szobából.

– Igen, persze, meg is teszem, Richard, hiszen hajlandó va-

gyok mindent megtenni azért, hogy a te boldogságod teljes legyen

– válaszolta Aglaja, miközben szerelme kezét ajkaihoz emelve

könnyeivel nedvesítette azt.

– Nem így gondoltam, Aglaja, már annak is boldoggá kellene

tenni téged, hogy engem boldognak látsz, amint irigylőim mellett

felemelkedek, és a város legtekintélyesebb emberévé válok – ve-

tette közbe Gatlard lelkesen.

– Boldognak, nélküled, Richard? – válaszolta halkan a lány,

reszkető hangon, és ajkait megint a kezéhez szorította.

Gatlard elnémult egy pillanatra, de aztán gyorsan összeszedve

magát megsimogatta a kezét, és kényszeredett mosollyal így szólt:

– Hiszen most is itt vagyok veled, Aglaja, de ha minden al-

kalommal, a könnyeiddel látsz vendégül, akkor kénytelen vagyok

arra gondolni, hogy a látogatásom nem okoz örömet számodra.

Igazán nem én tehetek róla, hogy üzleti ügyeim és új helyzetem

lehetetlenné teszik, hogy olyan gyakran látogassalak meg, mint

korábban!

Aglaja megremegett, és nem talált szavakat. Ölébe ejtette a ke-

zét, és lehorgasztotta fejét. Gatlard azonban könnyed hangon

gyorsan folytatta:

– Látod, még azt sem mondtam el neked, hogy barátomnak,

Brooks kapitánynak építtetek egy új hajót, amivel az én költsé-

gemre fog hajózni.

256

Aztán még további vállalkozásokról is beszámolt, amibe bele

szeretne kezdeni, végül sajnálkozva köszönt el azzal, hogy nincs

ideje tovább maradni.

Így viselkedett Aglajával, távol tartva őt magától abban re-

ménykedve, hogy madam Astor hatalmi szóval fog fellépni ellene,

és megszakítja a kapcsolatot lányával. Az öregasszony azonban

csak tekintetével büntette őt és azzal, hogy sürgősen eltűnt a kö-

zeléből, amikor megjelent.

A maga részéről azonban Aglaja már leküzdött akadály volt.

Bármennyire is fenn akarja tartani vele a kapcsolatot a lány,

ameddig csak akarja, házasságról többé már szó sem esett, és

minden eltelt nap egyre jobban eltávolította őket egymástól.

Gatlard valóban mintaszerűen, nagy energiával és körültekin-

téssel vezette vállalkozását, így üzleti partnerei kénytelenek voltak

minden vonatkozásban tiszteletben tartani őt. Irodája csinos és

tiszta volt, métóságteljes könyvelője és nyolc irodai alkalmazottja

között hangos szó sohasem esett, és minden belépő idegen aka-

ratlanul is alkalmazkodott az ünnepélyes nyugalomhoz, amely

ebben az irodában fogadta.

Gatlardnak az irodából nyíló saját szobája vörös bársonnyal

bevont ülőbútorokkal, drága szőnyeggel, fehér márvány kandalló-

val és egy pompás bronz órával gazdagon volt berendezve. A

legnagyobb rend, a legnagyobb pontosság uralkodott az irodában

valamint a raktárakban, és Gatlard személyesen felügyelt és fi-

gyelt meg mindent.

Aranyainak forrása azonban éppúgy, mint a város minden la-

kója előtt, irodai alkalmazottai számára is megfejthetetlen rejtély

maradt, és könyvelője néma csodálkozással figyelte meg minden

alkalommal, amikor szobájában kinyitotta a nehéz vasládát, ha

szokatlanul nagy összegek kifizetésére került sor, és kivette belőle

és átadta neki a szükséges pénzmennyiséget. Ilyen alkalmak során

gyakran teljesen kiürítette a ládát, és ha néhány nap múlva ismét

jelentősebb összeget kellett kifizetni, a szükséges mennyiségű

arany ismét rendelkezésre állt benne.

257

A könyvelő nem volt babonás, de a vasláda megpillantása

mindig varázslatos erővel hatott rá, és amint az érmék csilingelve

hullottak a kezébe, gyakran suhant át rajta a gondolat, hogy egy-

szer, mint gonosz kísértés, nem tűnik-e el a kezéből. Egyáltalán

nem szívesen érintette meg a pénzt, amely ebből a ládából került

elő. Miért? Erre maga sem tudta a választ, de minden alkalommal

olyan érzés suhant át rajta, hogy talán az ördög pénze lehet ez,

amelyhez vér, vagy szerencsétlen lelkek tapadnak.

A pénz azonban mégiscsak teljesen természetes módon került a

ládába, hiszen Gatlard pontosan tudott azokról a fizetési kötele-

zettségeiről, amihez a könyvelő pénztárában nem volt elegendő

pénz, és ilyenkor az éjszaka során a pincéjéből töltötte fel a pén-

zes ládát.

Üzleti ügyeihez hasonló tiszteletet érdemelt ki Gatlard a nyil-

vánosság előtt azzal, ahogyan magánélete egyre inkább kibonta-

kozott. Lakóháza fejedelmien volt berendezve, számos szolga

vette körül szolid fekete öltözetben, asztala rendszeresen a legfi-

nomabb ételekkel és borokkal volt megpakolva, és idegenek szá-

mára is mindig volt teríték, akiket magával vitt haza.

Barátait azonban csak a legelőkelőbb társaságból választotta,

és házában ügyelt arra, hogy asztalánál mindig előkelő legyen a

hangulat, és vendéglátásai sohasem csaptak át lazaságba és dő-

zsölésbe.

Pompás, elegáns kocsit tartott, két nemes angol paripával, és

volt még egy csodálatos nyitott kocsija is ügetésre idomított lóval,

valamint két telivér hátaslova.

Esténként, amikor a Nap izzása alábbhagyott, kocsin vagy ló-

háton mutatkozott a sétányokon, és minden üdvözlésre komoly,

méltóságteljes meghajlással válaszolt.

A számos jövendölés, amely szerint rejtélyes felemelkedése

rövidesen valami közismertté váló szélhámossága miatt megsza-

kad, szertefoszlott, hiszen pillanatnyi üzleti és magánélete hatal-

mas tőkét tett szükségessé, és mindenki tudta, hogy egyetlen dol-

258

lár adóssága sem volt, sőt egyetlen alkalmat sem mulasztott el, hogy tőkéjét előnyösen befektesse.

A kétségeket, rosszindulatú pletykákat és jövendöléseket cso-

dálat és tisztelet váltotta fel, és Gatlard kezdett ünnepelt és kere-

sett emberré válni. Nem fáradozott senkinek a kegyeiért, hiszen

tudta, hogy mások vágyakoznak az övére.

Számos régi angol család, melyek Anglia Egyesült Államok

béli uralmának idejéből maradtak vissza, Philadelphiában telepe-

dett le, és ők képezték ott az előkelő társaságot. Nagy házakat

vezettek, és nem lehetett könnyedén bejutni köreikbe.

Közülük az egyik lord Rowley volt, akinek a háza az elegáns

világ fényének számított. Igen vagyonos ember volt, korábbi szol-

gálataiért Angliából jelentős nyugdíjat kapott, és bevételeit arra

használta fel, hogy rangjának megfelelően éljen.

Lord Rowley ötven év körüli férfi volt, és felesége, aki egykor

nagyon szép lehetett, negyvenes éveivel igen jól konzerváltnak

számított. Egyetlen gyermekük volt, éspedig egy tizenkilenc éves

lány, akit Octavia-nak hívtak, és akit a városban csak a szép

Octavia néven emlegettek. És valóban, nem volt olyan lány, aki

jobban kiérdemelte volna ezt az elnevezést, mert tetőtől talpig

tényleg csodálatosan szép volt. Nemes, erős metszésű dús, sötét-

barna hajfürtökkel koronázott görögös arcvonásait büszkén viselte

karcsú nyakán, mintha a magasból tekintene le a világra, hogy

sötét szemeinek izzásával melengesse, és hamvas arcának érzéki-

en piros ajkaival gyönyörködtesse azt. Magas, kecses teltkarcsú,

de mégis makulátlanul arányos termete finoman végződött kis

kezeiben és apró lábaiban. Octavia annyira feltűnően szép volt,

hogy bárhol, ahol megjelent, az emberek csodálkozva álltak meg

és nézegették, mintha hozzá hasonlót még sohasem láttak volna.

Szép volt, amint a nyitott kocsiban hanyagul hátradőlt, szép volt,

amikor rugalmas léptekkel, mintha rugókon járna, végigsétált a

sétányon, és akkor volt a legszebb, amikor rókaszínű lován vág-

tatva, kalapjának fehér tollai reszketve lobogtak utána.

259

Gatlard régen is gyakran találkozott a szép Octavia-val.

Olyankor ő is megállt, és csodálattal nézegette, a lány azonban

pillantásra sem méltatta az irodistát, bármennyire is epekedett

utána.

Ez volt az oka annak, hogy Octavia Rowley már hosszú idő óta

nem volt közömbös Gatlard számára, ami valójában azt jelentette,

hogy a lány jelensége kellemetlen volt számára, mert sértette hiú-

ságát, és ezért gyűlölte őt.

Most elérkezett a bosszú ideje. Richard Gatlard, az ünnepelt fi-

atalember pillantásra sem méltatta őt, az ifjú milliomos úgy tett,

mintha soha nem is hallott volna róla, soha nem is látta volna a

szépséges Octavia-t. Ennek ellenére pontosan tudta, mikor és hol

jelenik meg a sétányokon, és sohasem feledkezett meg róla, hogy

éppen arra járjon, találkozhasson vele, és ilyenkor annyira szép-

nek tartotta, hogy rajta kívül életében ilyet még sohasem látott.

Tekintete azonban közömbösen találkozott az övével, mintha tel-

jesen másvalamire gondolna, mintha nem is látná, és ha a lány

tüzes és csillogó tekintete reá tapadt, akkor hirtelen elfoglalta

magát valamivel, az órájára pillantott, sétapálcájának arany-

gombját nézegette, vagy elővett egy selyem zsebkendőt, hogy

elzavarja vele magáról a legyeket.

Ezekkel az apró büntetésekkel azonban, melyeket rá akart

mérni, saját keblében élesztgette a szenvedély szikráit egyre in-

kább lángra lobbantva azokat, és ha ilyenkor a lány már elhaladt

mellette, gyorsan körülnézett, hogy szép alakját még befoghassa

pillantásával.

Egyik este pompás fekete paripáján kilovagolt a sétányra, és-

pedig abban reménykedve, hogy találkozzon Octavia-val. Hol

vágtatva, hol ügetve igyekezett többször végig, aztán végül kiért

az országútra, de ekkor már sötétedni kezdett, és lovát rosszked-

vűen ismét a város felé irányította.

Lépésben visszakanyarodott a sétányra, és még csak rövid

ideig lovagolt rajta, a sétálókat nézve és üdvözléseiket viszonoz-

va, amikor hirtelen messziről maga felé közeledni látta lord

260

Rowley hintóját, és felismerte benne Octavia-t, aki egyedül volt.

Örömteli rémület töltötte el, szíve hevesen verni kezdett, mégis

megint úgy akart tenni, mintha észre sem venné.

Megeresztette a gyeplőt, mintha gondolataiban lenne elmé-

lyedve, és átengedte magát a nyereg hintázó mozgásának, amikor

a kocsi a közelébe ért, és megpillantotta Octavia izzó tekintetét.

Varázslatos mosoly játszadozott szépséges ajkai körül, apró ke-

zeiben az aranyosan csillogó legyező tündéri arca előtt ide-oda

suhogott. Telt, sötét hajfürtjei hamvas, könnyedén fedett keblei

előtt lobogtak, amikor Gatlard közvetlen közelében elhaladt, de ő

elhatározásához híven elakadó lélegzettel saját kabátját kezdte

nézegetni, és reszkető kézzel kezdte leporolni róla a port.

Alighogy a lány továbbhaladt, hirtelen visszafordult a nyereg-

ben, és utána nézett.

Mint gyújtó hatású villám találkozott ekkor tekintetük, mert ő

is ugyanabban a pillanatban fordult vissza, és összecsukott legye-

zőjének csúcsával mintha intett volna felé.

Minden gyűlölet, minden rosszindulat elszállt Gatlard keblé-

ből, és kalapját lekapva fejéről mélyen meghajolt. Lovát megállí-

totta, hátha még egyszer találkozhat tekintetük, ha a kocsi elka-

nyarodik. A kocsi azonban visszafordult, és még egyszer láthatta a

lány reá tekintő csodálatos szemeit, és a legyező megint mintha

intett volna felé.

A régen szunnyadó parázs hirtelen lángba borult keblében.

Octavia, a szépséges, ünnepelt Octavia, Philadelphia legelőke-

lőbb, nagyra tisztelt emberének lánya egyértelmű jelét adta ke-

gyeinek. Legyőzte őt, és megnyílt előtte a szívéhez, a kezéhez

vezető út!

Hiúság, büszkeség és szenvedély a szép, előkelő lány iránt

azonnal hatalmába kerítették. Követni akarta őt, elügetve mellette

még egyszer üdvözölni akarta, azonban megfontolt, önhitt termé-

szete visszatartotta, és ügetve folytatta megkezdett útját a város

felé.

261

Izgatottsága a lovát is magával ragadta, a gyeplő megfeszítésé-

re felágaskodva nekilódult, és még mielőtt Gatlard gondolt volna

rá, elérték az özvegy Astorné házát. Jéghideg borzongás futott

végig rajta, amikor meglátta Aglaját a ház ajtajában, de visszafor-

dulásra már túl késő volt. Megeresztette a gyeplőt, és kalapját

megemelve a szegény elhagyott lány felé, gyorsan továbbügetett.

Nemsokára elérte azt az utcát, ahol lord Rowley háza állt. Lová-

nak ügetését rövidebbre fogva bekanyarodott az utcába, és tekin-

tetével a lord házának erkélyét fürkészte, és ekkor Octavia kilépett

a finom mívű vaskorláthoz.

Tajtékozva és fehér habpelyheket prüszkölve, lerázva fejéről

parádézott tovább büszkén a nemes paripa Gatlarddal, aki boldog-

ságtól reszketve tekintett fel a szépséges Octavia felé. Ugyanaz az

izzó tekintet, ugyanaz a boldogító mosoly sugárzott felé, mire

üdvözlésként mélyen meghajolva boldogságtól ittasan elvágtatott.

Jóllehet Gatlard lelke előtt felmerült a sápadt Aglaja képe kis

házacskájuk ajtajában, látta könnyeit, görcsösen összekulcsolt

kezeit, mindezt azonban elűzte lelki szemei elől, és a lord szépsé-

ges lányára terelte gondolatait, amint utána fordult a kocsiból, és

az erkélyről üdvözölte őt.

Viharos izgalomban ért haza, és tajtékzó paripáját a szolgáira

bízta.

Most már hozzá pártolt a szerencse. Fel-alá járkált a pompásan

berendezett szobájának puha szőnyegén. Gondolatban ott volt

mellette a szépséges Octavia, gondolatban látta, amint átkarolja

őt, gondolatban éjszaka játszadozott vele, poharát habzó pezsgő-

vel töltögette. Ó, milyen szép volt, milyen megnyerő, milyen bol-

dogság várt rá szívén a gyönyörű lánnyal! És mekkora győzelem

lesz mindez valamennyi irigye előtt, akik Pennel házának szegény

irodistájaként ismerték, ha majd a lord lányával az oldalán mutat-

kozik a nyilvánosság előtt, ha pompás hintójából vele együtt lete-

kint az emberekre, akik az utca porába burkolódzva maradnak le

mögöttük, és kalapot emelnek előttük.

262

Gatlard magán kívül volt, nem tudott úrrá lenni boldogságán,

keble úgy el volt telve, hogy kénytelen volt levegő után kapkodni,

és ellenállhatatlan vágyat érzett, hogy valaki előtt kibeszélje ma-

gát. Szívesen felkereste volna Brooks kapitányt a szobájában,

hogy beavassa őt boldog titkába, de egoizmusa nem engedte ter-

mészetes érzelmeit kibontakozni, hiszen milyen haszna is szár-

mazhatna belőle, ha mindazt, ami történt vele, elmondja

Brooksnak, és nem fordulhatna elő, hogy egyetlen megfontolatlan

szó hátrányává válna? Senkinek sem akart minderről beszélni,

csak magában akarta megfontolni a következő lépést magasröptű

céljainak elérése érdekében!

XXIII.

A lord. Meghívás. Elfogultság. A kabriolé. A kacér hölgy.

Nagy boldogság. Reggeli lovaglás. A kertben. A vallomás. Virág-

csokrok.

Lord Rowley naponta járt a börzére. Gatlard állandóan azon

ábrándozott, hogy egyszer csak hozzá fordul valami üzleti ügy-

ben, hiszen a lord gyakran kapott pénzt Angliából, és váltó ügy-

letekkel is foglalkozott, de mindig más üzletházak szolgálták ki,

örömmel keresve rajta valamennyit, és megtiszteltetésnek is tar-

tották, hogy gondoskodhatnak pénzügyeiről.

Ebben a környezetben alkalom adódhatott, hogy valamilyen

módon közeledjen az excellenciás úrhoz, de Gatlard nem lehetett

a kezdeményező. Közbe kellett iktatni egy pénzügyi brókert, ami

könnyen megvalósítható volt, hiszen Gatlardnak csak meg kellett

bíznia egy ilyen embert, hogy szerezzen neki Angliában esedékes

váltót, és meg kellett említeni neki, hogy lord Rowley onnan akar

pénzhez jutni. Bizonyára akad majd valamilyen alkalom, hogy az

ügynök szóba elegyedjen vele, a továbbiakban már Gatlard is be

tud kapcsolódni.

263

Álmatlan, de boldog éjszakája volt, mert nem tudott szabadulni

a szépséges Octavia képétől, és türelmetlenül várta a börze más-

nap reggeli nyitását.

Amint elérkezett az ideje, különös gondot fordított az öltözeté-

re, és elindult a börze épülete felé, ahol a csarnok bejáratánál al-

kuszok és ügynökök megkülönböztetett tisztelettel üdvözölték.

Bordó kecskebőr tárcájával a karja alatt megszokott helyére lépett,

ahol azonnal üzletemberek vették körül abban a reményben, hogy

megbízásokat kapnak tőle, vagy ajánlatokat tehetnek neki. Gatlard

végigtekintett a népes gyülekezeten, de lord Rowley-t sehol sem

látta, és bosszankodva kötött meg már számos üzletet, amikor

hirtelen belépett a csarnokba a várva várt személy.

Rowley odalépett egy tekintélyes üzletemberhez, akivel

Gatlard jó barátságban volt. Örömteli meglepetést jelentett számá-

ra, hogy a lord tekintete rövidesen félreismerhetetlen érdeklődés-

sel találkozott az övével, hiszen korábban sohasem figyelt fel rá.

Miután néhány szót váltottak egymással, mindketten elindultak

felé.

Lord Rowley magas termetű, testes úr volt vörösesszőke hajjal,

finoman borotvált, fénylő, piros arccal, nagy orral és apró vilá-

goskék szemekkel.

Kísérője odavezette őt Gatlardhoz, és barátságos üdvözlettel

megszólította őt:

– Engedje meg, Gatlard úr, hogy bemutassam önnek ő excel-

lenciáját, lord Rowley urat.

– Már régen szerettem volna megismerkedni önnel, Gatlard

úr, – ragadta magához a szót a lord kölcsönös meghajlások után –

és ezért örömmel élek most ezzel a lehetőséggel. Bizonyos pénz-

összeg áll rendelkezésemre Angliában, amit váltó útján szeretnék

bekasszírozni, és megkérdezném, hogy adódna-e erre alkalom a

napokban.

– Örömmel, excellenciás uram. Nevezze csak meg az össze-

get, amihez hozzá szeretne jutni, és én azonnal kifizetem, ön pe-

264

dig alkalom adtán, amikor éppen megfelel önnek, kiállít egy Ang-

liába szóló váltót – válaszolta Gatlard könnyedén, bár udvarias

hangon, majd hasonló módon folytatta:

– Én is már régebben reménykedtem benne, hogy személye-

sen megismerhetem önt, és nagyon örülök neki, hogy erre most

alkalom adódott. Amennyiben a következőkben valamilyen mó-

don a szolgálatára állhatok, kérem, rendelkezzék velem.

– Örömmel fogom igénybe venni a szívességét – folytatta a

lord barátságosan. – Azonban alkalmat kell adnia arra, hogy szí-

vélyességét viszonozzam, ezért kérem, tisztelje meg házam a láto-

gatásával.

– Ehhez csak erre az illedelmes meghívásra volt szükség,

aminek nagyon örülök – válaszolta Gatlard boldogan, és mélyen

meghajolt.

– Akkor talán lehetne ma este részem abban a megtisztelte-

tésben, hogy láthatom minálunk? A hölgyeim szintén nagyon

örülni fognak, hogy megismerkedhetnek önnel – mondta Rowley

szintén meghajolva.

– Nem fogom elmulasztani ezt a megtisztelő meghívást, ex-

cellenciás uram – válaszolta Gatlard igen elkötelezetten, mire a

lord a társalgást az Egyesült Államok üzleti életére terelte, és cso-

dálatát fejezte ki azzal az energiával kapcsolatban, amellyel az

amerikaiak, miután elszakadtak az anyaországtól, méltóságteljes,

önálló, nagy nemzetté emelkedtek fel.

– Az önhöz hasonló értékes emberek a gyümölcsei az ilyen

nagy politikai átalakulásoknak, és ahol az ön példájának megfe-

lelő emberek állnak az élen, a nép is jelentőssé és naggyá válhat –

mondta lord Rowley hízelegve. – Néhány napja megszemléltem a

hajót is, amit most építtet. Olyan az a jármű, aminél jobbat, szeb-

bet a mi öreg Angliánkban sem építenének. Úgy tűnik, az ameri-

kaiak ezen a téren is túlszárnyalnak bennünket. Az ön szkúnerével

ezt már meg is tették. Sokba fog kerülni önnek ez a hajó?

265

– Olyan nagyon sokba azért mégsem, talán hatvanezer dol-

lárba – válaszolta Gatlard könnyedén. De nem számít, csak azt

szeretném megmutatni, hogy mire képesek az amerikaiak.

Hosszabb társalgás után lord Rowley megismételte, mennyire

örül neki, hogy megismerhette Gatlardot. Bizalmasan kezet nyúj-

tott neki, és ajánlotta magát az esti viszontlátásra házában.

Alig hagyta őt ott a lord, az ügynökök máris tolongani kezdtek

körülötte különféle üzleti ajánlatokat téve, és Gatlard korábban

sohasem döntött olyan gyorsan, mint ezekben a percekben. Nagy

tételekben adott el és vásárolt, olyan derűs hangulatban, ami fel-

tűnt a többieknek, hiszen ahhoz voltak szokva, hogy az ő esetében

számos megfontolás, nehézségekre és feltételekre hivatkozás a

szokásos.

Az üzletkötések végeztével jelenlévő barátai közül többeket

meghívott ebédelni, és igen derűs hangulatban tért velük haza

házába. Az asztalnál mindannyiuknak feltűnt szokatlanul derűs

hangulata. A legjobb francia pezsgőjét szolgáltatta fel, és ő maga

is több tréfás tósztot mondott. Ebéd után befogatott egyik kocsijá-

ba és a kabrioléba, és vendégeivel együtt kihajtottak egy vidéki

kávégazdaságba, ahol hasonló derűvel töltötték el a délutánt.

Valamivel el akarta űzni estig az időt, mert a szép Octavia utá-

ni vágyakozása nem hagyta őt nyugodni.

Már kezdett sötétedni, amikor hazatért, ahol gyorsan rendbe

hozta öltözetét a lord Rowley házában sorra kerülő látogatáshoz.

Igen finom fekete öltönyéhez jól érvényesült a vakítóan fehér

ing elő és a finoman hajtogatott mandzsetták. Természeténél fog-

va vékony haját gondosan göndörítette, és bal kezének gyűrűs

ujján igen értékes drágakő villogott.

Gatlard megállt a nagytükör előtt, és elégedetten nézegette

magát. A hintó közben előállt. Gyorsan némi parfümöt öntött

finom batisztkendőjére, még egy futó pillantást vetett a tükörre, és

néhány pillanattal később győzelmének biztos tudatában már

pompás kocsijában ült, úton a csodálatos Octavia Rowley felé.

266

Alig állt meg a kocsi a lord palotája előtt, máris nyílt az ajtó, és

egy feketébe öltözött fekete szolga szaladt le a fehér márványlép-

csőn, hogy meghajoljon Gatlard előtt, akinek a szolgája közben

már kinyitotta a kocsi ajtaját.

– Tíz órára! – kiáltott oda futólag Gatlard a kocsisának, és a

lépcsőn fellépkedve felért a szellős folyosóra, és elindult a széles,

szőnyeggel fedett lépcső felé.

Annak a tudatnak ellenére, milyen magas társadalmi helyzetet

foglal el a világban, elfogultság és jelentéktelenség érzése ragadta

magával. Úgy érezte, mintha nem tartozna ide, mintha olyan tár-

sasági szférába csempészné be magát, ahová nincs joga belépni.

Gondolatban az elrabolt kincsek nélkül Pennel jelentéktelen, név-

telen és értéktelen irodistájának látta magát. A gyengeség pilla-

nata azonban hamar elmúlt.

– Milliomos vagy! – kiáltott fel magában gondolatban mellé-

re csapva, és határozott léptekkel büszkén belépett az előtte meg-

nyíló ajtón a terembe.

Lord Rowley nagy tisztelettel közeledett felé, és kezét megra-

gadva köszöntötte:

– Végtelenül örülök, hogy házamban üdvözölhetem és remé-

lem, megismerkedésünk igen tartós, barátságos kapcsolathoz ve-

zet majd közöttünk.

Aztán a szófa felé vezette őt, melyből felemelkedett felesége és

lánya, és a vendéget előkelő testtartással, ám megjelenésétől mé-

gis félreérthetetlenül kellemesen érintve várták, míg odaér.

– Lady Rowley, a feleségem, Octavia a leányom, Gatlard úr –

mutatta be őket meghajolva felé és a hölgyek felé, mire vala-

mennyien szintén kölcsönösen meghajoltak, majd lady Rowley

Gatlardhoz fordulva magához ragadta a szót:

– Neheztelhetünk a sorsra, hogy ilyen sokáig nem tette lehe-

tővé számunkra, hogy megismerjük önt, Gatlard úr.

267

– Nekem több okom van rá, kegyelmes asszonyom, mert ez-

zel nagy boldogságtól tartott távol – válaszolta Gatlard ismét

meghajolva, és felcsillanó tekintettel Octavia felé fordult, aki egy

pillanatra sötét szemeinek tükrét mutatta felé, mintha szándékában

állt volna, hogy onnan olvassa le szívének legmélyebb érzéseit, de

aztán lesütötte hosszú szempilláit, és mintha szégyellné magát, a

földre nézett.

– Foglaljunk helyet, tisztelt Gatlard úr – szakította félbe gyor-

san a pillanatnyi szünetet a lord, mire felesége leülve a szófára a

társalgást drága öreg hazájának, Angliának említésével kezdte,

összehasonlítva azt Amerikával.

A társalgás igen élénkké vált, Gatlard Amerika mellett árado-

zott, magasan Anglia fölé helyezve, miközben lady Rowley hazá-

ját részesítette előnyben, és némi szünet után ismét magához ra-

gadta a szót:

– Nagyon szép itt, ez igaz, a természet fiatalabb, nagyszerűbb

és gazdagabb, mint a mi hazánkban, a társadalom azonban nem

annyira kifinomult, nem annyira tagolt, mint minálunk, itt minden

kvalitás összekeveredik, és csak az anyagiak, a külsőségek szá-

mítanak, az embereket nem a belső értékeiknek megfelelően mél-

tatják. Az ember könnyen félénkké válik, és óvatos társas környe-

zetének megválasztásával, és ennek következtében gyakran el-

mulasztja, hogy közelebbi kapcsolatba kerüljön kiemelkedő sze-

mélyiségekkel.

– Annál szorosabb lesz a kapcsolat, ha az embernek szeren-

cséje van, megismerni ilyen karaktereket – vetette közbe lord

Rowley, könnyedén meghajolva Gatlard felé, mire ő hízelgően,

önelégülten válaszolt:

– Ebben rejlik a nyomós indoka annak, hogy az ember olykor

tartózkodik közeledni a társadalmi ranglétra legfelsőbbjeihez,

amikor nem biztos abban, hogy barátságos befogadásra talál.

– Egy igazán forró vágy beteljesüléséhez az ember mégiscsak

elszánja magát valami merészségre – jegyezte meg Octavia ér-

268

zelmes pillantással és édes mosollyal, pláne, ha ugyanabból az

óhazából származva egy távoli országban találkoznak.

– Minél forróbb a vágy, kisasszony, annál nagyobb az aggo-

dalom, hogy nem fog teljesülni – válaszolta Gatlard fellelkesülve,

és örömmel csüngött Octavia lelkendező tekintetén.

Lady Rowley nagy tetszéssel figyelte meg, milyen mély be-

nyomással van lánya Gatlardra, de célszerűnek tartotta kettőjük

érzelmi megnyilvánulásait későbbi, zavartalanabb percekre ha-

lasztani, ezért megszólalt:

– Minden téren kiváló ízlésről tesz tanúbizonyságot, Gatlard

úr. Igen megtetszettek nekünk a kocsijai, különösen a kabriolé, a

lóval együtt. Angliában nagy feltűnést keltene vele. Valóban ka-

pitális egy példány az a ló.

– Már gyakran irigyeltem magát miatta, amikor esténként

büszkén elszáguldottak mellettem a promenádon – vetette közbe

Octavia. – A kabriolét sokkal inkább kedvelem, mint a csukott

kocsit. Az ember sokkal szabadabban érzi magát benne, és jobban

élvezheti a friss levegőt.

– Bármikor a rendelkezésére áll, Octavia kisasszony. Tekint-

se a saját tulajdonának – válaszolta Gatlard gyorsan.

– Jól tudhatja, Gatlard úr, hogy sohasem merném magamra

vállalni egy ilyen tüzes paripa irányítását – folytatta Octavia hal-

kabban.

– Akkor egyúttal a szolgálataim felett is rendelkeznie kell,

kisasszony, ami dupla örömet jelentene számomra – válaszolta

Gatlard sugárzó tekintettel.

– Ezt örömmel és szívesen meg is teszem. Ilyen kiváló ko-

csisra nagyon szívesen bíznám magam. Majd még szavánál fogom

– válaszolta Octavia, és lopva hálás pillantást vetett Gatlard felé

szép szemeivel.

Ekkor egy fekete szolga lépett be és jelentette, hogy a vacsora

tálalva van.

269

– Próbaként rögvest önre is bízom magam – mondta Octavia

tréfálkozva, miközben felállt, és belekarolt Gatlard felé nyújtott

karjába, miközben Lord Rowley a sajátját nyújtotta feleségének.

A lord oldalra lépett, és előre akarta engedni Gatlardot,

Octavia azonban túlzott derűvel megszólalt:

– Tiszteletet az idősebbeknek, papa, csak utánatok, mire a

gróf kivezette a feleségét a szalonból. Octavia közben estélyi ru-

hájának ráncait igazgatva néhány pillanatig késlekedett, majd

Gatlarddal követte szüleit, miközben halkan odasúgta neki:

– Holnap este vigyen el kocsikázni, maga rémes ember. Meg

kell önt rónom, mert hosszú időn át bármikor, amikor találkoz-

tunk, úgy tett, mintha észre sem venne, mintha nem is lennék

méltó arra, hogy reám tekintsen, míg végül olyat tettem, amit nem

is lett volna szabad megtennem. A legyezőmmel küldtem el önnek

lelkem üzenetét. Na várjon csak, maga keményszívű ember!

Ó, mennyei Octavia, igazságtalan velem – szólt közbe Gatlard

zavartan, beleremegve a boldogságba, és megszorította a lány

kezét, Octavia azonban viszonozva a szorítást, visszahúzta, és

odasúgta neki:

– Csend most! Nem is volna szabad ennyire jónak lennem

magához. Ennyire kínpadra feszíteni egy gyenge leányszívet!

Gatlard fel sem fogta, mi történt vele. A szép leányzó néhány

pillanat alatt lebontott minden közöttük lévő akadályt. Boldogsá-

gában kebléhez szorította a lány karját, és az ő viszontszorítása

elektromos tűzként suhant végig minden idegszálán.

– Majd kérjen meg rá, hogy holnap este kocsizzak ki önnel –

súgta oda Octavia a boldogságban úszó kísérőjének, miközben

végigsiettek a hosszú folyosón, és a szülők után beléptek az

ebédlőbe.

A zsalukat már becsukták, leeresztették a súlyos, vörös függö-

nyöket, hogy kiszorítsák a lemenő nap utolsó sugarait a helyiség-

ből, és teljes mértékben érvényre jusson a nehéz ezüst kandelábe-

rek és csillárok gyertyáiból áradó fény.

270

Csillogás, villogás, bármerre is tévedt a szem, de különösen a

terített asztal gazdagsága bilincselte le a tekintetet, pompás mívű

ezüstneműivel fokozva a látványt. Egy pompás virágtartó, egy

ezüstműves munka, melyben friss virágok pompáztak, igazi mű-

remek volt, és amint Gatlard tekintete megpihent rajta, egy ha-

sonló, de még sokkal értékesebb műremek jutott eszébe, amit

Louvencourt gróf kincsei között talált.

Miért is tartja pincéjébe zárva a művészet ama remekműveit,

gondolta, holnap reggeltől szobájában, asztalán kellene pompáz-

niuk, Philadelphiában senki sem tudna felmutatni ilyen műreme-

keket!

Az ételek finomak voltak, a bor is, a legfinomabb madeira, a

legjobb pezsgőt szolgálták fel, a lord, valamint a felesége a ven-

déget ivásra bátorították, és a szépséges Octavia viszonozta a

tósztot, amit Gatlard az ő egészségére mondott.

– Tulajdonképpen a pompás kabrioléra és szép lovára is

emelnem kellene a poharamat, amit olyan szívesen bocsátana a

rendelkezésemre – mondta derűs tréfával Gatlardnak, mire az

anyja, bár kedves mosoly kíséretében ujjával megfenyegette, és

így szólt hozzá:

– De Octavia, az ember ne legyen terhes a barátja számára!

– Csak azt követően, emelhetjük poharainkat a paripa egés-

zségére, kedves kisasszony, miután kifogástalanul bevált az ön

szolgálatában. Így meg merészelem kérni arra, hogy holnap este

elvihessem egy kis sétakocsikázásra – ragadta magához Gatlard a

szót, miközben udvariasan meghajolt.

– Ha tényleg komolyan gondolja, és őszinte biztosítékát adja,

hogy nem vagyok terhére azzal, hogy drága idejéből ennyit rám

áldoz, akkor örömmel elfogadom a meghívást – válaszolta

Octavia érzelmes pillantással, majd mély lélegzetet véve még

hozzáfűzte: – Hányszor melengettem magamban a titkos vágyat,

amikor elszáguldott mellettem, hogy egyszer ebben a kabrioléban,

– és azt is be kell vallanom, hogy maga mellett – ülhetnék!

271

– Nos, hallgassa csak végig ezt a gyermeket, Gatlard úr, hiszen

ez egy nyílt vallomás volt – vetette közbe lady Rowley mosolyog-

va, de aztán Octavia felé fordult:

– Ilyesmit csak gondolhat az ember, de nem mondhatja ki, le-

ányom!

– Amit az ember gondolhat, azt ki is mondhatja – válaszolta

Octavia gyermeteg ártatlansággal hangjában, mire anyja az alábbi

szavakkal fordult Gatlardhoz:

– Bocsásson meg kérem Octavia-nak, Gatlard úr, és csak sa-

ját magának tehet szemrehányást, ha terhessé fog válni a maga

számára.

– A legszebb, legédesebb teher volna, amivel életem során

összehozhat a sors – válaszolta magán kívül a boldogságtól, majd

Octavia-hoz fordulva folytatta:

– Tehát számíthatok erre a boldogságra?

– Ezer örömmel és ezer köszönettel elfogadom a meghívását,

és holnap estig számlálni fogom az órákat – válaszolta Octavia

látszólag ártatlan gyermetegséggel, és a társalgást ugyanolyan

derűs hangulatban folytatták, míg végül Gatlard az órájára pillant-

va rémülten megszólalt:

– Ó egek, már tizenegy óra van! Elnézést kell kérnem, hogy

ilyen hosszan igénybe vettem a kedvességüket, de az órák úgy

repültek el számomra, mintha percek lettek volna.

– Mi vagyunk adósak önnek a derűs, boldog estéért, amiben

részesített bennünket, tisztelt barátom! – válaszolta a lord, majd

Gatlardra emelte poharát az alábbi szavakkal:

– Köszönetemet szeretném kifejezni azzal a kéréssel, hogy

minél gyakrabban ismételje meg kedves látogatását, Gatlard úr!

Valamennyien felálltak, kölcsönösen meghajoltak egymás felé,

és kiürítették túlhabzó poharaikat.

272

Aztán Gatlard fejezte ki köszönetét azért a nagy örömért,

amelyben itt része lehetett, majd ajánlotta magát, megcsókolva

először lady Rowley, aztán a lánya kezét, aki ismét finoman meg-

szorította az övét. Lord Rowley kikísérte az ajtóig, ismét kérte

látogatásának mihamarabbi megismétlését, és barátságos meghaj-

lással ajánlotta magát.

Gatlard boldogságtól ittasan igyekezett lefelé a lépcsőn és ki a

házból, de amikor a kinti márványlépcsőre lépett, a válla felett

felnézett az erkélyre, és ó, micsoda gyönyör, Octavia kihajolt a

vaskorláton, batiszt kendőjével integetve és suttogva felé:

– Holnap este!

Gatlard magán kívül volt, mindkét kezét a varázslatos nő felé

tárva halkan felkiáltott hozzá:

– Boldogságom, mindenem!

Aztán leszaladt a márványlépcsőn, beugrott a kocsiba, a lovak

nekilódultak, Gatlard pedig a kocsi ablakán át batisztkendőjével

integetett az erkély felé.

Mintha álmodott volna, úgy ért lakásához és lépett be a szobá-

jába, ahol mozdulatlanul megállt.

– Hát lehetséges ez? Valóban megtörtént, és nem csak ál-

modtam? – kiáltott fel hirtelen, összecsapva kezeit, és viharos

léptekkel elkezdett fel-alá járkálni a szobában.

A boldogság oly váratlanul, oly hirtelen lepte meg, hogy kép-

telen volt felfogni, áttekinteni a helyzetet. Octavia, a gyermeteg

ártatlanság, az ünnepelt szépség, a város legelőkelőbb polgárának

lánya szereti őt, az övé akar lenni, ehhez nem fűződik semmi két-

ség, különben hogyan beszélhetett volna hozzá azokkal a szavak-

kal, hogyan szoríthatta volna meg oly melegen a kezét? És „hol-

nap este” suttogta felé az erkélyről! Micsoda szerencse, micsoda

boldogság vár rá holnap este! Bár csak túl lehetne már ezen az

éjszakán!

273

Elmúlt éjjel kettő, amikor Gatlard ágyba került, hogy néhány

órát pihenjen, bár szemeitől még messze volt az álom. Ennek elle-

nére elszunyókált a lány kedves képével, magával vitte őt az ál-

mok világába, és másnap reggel, amikor felébredt, első gondolata

megint ő volt, a szépséges, varázslatos Octavia.

Még korán volt, hűvös és frissítő volt a reggel, talán már

Octavia is felkelt, talán már ott áll a nyitott ablakban vagy az er-

kélyen, talán odalent a ház mellett, ahol néhány alkalommal már

látta őt a kerítés mögött, a virágok között. Hevesen megrántotta a

csengőt, és odakiáltott a belépő komornyiknak:

– Gyorsan nyergeljétek fel a fehér paripámat!

Aztán hamar felöltözött, felkapta a kalapját és lovaglópálcáját.

A lovat közben elővezették. Kisietett a házból, és felpattant a nye-

regbe.

Elvágtatott a frissítő reggeli hűvösben, és hamarosan elérte azt

az utcát, ahol lord Rowley palotája állt. Visszafogta ügetésre a

lovát, gondolván, patáinak dobogása eléri Octavia-t, és odacsalja

őt az ablakhoz. Tekintete azonban eredménytelenül siklott végig a

ház ablakain, a hőn vágyott személy nem volt látható. Egyre las-

sabban közelítette meg a palotát, és fürkésző tekintettel nézett fel

az ablakokra. Aztán tekintete az épület mellé, a vaskerítés mögötti

kertre siklott, ahol egy fehér alakot pillantott meg.

Igen, ő volt az, az isteni, a hőn vágyott lány. Gatlard közvetle-

nül a kerítésnél, Octavia előtt állította meg a lovat.

– Ó, egek, de megrémültem! – kiáltott fel halkan a lány, szo-

rosabbra vonva maga körül hófehér, szellős reggeli köntösét. –

Ebben a hanyag, reggeli öltözetben kellett meglepnie engem!

Amiben talán még szebb, még kedvesebb, mint pompás öltö-

zeteiben – vetette közbe gyorsan Gatlard.

– Ah, most csak szórakozik rajtam, hiszen olyan ziláltan né-

zek ki – folytatta Octavia, hátravetve szép fejének dús, hullámos

fürtjeit. – De hogyan is gondolhattam volna, hogy ön már ilyen

korán reggel…

274

– Magára gondolok, drága Octavia? – egészítette ki őt

Gatlard a legnagyobb izgalomban. – Hát nem sejtette, nem érezte,

hogy látnom kell, hogy az ön iránti vágyakozás ellenállhatatlanul

ide fog űzni engem?

Octavia egy pillanatra bensőségesen eltűnődő pillantással te-

kintett rá, aztán megszólalt, mintha minden szégyenét, aggodalmát

leküzdötte volna:

– Igen, persze, miért is ne mondanám meg, hiszen én is ma-

gára gondoltam, reménykedtem benne, hogy jönni fog, bár semmi

jogom sem volt erre a reményre. Ó, hát mire nem késztet engem,

még a legbensőbb gondolataimat is kifecsegem.

– Az egész lelkem nyitva áll ön előtt, imádott Octavia! – vá-

laszolta Gatlard, lova nyaka mellett felé hajolva.

– Tudja egyáltalán, hogy mit tesz, Gatlard? – mondta Octavia

komolyan, de mégis lágyan és ábrándozva tekintve fel rá. – Go-

nosz dolog lenne öntől, ha egy tapasztalatlan leány szívével ját-

szadozna, akinek ártatlanságában nincsenek fegyverei, amivel

megvédelmezhetné magát.

– Nem, nem, kedves, drága Octavia, képtelen lennék játsza-

dozni egy ilyen szívvel, az öné vagyok és maradok teljes lelkem-

ből, mindenemmel, ami vagyok, és amim van, és könyörögve

kérem, hogy ne játszadozzon velem, és igazi, legbensőbb érzel-

meimmel!

– Igen, Gatlard, ön igen jóságos, különben nekem sem kellett

volna olyan jónak lenni önhöz – válaszolta Octavia, boldogságtól

sugárzó tekintettel nézve fel rá, majd boldog mosollyal folytatta:

– Várjon csak, szedek önnek egy csokrot ennek a pillanatnak

az emlékére – majd maga körül lobogó köntössel a virágok közé

ugrott, és gyorsan letépett egy csokornyi rózsát és mirtuszt.

– Fogadja el, Gatlard, ezekkel a virágokkal a lelkemet adom

oda, saját magamat! – mondta ismét odalépve a kerítéshez, és

kezét kinyújtotta a virágokkal és csodás karjával köntösének bő

ujjából a kerítés vasrudai között.

275

Gatlard átvette a virágokat, és ki akarta nyögni érte köszönetét,

de Octavia „ma este!” kiáltással visszahúzódott, és a következő

pillanatban eltűnt a ház mögött.

Gatlard megfordította a lovát, és ügetve elindult lefelé az ut-

cán. Nézegette a kezében tartott virágokat, és eszébe jutott az

elszáradt csokor, amit Aglaja kötött neki annak idején, amikor

felgyógyult a sárgalázból. Emlékei mázsás súllyal nehezedtek rá,

és szívesen ledobta volna magáról ezt a terhet, de a mostani virá-

gok közül Octavia varázslatos szemei tekintettek felé, és utolsó

szavai: „ma este” ismét a fülébe csengtek.

Aglaja a feledés homályába merült, és vele együtt az elszáradt

virágcsokra is. Lelki szemei előtt csak Octavia lebegett, amint

mellette ül majd a kabrioléban. Kivágtatott a városból, és tajtékzó

paripájával csak hosszú kerülőút után tért vissza otthonába, ahol a

virágokat gondosan vázába tette, és vizet öntött hozzá.

Gyorsan megreggelizett, aztán irodájába sietett, ahol sok ten-

nivaló várt rá. Nagymennyiségű levél várt aláírására. Gyorsan

átolvasta és aláírta őket, miközben Octavia szemei táncoltak előtte

a papíron. Jegyzeteket készített magának a börzére, beszélt a

könyvelővel az esedékes fizetnivalókról és követelésekről. Elol-

vasta a new-yorki tőzsdei tudósításokat, azonban bárhová is né-

zett, bármiről is beszélt, egyre csak az a pillanat jutott eszébe,

amikor Octavia beszáll majd mellé a kabrioléba. Édes, ártatlan,

gyermeteg angyalnak tartotta a lányt, amilyennel eddigi életében

még sohasem találkozott, és érezte, hogy boldogságának pohara

csordulásig megtelt.

276

XXIV.

Az ártatlan angyal. A titkos szerető. Sétakocsikázás. Örök hűség.

Lelki fájdalom. Találkozás a sétányon. Tagadás. Részvét. Újság-

cikkek. A jegyesség.

Miközben Gatlard a varázslatos, gyermekien ártatlan Octavia-

ról úgy álmodozott, mint aki az égi boldogságot hozza el számára

itt a Földön, a lány könnyű reggeli öltözetében a lugas alatt egy

hintaszékben üldögélt a ház mögött. A mellette lévő széken kezét

Octavia hintaszékének karján pihentetve egy fiatal angol, név

szerint Tatnall ült, aki a lány szüleivel igen jó barátságban volt, és

kedvtelésből már egy éve Amerikában tartózkodott. A ház barátja

volt, lady Rowley családjának távoli rokona, és Philadelphiában

olyan nagylábon élő emberként ismerték, aki jelentős jövedelmét

arra fordította, hogy megismerje a világot és az embereket, és

elszórakoztassa magát.

Jó megjelenésű, magas termetű, sasorrú, szőke fiatalember volt

friss, fiatalos arcszínnel, igen jó általános adottságokkal, ami első-

sorban a szebbik nem köreiben tették igen kedveltté őt.

– De drága Octavia, az ég szerelmére kérlek, ennek a piper-

kőcnek akarod eladni magad, ennek az ordenáré feltörekvő alak-

nak, aki nemrégen még az öreg Pennel nyomorult irodai alkalma-

zottja volt? Hiszen ez lehetetlen – mondta Tatnall megdöbbenve,

és megragadta Octavia kezét.

– Igen, általam igen tisztelt és szeretett Charley, ez a helyzet.

Mondhatod, ahogy akarod, eladom magam vagy megházasodok,

de biztos, hogy Gatlard a férjem lesz – válaszolta Octavia nevetve,

és lendületbe hozta hintaszékét. Szolgálatomból azért még semmi

esetre sem bocsátalak el, szépfiú, és most is megkímélhetnél attól,

hogy saját magam hintáztassam. Mindenekelőtt azonban semmi

esetre se legyél féltékeny, mert egy féltékeny férfi saját magát

fosztja meg minden örömtől, magát és kedvesét is boldogtalanná

téve. Engem viszont semmi esetre sem tennél boldogtalanná, mert

277

azonnal kiállítanám az útleveledet, és a veszteség, ha egyáltalán érek neked valamennyit, mindenképpen kizárólag téged érintene.

– Azt hiszem, már az is elég útlevél volna a számomra, ha

megházasodnál – válaszolta Tatnall borúsan, Octavia azonban

gyorsan a szavába vágott, és továbbra is derűs hangon folytatta:

– Ne vágj olyan borús képet, kedvesem, és most hallgass en-

gem nyugodtan végig, majd azt követően döntsd el, hogy elége-

dett vagy-e az elképzelésemmel, vagy sem. Ezt rád bízom. Ettől

függetlenül úgyis azt fogom tenni, amit elhatároztam.

– Az általam választott jövendőbeli férjem sok millióval ren-

delkezik, aminek természetesen én leszek az úrnője, miután ösz-

szeházasodtunk. Akkor már nem lesz olyan kívánságom, amit ne

teljesíthetnék magamnak. Egy ilyen hatalmi helyzetért az adomá-

nyozóval szemben természetesen barátságosnak kell lenni, és

feleségként hagyni kell, hogy néha leszidjon. Fényben és pompá-

ban fogunk élni, nagy házat vezetünk majd, és Charley Tatnall a

házibarátunk lesz, ami persze azt jelenti, csak akkor, ha tisztessé-

gesen fog viselkedni, és ha Octavia egyáltalán valamennyire szá-

mít neki. Ha kocsival sétaútra indulok, ha elutazok, elkísér engem,

ha pedig a férjem utazik el, akkor a házibarát helyette fog védel-

mezni, és ha Charley olykor vidám társaságban többet veszít a

játékon, mint amennyit apja ura Angliában engedélyez, akkor a

milliomos barátnője megnyitja előtte pénztárcáját. Légy elégedett

Charley, a szívem a tiéd marad, a kezemet pedig úgysem kérnéd

meg soha, én pedig nem fogadnám el a tiédet. Így beláthatod,

hogy te semmit sem veszítesz, én pedig milliókat fogok nyerni.

– De drága Octavia, hogyan lehetnék elégedett, ha más kar-

jaiban látlak? – válaszolta Tatnall keserű hangon.

– Más karjában, akit nem szeretek? Ez neked közömbös is le-

hetne, Charley – válaszolta Octavia megnyugtató hangon. Ma este

Gatlard sétakocsizni visz elbűvölő kabrioléjában, és miután meg-

köszöntem kedvességét, és hazaküldtem őt, lejövök a kertbe a

lugas alá, ahol várj rám, és majd meglátod, hogy ugyanúgy fogjuk

278

kedvelni egymást, mint korábban. Kérlek, ne döntsd romba a bol-

dogságunkat!

– De hogyan lehetsz képes feleségül menni egy olyan ember-

hez, akit nem is szeretsz, akit nem becsülsz semmire, mert szelle-

mileg annyira mélyen alattad áll? – kérdezte válaszként Tatnall

megint.

– Az ember nem szerelemből házasodik, hanem csak szere-

lemből szeret – válaszolta Octavia. A házasságnál értelmes meg-

fontolásból indul ki az ember, mert általa valami hasznosat, elő-

nyöset akar elérni, és a világon hol találhatnék nagyobb előnyt,

mint ennél a Krőzusnál? Az a véleményem, inkább örülnöd kelle-

ne rövidlátó jövendőbelimnek, aki képtelen megkülönböztetni a

szerelmet a megfontolástól! Sohasem kell kételkedned abban,

hogy téged mindig is szerelemből foglak szeretni.

– Ez utóbbi szavaknál kipirultak Octavia orcái, alabástrom

karjával átkarolta a fiatalember nyakát, tüzesen csillogó sötét te-

kintetével mélyen a szemeibe nézett, és száját telt ajkaival viha-

ros, hosszantartó csókkal ajándékozta meg.

Aztán az alábbi szavak kíséretében hirtelen felállt:

– Most bemegyek a mamához, egy kicsit udvarolok neki, az-

tán gyorsan rendbe hozom az öltözetem, hiszen rövidesen itt az

ideje az ebédnek.

Ajkaik még egyszer forrón egymásra tapadtak, és Octavia

gyorsan besurrant a házba, miközben Tatnall nyakkendőjét igaz-

gatva lassan utánament.

Gatlard a napot üzleti ügyeinek intézésével töltötte, melyeknek

nagy igyekezettel látott neki, hogy úrrá legyen az est iránti vágya-

kozásán. Ebéd után Brooks kapitánnyal a hajógyárba ment, ahol a

hajót építették számára, onnan pedig a város egy távoli részébe

mentek, ahol pompás márványpalotát akart építtetni magának.

Közben gyakran nézett a Nap felé, mely úgy tűnt, hogy szo-

katlanul lassan halad a pályáján. Hazaérve az ablaknál foglalt

279

helyet, megint csak a Napot figyelve, míg végre lassan alább

ereszkedett, és egyre jobban megnyúltak a házak árnyékai.

A boldogság pillanata most már nem volt távol. Gatlard meg-

parancsolta a komornájának, hogy fogassa be a kabriolét, és ő

maga is készülődni kezdett a boldogító útra. Újra meg újra a tükör

elé lépett, szemügyre véve öltönyét, és jóleső érzéssel jegyezte

meg magának, hogy tökéletes úriembert lát maga előtt.

A kabriolé már készen állt, amikor kilépett. Körbejárta, meg-

nézte a lovat is, és mindent rendben talált. Beszállt a kocsiba,

megragadta a gyeplőt és az ostort.

Ilyen büszkén, ilyen erőteljesen korábban sohasem tartotta ke-

zében a gyeplőt. Megfeszítette, és az ostor csúcsával megérintette

a hatalmas barna lovat, mire az örömmel vágtatni kezdett, Gatlard

azonban határozott kézzel visszafogta, mire az állat ügetve haladt

tovább.

Az est elbűvölő volt, könnyű és hűvös szellő fújdogált, és

minden kedvezően alakult, hogy Gatlard életének legboldogabb

pillanatait pompássá tegye.

Bekanyarodott lord Rowley palotájának utcájába, és első pil-

lantásával felismerte vágyainak, célját, Octavia-t, az erkélyen.

A lány batisztkendőjét lobogtatva felé üdvözölte őt, aztán el-

tűnt az erkélyajtóban, Gatlard pedig megállt a palota előtt.

A ház ajtaja már nyitva volt, két szolga lépett ki, várakozó fia-

tal úrnőjük intésére várva, azonban lord Rowley maga vezette le

karján, a márványlépcsőn drága gyermekét a kocsihoz, és barátsá-

gos, bizalmas hangon üdvözölte Gatlardot:

– Osztozom abban az örömben, drága barátom, amit leá-

nyomnak nyújt, és igen nagy megtiszteltetésnek érzem a kitünte-

tést, amelyben részesíti őt.

– Aztán alig kellett neki segítenie Octavia-nak beszállni a ko-

csiba, hiszen könnyed léptekkel szinte felugrott, és az alábbi sza-

vak kíséretében foglalt helyet a piros bársony bevonatú párnán:

280

– Nos, tisztelt, kedves Gatlard úr, életem az ön kezében van,

ámde ha a halálba visz, megmarad az a vigaszom, hogy együtt

halunk meg!

Közben a legédesebb mosollyal tekintett reá, miközben szét-

tárta legyezőjét.

– Édes halál lenne, az ön élete azonban, Octavia kisasszony,

sokkal drágább számomra, mintsem, hogy könnyelműen játsza-

doznék vele – válaszolta Gatlard boldogságtól sugározva, és meg-

húzta a gyeplőt.

– Legyen óvatos, Gatlard úr, ez a barna egy bátor, nemes állat

– mondta lord Rowley, és üdvözlésként még utánuk intett, mert a

hatalmas paripa máris úgy nekilódult a kocsival, hogy Octavia

kalapján a tollak lobogni kezdtek.

– Ó, Octavia, milyen kimondhatatlanul boldoggá tett engem!

– kezdett bele Gatlard remegő hangon, és szerelemtől epedő te-

kintettel nézett a lány szép szemeibe.

– A saját boldogságom is, Gatlardom! – válaszolta Octavia ég

felé emelt pillantással, majd pompás, nagy szemeivel szerelmesen

nézett rá, miközben kezeit összekulcsolta keble előtt. Ó, kérem,

mondja meg nekem, hogyan köszönhetem meg önnek, szeretett

ember, hogy szívével felém, a jelentéktelen, tapasztalatlan leány

felé fordult?

– A saját szíveddel, a szerelmeddel, drága, egyetlen Octavia!

– kiáltotta Gatlard magán kívül, a gyeplőt jobb kezébe véve, és

baljával megragadva a lány kezét, miközben dadogva folytatta: –

Áruld el nekem, mennyei lény, boldoggá akarod tenni az életem,

tényleg az enyém akarsz lenni?

– Igen, a tiéd mindörökre, Gatlardom, Richardom! – mondta

Octavia, túláradó boldogságtól elhalkuló hangon, megcsókolva

Gatlard kezét, hiszen már Philadelphia utolsó házai is elmaradoz-

tak a fürge barna mögött, és az országúton sehol sem lehetett für-

késző szemeket látni.

281

– Gatlard azonban visszafogta a paripa rohanását, átkarolta

szerelmét, és első csókját követően a lány a szívéhez simult.

– Ó, szeretett, drága ember, már régen a tiéd voltam teljes

lelkemmel, amikor szívem érzelmeit még fel sem akartad ismerni,

míg végül a kétségbeesés arra késztetett, hogy félredobjam a

szűzlány félénkségét, szégyenérzetét, és legyezőmmel hozzam

tudomásodra, hogy szeretlek, olyan forrón, olyan bensőségesen,

amennyire lány még sohasem szeretett férfit. Hál’ istennek, nem

ismertél félre engem, és nem tartottad könnyelműségnek egy

gyermeteg leányszív első szenvedélyes szerelmét, hiszen ha nem

viszonoztad volna a szerelmemet, megöltél volna engem.

Ez utóbbi, édesen elsuttogott szavak mellett szerelemtől ittas

kísérőjének Octavia ismét csókra tartotta oda száját, és látni

hagyta a szemeiben megcsillanó könnyeket.

– Ó, drágám, égi boldogságom, egész életem a tiéd – kiáltotta

Gatlard magán kívül, és lecsókolta Octavia szempilláiról a szán-

dékosan előcsalt könnyeket.

A barna közben nyugodt léptekkel haladt a magas erdő alatti

országúton, amelynek sötétjén át csak imitt-amott szűrődött át a

lenyugvó Nap fénye.

– Látod, Richard – kezdett bele Octavia nyugodtabban, sze-

retetteljesen Gatlard keblére hajtva a fejét – mindig attól tartottam,

hogy derűs, vidám lényem miatt igazságtalan vélemény alakul ki

rólam benned, hiszen gyakran láttál fiatalemberekkel lovagolni és

kocsikázni, nevetgélni és tréfálkozni, és mi mást ismerhettél volna

fel ebben, mint ártatlan vidámságot. Hál’ istennek, mondom me-

gint, mert most már tudod, hogy te vagy az első, egyetlen szerel-

mem, és örökre az is maradsz!

Az örök szerelem és hűség bizonygatásával a boldog pár lassan

haladt tovább az egyre sötétebb erdőben, míg végül Octavia első-

ként emlékeztetett a hazafelé vezető útra, és Gatlard visszafordí-

totta a barnát a város felé.

282

– Még ma este, miután hazahajtottam a kabrioléval, eljövök

hozzátok, hogy szüleidet tájékoztassam kapcsolatunkról, és meg-

kérjem tőlük a kezed – mondta Gatlard boldogságának túláradó

érzelmeivel, mivel egy ilyen elbűvölő, makulátlan lány, egyben

Philadelphia legelőkelőbb férfiújának lányát nevezhette magáé-

nak.

– Tedd ezt inkább holnap délután, előbb össze kell szednem

magam, Richard, annyira magamon kívül vagyok. Teljesen össze-

zavart a boldogság. Ma még látogatók is érkezhetnek, az ember

nem lehet biztos benne, hogy este egyedül lesz, és egy ilyen lélek-

emelő pillanatban zavartalannak, csak egymásénak kell lennünk –

válaszolta Octavia, és határozottabban Gatlard karjába simulva

még hozzáfűzte: – Bárcsak ott tartanánk, amikor már egyedül a

tiéd lehetek, drága Richardom!

– Nemsokára, hamarosan semmi sem választhat el bennünket

angyalkám – válaszolta Richard, az imádott Octavia bensőséges

vonzalmától boldogságban úszva, és a barnát szaporább ügetésre

bírva, hogy még a teljes besötétedés előtt visszaérjenek a városba.

Ebben az órában madam Astor lányával a karján kertecskéjé-

ből kilépett háza elé, és az utcán elindultak felfelé a város körüli

sétány irányába.

– Meglátod, Aglaja, jót fog tenni neked ez a kis séta, a friss

levegőtől majd megerősödsz, és egy kis mozgás után biztosan jól

fogsz aludni – mondta az anya, szorongó pillantást vetve sápadt

gyermekére, és lassan tovább vezette őt a járdán.

– Feleslegesen aggódsz, drága anyám – válaszolta Aglaja

feltűnően tompa hangon. – Az alvás nem hiányzik, sohasem

szoktam sokat aludni.

– Most azonban szükséged van rá, kedves Aglaja, a betegség

legyengített, és az orvos azt mondja, mindent meg kell tenned

annak érdekében, hogy megerősödjél, és kerülnöd kell mindent,

ami felizgathat. Légy erős, szeretett, egyetlen gyermekem, és űzd

283

el gondolataidból azt, ami bánt, a kedvemért, a te hűséges anyád

kedvéért! – folytatta az asszony, miközben megszorította gyerme-

ke kezét.

– Mindent megteszek, amit lehet, érted még az életet is haj-

landó vagyok elviselni – válaszolta Aglaja, viszonozva a kézszo-

rítást.

– Az én szeretetem majd felvidít, és ismét derűs leszel –

mondta madam Astor. A következő télen majd elutazunk délre,

ahol pompás virágok nyílnak, és a levegő mindig enyhe és meleg

marad.

– Igen, a következő télen az örök tavasz, az örök béke világá-

ba, ahol nem hullatnak könnyeket, ahol nem szakad meg a szív –

mormolta maga elé Aglaja nehéz lélegzetet véve, és jobban anyja

karjára támaszkodva.

– Ő azonban jól értetette szavait, melyek mélyen a szívébe

hatoltak, de csendben maradt, és elfordította arcát, hogy gyermeke

ne vegye észre a szemeibe toluló könnyeket.

Némán és lassan haladtak tovább, aztán rákanyarodtak a sé-

tányra, mely eleven volt a sétálóktól. Aglaja levette a fátylát, és

tekintete az útra tapadt, amikor egy kabriolé előtti ló patáinak

szapora dobogása hallatszott az országút felől. A kocsi éppen

akkor készült rákanyarodni a sétányra.

Madam Astor körülnézett, és oldalra lépett, hogy kitérjen a ko-

csi útjából, és ekkor döbbenten vette észre Gatlardot a lord lányá-

val az oldalán.

Aglaja figyelmét el akarta terelni, hogy megkímélje ennek a

gonosz embernek a látványától, de lánya mégis körülnézett, és

dermedten látta meg Gatlardot és annak boldogságtól sugárzó

útitársát.

Ekkor velőt rázó sikoltás hagyta el ajkait, karjait védekezően

nyújtotta a közeledő kocsi felé, és még mielőtt anyja elkaphatta

volna, hanyatt vágódott.

284

A közeli sétálók odaugrottak, összegyűlve az élettelenül heve-

rő Aglaja és kétségbeesett anyja körül. A kabriolé elé befogott ló

visszahőkölt, felágaskodott és oldalra ugrott, de Gatlard ostora

hevesen eltalálta. Meghúzta a gyeplőt, és vágtatva elszáguldott a

sétány kocsiútján.

– Mi volt ez? Talán ismered azt a sápadt lányt, Richard? –

kérdezte Octavia, rémültéből magához térve, miközben Gatlard

ismét úrrá lett a lovon, és lassúbb ügetésre késztette.

Nem, nem ismerem, fogalmam sincs róla, hogy ki lehet – vála-

szolta Gatlard határozottan, és tekintetével a még mindig nyugta-

lan lovat figyelte.

– Ő azonban ismert téged, – folytatta Octavia. – hiszen úgy

meredt rád, mintha egy alvilági kísértetet látna.

– Talán összetévesztett valakivel – jegyezte meg Gatlard

könnyedén, majd ismét a lóhoz szólt valamit.

– Figyelj Richard! – kezdett bele megint Octavia, barátságos

mosollyal. Ha tegnap még másvalakihez tartoztál, arra nekem egy

szavam sincs, mostantól kezdve azonban hozzám tartozol akkor

is, ha szüleim beleegyezését csak holnap kapod meg, tőlem azon-

ban már ma megkaptad, mindörökre.

– Drága, szeretett Octavia, hogyan is érezhetnék most, még a

legcsekélyebb mértékben is vonzalmat más iránt! Ennyire kevésbé

ismered a saját értékeidet? A tiéd vagyok, egyedül a tiéd, mindö-

rökké! – válaszolta Gatlard, leküzdve zavarát, és lopva odanyújtva

kezét Octavia-nak.

Így száguldottak tova a sétányon, és számos tekintet nézte őket

csodálkozva és meglepődve, hogy a büszke lord Rowley lányát és

a fiatal milliomost együtt látják.

A lord ismét maga fogadta lányát a ház előtt, amikor visszaér-

tek, és Octavia-val együtt köszönték meg azt az örömöt, amelyben

Gatlard részesítette őket. Miután a lány kiszállt, ismét kezet

nyújtott neki, varázslatos tekintetének minden erejével reá nézett,

majd elköszönt tőle:

285

– A holnapi viszont látásra, kedves barátom! – Aztán apja

felvezette őt a lépcsőn, és fentről utolsó üdvözletként még benső-

ségesen visszaintegetett Gatlardnak, aki visszafordította a lovát és

elhajtott.

A baleset, ami Aglaja Astort érte, nagy feltűnést keltett a né-

zelődők között, és általános részvétet keltett a lány iránt. Aglaja és

Gatlard kapcsolata már évek óta ismert volt, és feszült kíváncsi-

sággal figyelték ennek a kapcsolatnak az alakulását. Ismeretes

volt, hogy időnként még meglátogatja az Astor házat, és feltéte-

lezték, hogy a fiatal pár rövidesen összeházasodik.

Astor özvegyasszony közelebbi ismerősei és szomszédai ter-

mészetesen másként vélekedtek erről. Megfigyelték Gatlard egyre

ritkuló látogatásait Aglajánál, és feltűnt számukra a lány lelki és

testi leépülése Gatlard visszatérte óta, valamint madam Astor

nyomott, szomorú hangulata.

Aglaja döbbenetét és ájulását kétségtelen összefüggésbe hozták

Gatlard és a lord lányának megjelenésével, és az összefüggés

könnyen magyarázható volt.

A jelenlévő hölgyek a legnagyobb részvéttel tolongtak az ájult

lány körül, hogy részvétüket fejezzék ki, és vigaszt nyújtsanak

neki és kétségbeesett anyjának. Aglaját bevitték a legközelebbi

házba, miközben urak és hölgyek tömege kisérte őket.

Hangosan ítélkeztek, és a Gatlard elleni felháborodás olyan

mértéket öltött, hogy lelkiismeretlen feltörekvőnek, szívtelen gaz-

embernek nevezték.

Miután Aglaja magához tért, anyja kocsival hazavitte. Sokan,

akik nem is ismerték az özvegyet, másnap reggel megjelentek a

háza előtt, hogy érdeklődjenek szegény, általánosan megsajnált

gyermekének állapota felől.

Az esemény futótűzként terjedt szájról szájra a városban, és

másnap reggel már az újságok is beszámoltak róla, és ezekben a

cikkekben éles hangon elítélték Gatlard viselkedését.

286

Már olvasta ezeket a cikkeket, amikor lord Rowley palotája

felé hajtott, hogy megkérje tőle a lánya kezét, és most már nagyon

bánta, hogy Octavia-nak letagadta ismeretségét az ájulttal. Felté-

telezte, hogy Rowley-ék szintén olvashatták a cikkeket, és attól

tartott, hogy nem túl barátságos fogadtatásban lesz része. Legna-

gyobb csodálkozására azonban megjelenésekor nagyon barátságo-

san és bizalmasan fogadták, a lord legdrágább, legmegtiszteltebb

barátjának nevezte őt, felesége kedvesnek és nemesnek mondta,

Octavia pedig még melegebben szorította meg a kezét, mint előző

este.

Mindez felbátorította őt arra, hogy elhatározásának a leggyor-

sabban a végére járjon, és amikor Octavia kiment a szalonból,

rögtön a szülőkhöz fordult, és megkérte tőlük a lányuk kezét.

Mindketten nagyon meglepettnek csodálkozónak látszottak, azt

állították, fogalmuk sem volt róla, hogy ekkora megtiszteltetésben

és örömben lehet részük. Azonnal beleegyezésüket és áldásukat

adták a közte és Octavia közötti kötődésre.

A két szülő alig fejezte be szívbéli jókívánságait Gatlard és

szeretett lányuk boldogságához, amikor lady Rowley az ajtó felé

hallgatózva, mosolyogva suttogni kezdett:

– Gyermekünk, Octavia közeledik, mennyire meg lesz lepve!

Hiszen érzelmei, tettei és elfoglaltságai alapján még egészen

gyermek.

Ekkor felvágódott az ajtó, Octavia belépett, mire lord Rowley

megindult hangon közölte vele:

– Gyermekem, lépj ide hozzánk, igen megtisztelő meglepe-

tésben lesz részed!

Octavia azonban előbb apjának, majd anyjának karjaiba vetette

magát, és szipogó hangon így szólt:

– Igen, apám, igen, anyám, a legnagyobb földi boldogság

számomra az, hogy ennek a nemes férfiúnak, Richardomnak a

szerelmében részesültem, és már csak a ti áldásotok kell hozzá,

hogy biztosítva legyen a boldogságunk.

287

Aztán Gatlard karjaiba omlott, hangosan zokogni kezdett, és

hagyta, hogy odakísérje őt a szófához, ahol anyjával együtt helyet

foglalt, miközben a lord és Gatlard a közeli székekre ültek.

Octavia végül összeszedte magát, és lord Rowley belekezdett,

hogy a legnagyobb családi eseményként tárgyalja meg az ügyet.

Legelőször is származásának ősrégi eredetébe kezdett bele, és

megemlítette, hogy a Rowley-k már Oroszlánszívű Richard idején

kiemelkedő személyiségek és harcosok voltak. Aztán kifejtette

egész dicsőséges famíliájának a családfáját, végül annak utolsó

ágával, a származásához méltó, makulátlan Octavia Rowley sze-

mélyével fejezte be, majd kifejezte családjának azon örömét, hogy

ez a legutolsó hajtás olyan nemes férfiúval egyesülhet, mint

Gatlard.

Aztán áttért azoknak a lépéseknek a megbeszélésére, melyek-

nek meg kell előzniük ezt az egybekelést, és megkérdezte jöven-

dőbeli vejét, miként kívánja nyilvánosságra hozni az eljegyzést.

Gatlard úgy vélekedett, hogy a korai közzététellel számos felesle-

ges zaklatásnak lennének kitéve, ezért neki inkább az felelne meg,

ha a jegyességet közvetlenül az esküvő előtt hoznák a nyilvános-

ság tudomására. Octavia is ezen a véleményen volt, mert mást,

mint nagy jeleneteket nem érnének el, mondta, és azért is, mert

boldogságuk nyílt titka édes varázslatnak számítana.

– Csak ne kelljen túl sokáig menyasszonyként és vőlegény-

ként mutatkozni – mondta túlzottan derűs hangon. – A legunalma-

sabb valami a világon, amikor minden mosolyt, minden szót, ami

a vőlegényen kívül másik férfival történik, kritizálni kezdenek, és

elvárják, hogy az ember legyen komoly, néma és merev, mint egy

apáca. Hát nincs igazam, Richard? Ilyen menyasszonyt bizonyára

nem is akarnál.

– Maradj meg csak olyannak, amilyen vagy, mint az én édes

menyasszonyom, és később, mint imádott, édes feleségem – vála-

szolta a boldog vőlegény, akinek a sétányon történt tegnapi kelle-

metlen jelenet után érdekében állt jegyességének titokban tartása.

288

XXV.

Rosszindulatú pletykák. Anyai szeretet. Úton a templomba. Szel-

lemi leépülés. A jegyespár. A kincses pince. Kandeláber és virág-

tartó. A jelenség. Kész őrület. Az anya. Megátkozva.

A lovas. A pihenő.

A boldogító reggelt követően azonban Gatlard kapcsolata lord

Rowley lányával mégiscsak közismertté vált, mivel naponta ki-be

járkált palotájában. Gyalog, lóháton és kocsiban állandó kísérője

volt Octavia-nak, és a lord gyakran karonfogva ment vele haza a

börzéről, és náluk ebédelt.

Az eljegyzés híre, bár hivatalosan még nem jelentették be,

nagy feltűnést keltett Philadelphia lakóinak köreiben, azonban

nem keltett bennük jó érzéseket, mert a közvélemény előtt alap-

vetően ellenszenves volt a rejtélyes módon meggazdagodott,

büszke és független Gatlard, és elítélték a szegény Aglaja Astorral

szembeni viselkedése miatt. Az őt ért támadások mellett azonban

menyasszonyát is kikezdték, szájról szájra járt a hír különböző

fiatalemberekkel folytatott szerelmeskedéseinek számtalan törté-

netéről, közülük egyesekkel feltűnően bizalmas viszonyáról, és

főként a fiatal házibarát Tatnallt nevezték titkos szeretőjének.

Bár a nép hangjának ezen megjegyzései eljutottak Gatlard fü-

lébe, és nem érintették kellemesen őt, de mivel hozzá volt szokva

az ellenséges megnyilvánulásokhoz, melyekben a hirtelen fel-

emelkedése miatt része volt, a mostani szóbeszédeket is félvállról

vette, mint az irigység és gonoszság termékeit.

Annál büszkébben, annál függetlenebbül lépett fel, és annál

élénkebben folytatta esküvőjének előkészületeit. Lakóházát fele-

sége befogadására a legpompásabban rendeztette be, az Octavia-

nak szánt szobákat túlzsúfolták pompával és gazdagsággal, és

New-Yorkból drága hintót rendelt, kizárólag az ő rendelkezésére.

289

Megérett az idő arra is, hogy kincsei közül kiválassza a legér-

tékesebb műremekeket, és sötét rejtekhelyükről előhozza azokat

szobái fényébe.

Már régen nem járt a pincében, mivel semmi oka sem volt rá,

hogy onnan lássa el magát pénzzel. A város körüli földek felvá-

sárlásakor és az építészeti tervekért mindig készpénzzel fizetett, és

vállalkozásába fokozatosan akkora tőkét fektetett be, hogy a

könyvelőnek gyakran nehézségei támadtak eredményesen forgatni

azt.

Néha mégis bizonyos félelem töltötte el, valami rejtélyes bor-

zongás, ami mindig a pincében tört rá, és távol tartotta őt attól a

helytől, ha nem volt feltétlenül szükséges, hogy lemenjen. Ez volt

az oka annak is, hogy annyi pénzt fektetett üzleti ügyeibe, így

elkerülhette pincéjének kellemetlen felkeresését.

Most azonban, amikor ilyen, ebben az országban ritkaságnak

számító értékeket csillanthat meg a világ előtt, hogy még tovább

fokozza vele a pompát, mely körülveszi, és minden kisebbnek és

szegényebbnek tűnjék körülötte, arra vágyott, hogy Havannában

az átrakodás során csak futólag megtekintett szerzeményeit ponto-

sabban áttekintse, és kiválassza közülük a legértékesebbeket saját

használatára, a többit pedig értékesítse.

Úgy döntött, hogy a legközelebbi éjszaka során, amikor sikerül

időben távoznia menyasszonyától, végére jár ennek a munkának,

mert általában igen későn szoktak vacsorázni lord Rowley-nél, és

étkezés után még hosszas, derűs társalgás következett a verandán,

vagy a lugas alatt.

Csend és szomorúság töltötte be Astor özvegyasszony házát. A

sétányon történtek után Aglaja több héten át nem hagyhatta el

szobácskáját, lelki életét lesújtotta Gatlard és a lord lányának döb-

benetes látványa, és egyébként is legyengült testét még jobban

elgyötörte. A remény utolsó szikrája is kihunyt szívében, és lelké-

nek a világgal kapcsolatos maradék öröme is elszállt. Csak anyja

látványa és hozzá fűződő gondolatai tartották még életben, és

290

minden még rendelkezésére álló lelki erejével ragaszkodott hozzá,

hogy a szeretett asszonyt megkímélje a legmélyebb bánattól és

nyomorúságtól.

Astorné éjjel nappal mellette volt, és az anyai szívnek sikerült

gyermekét visszarántani a sír széléről, és életének lángját ismét

felélénkíteni. Az anyai szeretet hatalmasabb volt, mint gyermeké-

nek emlékei, mennyei jelenlétével kiszorította a borús gondolato-

kat lelkéből, és anyja szívén Aglaja ismét megnyugodott.

Lassacskán rendbejött, ismét kisétált a kertbe, esténként me-

gint ápolgatta és öntözgette a virágokat, de többé már nem készí-

tett csokrokat. A szobát maga madam Astor díszítette virágokkal.

Aglaja már kisgyermek kora óta mindig és gyakran járt temp-

lomba, és mivel esténként gyertyafény mellett tartottak istentisz-

teletet, és a templom nem volt messze lakásuktól, Gatlard távoli

utazásának idején egyedül is eljárt oda, ha anyjának nem volt

kedve vele menni.

Amióta rendbejött, anyja karján majdnem minden este meglá-

togatta Isten házát, mostanában pedig ismét gyakran előfordult,

hogy egyedül ment, ha a szeretett asszony valamilyen okból in-

kább otthon akart maradni.

Az özvegy Astor lakásától a templom felé vezető járdák estén-

ként annyira tele voltak járókelőkkel, akik a nappali kánikula után

fel akartak frissülni és sétálgatni, hogy a fiatal lányt a legcseké-

lyebb veszély sem fenyegette, ha egyedül akart végigmenni ezen

az úton.

Nagy hőség volt aznap, és hamar besötétedett, amikor madam

Astor lányával a karján kertjükben sétálgatott, és több szomszéd-

juk ott haladt el előttük imakönyvvel a kezükben.

– Elérkezett az esti mise ideje, nincs kedved eljönni a temp-

lomba? – kérdezte Aglaja.

– Tulajdonképpen itthon akartam maradni ma este, de ha

templomba akarsz menni, akkor elkísérlek – válaszolta az asszony

szeretettel.

291

– Nem, drága anyám, nem kell velem jönnöd, nem feltétlenül

akarok elmenni. De azért mégis inkább elmegyek.

– Hát akkor menj egyedül, Isten nevében, kedves gyerme-

kem, majd holnap este elkísérlek – válaszolta az asszony barátsá-

gosan.

– Akkor rögtön készülődök is – mondta Aglaja. Átkarolta

anyja nyakát, és megcsókolta.

Bement a házba, magára terítette fátylát és szürke sálját, kézbe

vette imakönyvét, és visszatért anyjához a kertbe.

– Menj, Isten oltalmával, Aglajám, – szólt hozzá az asszony

és megcsókolta, majd elkísérte a kertkapuig, ahol Aglaja lassan

elindult a járdán. A következő utcasarkon befordult, és közeledett

a kivilágított templomhoz.

Összehúzta fátylát, és olyan sötét volt, hogy a szomszédok,

akik elmentek mellette, nem ismerték fel.

Vele együtt sokan mások is beléptek a templomba, akik a kö-

zépső részen foglaltak helyet, miközben Aglaja oldalra tartott, és

az oszlopsor árnyékában egy a fal melletti padon telepedett le.

Visszahajtotta fátylát, állát a pult ellenében megtámasztotta

összekulcsolt kezeivel, és ájtatos imádkozásba kezdett, miközben

egy idős asszony ült le mellé.

Az orgona békés hangja szétáradt a templomban, és a jelenlévő

hívők énekelni kezdtek.

Aglaja is kinyitotta imakönyvét, és a könyvbe nézve bekap-

csolódott az éneklésbe, miközben a pap felment a szószékre.

Ekkor sustorgást lehetett hallani a templom bejárati ajtaja felől.

Aglaja az imakönyv felett arra nézett, és Richard Gatlardot látta

meg belépni, oldalán csillogó selyemruhában a lord sugárzó lá-

nyával, a középső járaton a gyertyák világos fényébe érve.

292

Rémült sikoly hallatszott erre Aglaja ajkain, az imakönyv ki-

esett a kezéből, és kővé dermedten, döbbenten meredt elsápadt

arccal a pár felé.

Néhány másodpercig így ült ott mozdulatlanul lecsüngő ke-

zekkel, mire a mellette ülő idős asszony megragadva karját meg-

szólította:

– Gyermekem, mi történt veled?

Aglaja tekintete ekkor átszellemült, elveszítette vad fényét,

lágy mosoly suhant végig az arcán, és az asszony felé fordulva

örömteli hangon suttogni kezdett:

– Pszt, anyácska, az ott az én vőlegényem, aki most jött be,

hogy egybekeljen velem, miután vége van az istentiszteletnek.

Az idős asszony csodálkozva tekintett reá, mert az az örömteli,

sugárzó kép, amit most Aglajában látott maga előtt, teljesen más-

milyen volt, mint amikor sikoltására felfigyelt rá. Kezét részvéttel

megint Aglaja karjára tette, majd megszólalt:

– Nem érzed jól magad, kedves gyermekem. Hazakísérjelek?

Közben lehajolt, felemelte az imakönyvet, odaadta Aglajának,

aki gyorsan felnyitotta, de fordítva tartotta kezében, majd ismét

mosolyogva suttogni kezdett:

– Pszt, jóságos asszony, nehogy valaki észrevegyen, mert az

emberek nem akarják, hogy mi ketten összeházasodjunk, de az

istentisztelet után ő már az enyém lesz!

Aztán megint belenézett a fordítva tartott imakönyvbe, és ma-

ga elé meredve énekelni kezdett, együtt a többiekkel.

Az idős asszony részvéttel csóválta a fejét, és tekintetét ismé-

telten Aglaja sápadt, de derűs vonásaira emelte, aki hol az ima-

könyvébe, hol Gatlardra nézett, aki közben Octavia-val helyet

foglalt a hívők első sorában.

Az ének elnémult, a pap beszédet mondott, de Aglaja még

mindig, bár alig hallhatóan maga elé énekelt.

293

Minden bánata, minden fájdalma elszállt, hűtlen szerelmének

megpillantása mint villám száguldott végig agyán, és lerombolta

értelmét.

Az orgona hangjai ismét végighullámoztak a házon, megint

felharsant a hívők éneke, és Aglaja fátylába burkolta arcát. Köz-

ben változatlanul Gatlardra meredt, mire az éneknek vége lett,

csak az orgona hangjai hullámoztak még egy ideig tovább.

Az emberek felemelkedtek, és kezdtek távozni a templomból,

de Aglaja tekintete változatlanul Gatlardra meredt, miközben az

idős asszony felállt, és megszólította:

– Gyere, gyermekem, az istentiszteletnek vége van.

Aglaja meg sem hallotta őt. Azt azonban látta, hogy Gatlard

feláll a hölggyel. Zajtalan léptekkel kiosont a tömeggel együtt az

utca sötétjébe, fátylába és sáljába burkolódzva. Átment a másik

oldalra, a kerítés mellett megállt, a templomajtó felé nézve, ahon-

nan még mindig tódultak kifelé az utcára az emberek, megvilágít-

va az onnan kiáramló fényben.

Ekkor megjelent Gatlard a lord lányával a karján, és elindultak

lefelé az utcán. Aglaja némi távolságban követte őket.

– Tényleg nem akarsz nálunk vacsorázni, Richardom? – kez-

dett bele Octavia.

– Ma nem, drága angyalom – válaszolta Gatlard, átkarolva

menyasszonyát. – Van valami sürgős tennivalóm, amit már régen

halogatok, és ezt az éjszakát rá akarom szánni, aztán túl leszek

rajta, és annál vidámabb lesz veled minden órám, amikor üzleti

ügyeim nem foglalnak le.

– Én pedig gondolatban veled leszek, és segíteni fogok a

munkádban, és még egyszer olyan könnyedén fog menni neked –

válaszolta Octavia, gyengéden vőlegényének karjaiba simulva, és

így érték el nemsokára lord Rowley házát. Gatlard ott felkísérte

szerelmét a márványlépcsőn, és az ajtóban szeretetteljesen elbú-

csúzott tőle.

294

Aztán a sötét utcán visszasietett lakásához, mögötte pedig né-

mán ott osont Aglaja, mint könnyed szellő, sáljába és fátylába

burkolódzva.

Ahelyett, hogy háza ajtaján meghúzta volna a csengőt, Gatlard

a nyitott kapun át bement az udvarra, és a hátsó bejáraton át belé-

pett a ház kivilágított folyosójára. Egy pillanatra megállt, körülné-

zett, szolgái közül senkit sem látott, és igen helyesen arra a követ-

keztetésre jutott, hogy későbbre várták őt, és saját szórakoztatá-

sukkal vannak elfoglalva. Bármennyire is kifogásolta volna más

alkalommal ezt a szabadosságot, emberei távolléte pillanatnyilag

jól jött neki, mert így észrevétlenül lemehetett a pincébe kincsei-

hez.

Abban a pillanatban, amikor elmélázva megállt, Aglaja azzal a

ravaszsággal és rugalmassággal, ami gyakori kísérője a tébolyult-

ságnak, beosont a házba, egy sötét sarokba, ahol nyitott ajtó mö-

gött lépcső vezetett le a pincébe. Alighogy felismerte, hová került,

máris lesietett, és a sötétben a fal mellé állt.

Gatlard anélkül, hogy tovább elmélkedett volna, a lépcső mel-

letti asztalról felvett egy kézilámpát, a falilámpa lángjánál meg-

gyújtotta a gyertyát, majd lesietett a pincébe. Leérve egy nehéz,

vasból készült oldalajtó felé fordult, letette a gyertyát, kebléből

előhúzott egy kulcsot, és kioldotta a zsinórt, amire rá volt kötve.

Ekkor ismét kézbe vette a gyertyát, kinyitotta az ajtót, és belépett

a boltíves pincébe.

A következő pillanatban visszalépett az ajtóból, felszaladt a

lépcsőn, hogy belülről bezárja a nyitva maradt felső ajtót, nehogy

szolgái megzavarják lenti munkája közben.

Aztán megint lement, belépett a boltíves pincébe, és meggyúj-

tott egy erre a célra egy falmélyedésben lévő lámpát, amelynek

fénye jól megvilágította a keresztboltíves földalatti helyiséget.

Középen a padlózat kőlapjain számos csupasz aranytömb volt

egymás mellett oszlopba rakva, körülöttük további még mindig

zárt, aranypénzekkel teli hordók sorakoztak, mögöttük a pince fala

mellett további ládák, dobozok, bőröndök és hordók álltak. Ezek

295

közül számos már ki volt nyitva, és művészien megmunkált

ezüstneműk kandikáltak ki belőlük.

Emitt egy kandeláber, egy gyertyatartó karjai, amott egy gaz-

dagon díszített teás tálca, egy teafőző, egy kávéskanna volt látha-

tó, és ezeken a fényes ezüstneműkön, valamint az aranyakon visz-

szatükröződött a gyertyák fénye.

Gatlard a kabátját szürke lenvászon köpenyre cserélte, megra-

gadott egy baltát, és egymás után több ládát kinyitott, amelyekben

szintén ezüst holmik váltak láthatóvá. Ezek közül az egyikből

elővett két nagyméretű, négyágú gyertyatartót, letette a padlóra, és

nagy tetszéssel nézegetni kezdte őket. Csodálatos volt a kidolgo-

zásuk. Lábaik egy sárkány fejei voltak, farkát felfelé emelte, ez

volt a gyertyatartó oszlopa, miközben egy másik sárkány felülről

lefelé összefonódott vele, és ennek négy kinyújtott fejei voltak a

gyertyatartó karjai.

A gyertyatartók Louvencourt gróftól származtak, akinek cí-

merállata volt a négyfejű sárkány, és aki Párizsban készíttette

feleségének ajándékba ezeket a gyertyatartókat.

Miután Gatlard minden oldalról megnézte a műremekeket, ki-

emelt a ládából egy ugyanolyan pompásan kidolgozott ezüst asz-

tali kiegészítőt, amit szintén sárkányalakok díszítettek, és virág-

tartóul szolgáltak. Ez is Louvencourté volt, és esküvőjük alkalmá-

val ajándékozta meg vele a feleségét.

Gatlard ezt is letette a padlóra, és gyertyával a balkezében le-

térdelt mellé, hogy pontosabban megszemlélje, és ekkor az a be-

nyomása támadt, hogy valami megmozdult mögötte.

Rémülten megragadva a baltát megfordult, és mögötte az ajtó-

ban egy szürke sálba és fekete fátyolba burkolódzott női alakot

pillantott meg.

– Állj, ki vagy? – kiáltotta, mintha halálfélelem tört volna rá,

jobbját kinyújtva felé, kezében a baltával, majd visszahanyatlott a

földre, és jeges borzongással meredt a jelenségre, de ekkor Aglaja

296

lassan felemelte a fátylat holtsápadt arcáról, és zavarodott tekin-

tettel a hűtlen, az általa egykor annyira szeretett Richardra meredt.

– Istenem! – nyögött fel Gatlard elhaló hangon, aztán össze-

szedve magát, mintha egy kísértet riasztotta volna fel, feltápász-

kodott, és beugrott a legközelebbi láda mögé.

– Légy csöndben Richard, a pap imádkozik, és utána össze

akar adni bennünket, imádkozzunk mi is együtt vele – mondta

Aglaja fakó hangon, és mosolyogva magához intette Richardot.

– Ó, Mindenható! Aglaja! – kiáltott fel döbbenten, és této-

vázva előlépett a láda mögül.

– Hol a virágcsokrod? – folytatta Aglaja ugyanolyan hangon.

– Nézd csak, az esküvőnkre hoztam magammal egy friss csokrot!

– Igazságos Isten, miket beszélsz? – dadogta Gatlard, hirtelen

odalépve hozzá, vállon ragadva őt. Hogyan kerültél ide, mi keres-

ni valód van itt?

– A templomba készülök veled, a gyertyák már égnek – vála-

szolta a tébolyult lány.

– Badarság – mondta Gatlard, összeszedve magát. Hogyan

kerültél ide?

– Azt a sok szép ezüstöt és aranyat add oda a szegényeknek,

Richard, csak szerencsétlenséget hozott ránk, hiszen van elég

virág a kertünkben – folytatta Aglaja, gyorsan karon ragadva

Gatlardot, és suttogni kezdett:

– Nem hallod az orgonát? Gyere, énekelj velem!

Maga elé emelte az imakönyvet, és felnyitotta.

Gatlard minden ízében remegett. – Ez megőrült – suttogta ma-

ga elé, tekintetét elfordítva Aglajától. – Most mihez kezdjek vele,

hová vigyem? Az anyja bizonyára keresni fogja, számíthatok egy

újabb nyilvános jelenetre.

Kezével a hajába túrt, mert éppen az arcába lógott, és határo-

zatlanul ide-oda téblábolt.

297

– Itt a kocsi, hogy a templomba vigyél minket, Richard, kez-

dett bele megint a lány, mire Gatlard gyorsan válaszolt:

– Igen, persze, induljunk, Aglaja!

Közben ledobta magáról a köpenyt, felvette a kabátját, fel-

emelte a földről a gyertyatartót, és kivezette Aglaját az ajtón.

Gyorsan bezárta maga mögött, majd ismét megragadta az őrült

karját, és gyorsan felvezette a lépcsőn. Odafent kinyitotta az ajtót,

magával húzta a folyosón és fel a következő lépcsőn, és bevitte a

szobájába.

– Legjobb, ha hazaviszem, motyogta maga elé, és csengetni

akart, hogy előállíttassa a kocsit, amikor hirtelen olyan viharosan

rázni kezdték a ház bejárati ajtajánál a csengőt, hogy zengett tőle

az egész ház.

– Már késő, itt az öregasszony! – szólalt meg Gatlard döb-

benten, és határozatlanul ténferegni kezdett, mit is tegyen.

Aglajára nézett, majd az ajtóra, de ekkor abbamaradt a csengő

lármája a ház ajtajánál, és helyette Gatlard meghallotta madam

Astor hangját odalent a folyosón.

– Hol a gazdád? – kiáltotta vad kétségbeeséssel, felfelé ro-

hanva a lépcsőn, miközben Gatlard reszketve az ajtóhoz lépett,

hogy fogadja.

– Gazember! A gyermekem az áldozatod lett – rontott be a

szobába, ahol első pillantása Aglajára esett.

– Igazságos Isten, Aglaja, hát itt vagy ennél a gazembernél? –

kiáltotta az asszony, döbbenten a lánya felé ugorva. Aglaja azon-

ban barátságosan rámosolyogva így szólt:

– Pszt, anyám, ott jön a pap, hogy összeadjon bennünket, már

fel is tettem a koszorút.

Madam Astor visszahőkölt, a szó megdermedt ajkain, és kezeit

Aglaja felé nyújtva döbbenten meredt rá.

– Énekelj csak velünk, mama, hát nem hallod az orgona

hangját? – folytatta Aglaja mosolyogva.

298

Az asszony rémült kiáltással összecsapta kezeit a homloka

előtt, és ajkai reszketve ejtették ki: – Ez megőrült!

Aztán Gatlard felé fordulva megragadta annak vállát, Aglaja

felé fordította, és érces, hátborzongató hangon így szólt hozzá:

– Te szörnyeteg, nézd meg, mit tettél! Isten majd ítélkezni

fog ezért feletted. De hallgasd meg mégis az áldást, amit áldoza-

tod anyja kíván: Adjon az igazságos Isten hosszú életet neked,

hosszú kínlódást ezen a Földön! A lelked soha se szabaduljon meg

ettől a látványtól, sem éjjel, sem nappal, és egykor halálra kínozva

kísérjen tovább utadon ebből a világból át a másvilágra!

Aztán kezeit mintha áldásra emelte volna, rémisztő hangon ki-

áltotta felé:

– Légy átkozott, legyél örökre átkozott!

Aztán Aglajához fordult, átkarolta őt, és fájdalmasan sírdogál-

va kivezette őt a szobából és a házból.

A shawnee törzsfőnök jó lovas volt. Igyekezett távol maradni a

Fekete-folyótól. A lovát a legnagyobb gondossággal óvta és kí-

mélte. Éles, gyakorlott szemével előre kémlelve kifürkészte ma-

gának a biztos talajt, ahol a fű nem volt túl magas, és ahol a talajt

nem hálózták be indák. Nem hajszolta az iramot, és amikor az

állat elfáradt, hagyta, hogy kipihenje magát.

A nap lassan telt a végtelen füves mezőn, míg végre felvillant

előtte a Catahoula tó ezüstösen csillogó tükre, és ekkor vissza-

fogta a lovát. Megpaskolta tajtékzó, masszív nyakát, és lesimította

összekuszált sörényét.

A ló mintha megértette volna lovasának szándékát, hagyni

akarja lehűlni, és utána inni engedi a tó tiszta vizéből, hogy újult

erőre kapjon. Piros orrlyukaiból vidámakat horkantott, és nemes

fejével jólesően bólogatott.

Így közeledtek a csodálatosan szép tó partjához, ide-oda ka-

nyarodva a friss reggeli szélben, hol csillogó kavicsokon, hol pe-

299

dig dúsan virágzó növények között és zaftos fűben, vagy sustorgó,

kellemes árnyékot adó facsoportok között.

Ugahi az egyik facsoportba irányította a lovát. Levette róla a

takarót és a lószerszámokat, és lasszójával kikötötte a fák melletti

magas fűnél, ahol az állat leheveredett, ide-oda hempergett, majd

felpattant, és legelni kezdett a zaftos fűben.

Az indián levette bőrszoknyáját és golyótáskáját, és bevetette

magát a hűs habok közé, hogy saját maga is felfrissüljön és meg-

erősödjön. Aztán nem messze a legelésző lótól leült egy öreg cip-

rus alatt, zsákjából elővette élelmét, és megette reggelijét.

Egy órát szánt lovának pihenésére és ápolására, aztán gyorsan

megint felkészítette a további lovaglásra. Felpattant a hátára, és

behajtott a tóba. A víz sekély volt, mindenütt látni lehetett a me-

der homokos alját, és a lónak csak néha kellett úsznia.

Ugahi a túlsó part felé irányította az állatot. A magas fűben

felvezette egy olyan helyre, amely sóderrel volt fedve, és amely-

ben a ló nem hagyott nyomot maga után, aztán megint visszave-

zette a tóba, és vissza a másik partra, éspedig szintén egy köves

helyre. A köves talaj innen egy magaslatig ért fel, majd messzire

nyugat felé húzódott tovább a prérin. Az indián ezen a magaslaton

haladt tovább, míg el nem ért egy erdőhöz, ahol le kellett szállnia,

hogy az állatot bevezesse a sűrűbe. A fák között kanyarogva ha-

ladtak, és egy óra elteltével az erdő túloldali szélére értek, ahol

ismét fátlan préri terült el előttük.

Itt megint felült a paripára, vágtatni kezdett vele, és ismét nyu-

gati irányba, a Vörös-folyó felé tartott.

300

XXVI.

Az üldözők. A nyom. Házépítés. Visszatérés. Elvárás.

Kellemetlen meglepetés. A kolónia. A káplán. Jámbor igyekezet.

Az eskü. A csábítás. Bűnhődés.

Dél körül járt, és a Nap izzó sugaraival sütött le a Földre, ami-

kor a mingoe indiánok serege Moiré-val az élen a Catahoula tóhoz

közeledett, és elérték azt a helyet, ahol Ugahi megreggelizett, míg

a lova legelt.

– Hiszen mondtam nektek, hogy Ugahi nagyon jó lovas – ki-

áltotta Moiré vad társainak, és arra a helyre mutatott, ahol a ló

meghemperedett. – Itt pihentette a lovát, hogy új erőre kapjon,

éspedig nagyon korán, mielőtt a Nap magasra emelkedett volna,

mert a fű ismét felállt. Állatainkat nem hagyhatjuk pihenni, ha

utol akarjuk érni. Azonnal induljunk tovább utána.

Lovát Ugahi nyomait követve a víz felé indult, ahol felkiáltott:

– A shawnee nagyon ért hozzá, hogy ne hagyjon nyomokat

maga után, ezért lovagolt be a vízbe, és sok időnkbe és fáradtsá-

gunkba fog kerülni, míg rájövünk, hol hagyta el megint. Oszolja-

tok két csoportba, egyik a jobboldali, másik a baloldali parton

haladjon, és jól nyissátok ki a szemeiteket, mert Ugahi nyomait

nem lehet egykönnyen felfedezni.

Aztán a csapat egyik felével a jobbparton indult el, a többi har-

cos balról kerülte meg a tavat, mely nagyon hosszú volt, bár nem

túl széles, és Moiré csak egy óra elteltével jutott el arra a helyre,

ahol Ugahi először hagyta el a vizet, és a magas fűben lovagolt.

– Ez itt az ő nyoma – kiáltotta, gyorsan követve a nyomot,

míg el nem ért a sóderos részre, ahol patanyomokat már lehetetlen

volt felismerni. A sóderos rész szélét követte ezután a fűben, de

nyomot sehol sem talált.

Megint visszatért a vízbe – kiáltott fel ismét Moiré. – Tovább

kell keresnünk a nyomait.

301

Így haladtak tovább a parton, és csak hosszú idő elteltével ta-

lálkoztak a szembejövő másik csapattal, akik arról számoltak be,

hogy nem bukkantak rá a nyomokra.

– Nem nyitottátok ki eléggé a szemeteket, rossz nyomkeresők

vagytok, én majd megmutatom nektek a nyomait, hiszen a tóból ki

kellett jönnie.

Moiré az egész csapatot körülvezette a tó körül, egészen a kö-

vekkel fedett magaslatig, amerre Ugahi ment.

– Erre vezetett az útja – kezdett bele a félvér, miközben a kö-

ves magaslatra mutatott. A köves rész a távoli erdő felé vezet, és a

shawnee minden bizonnyal arra lovagolt, csak a köveken nem

lehet látni a nyomait. Utánam!

Aztán maga előtt a talajt fürkészve lassan haladtak tovább, és a

tó már régen mögöttük volt, amikor Moiré hirtelen megállt, és így

szólt:

– Itt van Ugahi lova patájának nyoma a kövek közötti finom

homokban. Látjátok, Moiré jobb nyomkereső, mint ti valamennyi-

en.

Lassan és figyelmesen követték a lovasok a köves magaslatot,

miközben közülük sokan a két oldalon haladtak, hogy megfigyel-

jék, a szökevény nem kanyarodott-e le valahol a fűbe, és így érték

el az erdőt, ahol Moiré a nyílásra mutatott, amelyen át a shawnee

behatolt a bozótosba.

– Itt szállt le, és vezette tovább a lovát – szólalt meg ismét, és

néhány harcost megint elküldött balra az erdő körül, miközben ő

maga a többiekkel jobbra ment tovább az erdő szélén.

A lassú lovaglás megint sok időbe került, és amikor Moiré

odaért arra a helyre, ahol Ugahi elhagyta az erdőt, és vágtatni

kezdett a lovával, megszólalt:

– Megint többórányi előnyre tett szert, és nagy távolságot ha-

gyott maga mögött. Most sokkal távolabb vagyunk tőle, mint ko-

rábban. Én mondom nektek, éppúgy nem fogjuk őt utolérni, mint

302

egy sólymot sem lehet, amely a préri felett repül. Továbbra is követni akarjátok?

– Mindaddig, míg legutolsó lovunk képes a patáját felemelni,

üldözni fogjuk őt – válaszolta egy öreg harcos, és Moiré fehér

paripájára mutatva még hozzáfűzte: – A tiéd lesz az, amelyik

utoljára összeesik.

– Akkor igyekezzünk – kiáltotta Moiré, és a vad sereg megint

nekilódult a menekülő shawnee indián után a végeláthatatlan me-

zőn, mint farkasok egy szarvas vérrel szennyezett nyomdokain.

Louvencourt táborában eközben igen szorgos tevékenység

folyt, a férfiak fákat vágtak ki, és rönkházak építéséhez megfelelő

alakúra faragták. Az asszonyok a levágott ágakat lehúzták a fo-

lyóhoz, ahol fel szándékoztak építeni a házakat. Lazare minden

munkában tevékenyen részt vett, emitt segédkezett, amott utasítá-

sokat osztogatott, és igyekezetre serkentette az embereket.

A gróf és testvére sem lustálkodtak, öszvérekkel a fatörzseket

beépítési helyükre vonszolták, ahol néhány ember fogadta azokat,

és négyzetesen egymásra helyezték, így alakítva ki a rönkházak

falait. Mások tetőgerendákat vonszoltak a helyszínre, cédrusfából

a tetőfedéshez zsindelyeket hasogattak.

Mire a Nap lemenőben volt, már készen is állt az első ház, csak

az ajtó és az ablaktáblák hiányoztak még, melyekkel majd le lehet

zárni a falakba vágott nyílásokat.

Így teltek serény munkával napjaik, mire végül nyolc erős

rönkház egy nagy négyzet alakú udvart fogott közre, amelynek a

folyó felőli nyitott oldalán voltak kikötve a hajók.

Azonban közvetlenül a partnál ez az oldal is védve volt egy

magas palánkkal, amelyen mindössze egy nyílást hagytak, ahol ki

lehetett menni a hajókhoz.

Valamennyi rönkház oldalfalaiban lőréseket alakítottak ki, és a

palánk résein át is lehetett a lőfegyvereket használni.

303

Végül elkészült az erőd, de sem Moiré, sem indiánok nem

bukkantak fel.

A gróf a feleségével beköltözött az egyik házba, amelyben ha-

sított cédrusból kialakított padló volt, egy másik házat Remi vett

birtokba. Egy további házat raktárnak használtak, a többi öt ház

pedig a szolgák lakhelye lett, néhányan pedig a hajókra építettek

tetőt, és ott rendezkedtek be.

Valamelyest feljebb a folyó mentén, ahol az erdő széle kicsit

távolabb húzódott a parttól, Lazare vezetésével nagy konyhakertet

létesítettek, ahol zöldségféléket szándékoztak termeszteni, és fe-

lette, ahol az erdő még távolabb volt a parttól, a füves részt kuko-

ricás céljára felszántották.

Pillanatnyilag elhárult az a veszély, hogy az indiánok megle-

petésszerű támadásának áldozatul essenek, és bármennyire is bi-

zonytalan volt még Louvencourték helyzete, energiájuk ismét

termékeny talajra talált, ahol megvethették lábukat. Paradicsomi

állapotok uralkodtak körülöttük, az örök tavasz vidéke volt ez, és

megérte megküzdeni érte.

A legnagyobb feszültséggel vártak hírt Ugahi sorsáról, mivel

szerencsés megmenekülése és visszatalálása övéihez valószínűleg

nagymértékben befolyásolhatja Louvencourték jövőjét.

Ha Moiré titkos szövetségeseivel utolérte volna őt, akkor bizo-

nyára már visszatért volna, következtette ki a gróf, és minden nap,

ami a félvér megjelenése nélkül telt el, fokozta benne a reményt,

hogy a shawnee megmenekült üldözői elől.

És valójában így is történt, hiszen két héttel azt követően, hogy

a harcosok Moiré-val elhagyták Monocatoocha táborát, hogy el-

kapják Ugahi-t, egy este naplementekor holtfáradtra lestrapált

lovakkal visszatértek, és arról számoltak be, hogy elveszítették a

menekülő nyomait, és kénytelenek voltak felhagyni üldözésével.

– Még fehér paripám sem volt képes utolérni a shawnee-t,

pedig a menekülő antilop sebességét is képes túlszárnyalni.

304

– Hát Moiré, a legjobb nyomkereső sem volt képes követni

nyomait? – kiáltott fel rémülten Monocatoocha, amikor a harco-

sok összegyűltek sátra előtt. – Ha már így történt, kezdjétek éle-

síteni csatabárdjaitokat, mert a shawnee-k és a delaware-k vérete-

ket és skalpjaitokat akarják, és a legsűrűbb erdőben is meg fognak

találni benneteket. Ha Ugahi megtalálja őket, és magával hozza

valamennyit, akkor számos mingoe és miami meg fog térni atyái-

hoz az örök vadászmezőkre! Küldjetek küldöncöket valamennyi

törzsünkhöz és a miami törzsekhez, haladéktalanul jöjjenek ide,

egyetlen harcosuk sem maradhat otthon, mert csak teljes hatal-

munk bevetésével szállhatunk szembe a shawnee-k és a delaware-

k csatabárdjaival. Távozzatok, és a küldöncök még ma éjjel in-

duljanak útnak.

Ezzel Monocatoocha intett a harcosoknak, hogy induljanak,

csak Moiré maradt mellette.

Most már nem sok időnk maradt, hogy megosztozzunk a fran-

cia kincsein, mert a shawnee-k és a delaware-k igen jó lovasok, és

hamarosan itt lesznek – kezdett bele Moiré, amikor magukra ma-

radtak.

– A Hold kétszer lesz kerek, mielőtt megitatnák lovaikat a

Fekete-folyóban – válaszolta az indiánkirály. – Nyugaton hatal-

masak a prérik, és a shawnee-k és delaware-k törzsei igen messze

vadásznak egymástól. Lassú lovakon fognak gyülekezni, és hosz-

szú tanácsot fognak tartani.

– A francia ennek ellenére erődítményt épít magának, és sok

harcosodba fog kerülni, ha megrohamozod – válaszolta gyorsan

Moiré.

– Már meg is tette – válaszolta a vad király. – A folyó mellett

építkezett, ahol a hajói ki vannak kötve, így gyorsan elhajózhat

velük, és magával viheti a kincseit, ha megrohamozzuk.

– Ha azonban kinyitom az ajtókat harcosaid előtt, miközben a

franciák alszanak, akkor ott fogják hagyni a kincseiket is meg a

skalpjaikat is – jegyezte meg a félvér.

305

– Monocatoocha-nak még mielőtt ellenségei megérkeznek,

egy sokkal fontosabb kincset kell elhoznia, mint a franciáké –

válaszolta a király, miközben mindkét kezét a szívére szorította.

Whelika, egyetlen gyermekem a gonosz spanyol hatalmában van,

és a mingoe-k csatakiáltását várja. Előbb Whelika, aztán a francia

kincsei!

– Most visszamegyek hozzájuk, és náluk fogok lakni min-

daddig, míg készen állsz majd a támadásra. Biztosítani fogom

őket a barátságodról, és megfontolom, hogyan tudjuk őket a ha-

talmunkba keríteni anélkül, hogy akár egyetlen harcosodat is el

kellene veszítened – válaszolta Moiré, félig gondolataiba merülve.

– Tedd, amit mondtál, a kincseik fele a tiéd lesz – válaszolta

Monocatoocha.

– Ne feledkezz meg a megállapodásunkról sem. Tudod, hogy

a kincseik felén kívül a feleségére is igényt tartok – mondta Moiré

felvillanó tekintettel.

– Legyen a tiéd, egyetlen mingoe sem férkőzet a közelébe –

válaszolta a király, majd némi szünet után folytatta:

– Ígéretet tettél nekem, hogy Sarzano erődjének megrohamo-

zásakor segítséget nyújtasz nekem. Amikor már itt lesz vala-

mennyi harcosom, el kell jönnöd hozzám, és együtt vonulunk

majd a spanyol ellen, hogy bosszút álljunk rajta, és kiszabadítsuk

drága Whelika-mat.

– A francia táboránál az erdő utolsó fáján, ahol megölte

Ugahi lovát, ejtsél éjjel egy bevágást. Erről a jelről felismerem,

hogy készen állsz útnak indulni Sarzano ellen. A jelre én is eljö-

vök hozzád, és segíteni fogok neked – válaszolta Moiré.

Ekkor a király asszonyai odajöttek a tábortűzhöz, ahol elnyúj-

tózott a félvér társaságában, és a földre leterített bölényprémre

eléjük rakták a vacsorát.

Az első hajnali szürkületkor Moiré felült a gróftól kölcsön ka-

pott öszvérre, amivel Ugahi üldözésére indult, és a Nap már ma-

gasan járt, amikor Louvencourt településének a közelébe ért.

306

A gróf Lazare társaságában az erdő szélén állt, és éppen befe-

jezte megbeszélését a legsürgősebb tennivalókról, amikor a félvér

feléjük közeledett a parton, mire a gróf döbbenten megszólalt:

– Istenem, ott jön Moiré, talán mégiscsak utolérték a szegény

shawnee-t és meggyilkolták!

Az erődítményünk megpillantása nem lesz túl kellemes látvány

számára. Ha itt akar maradni, igen gondosan szem előtt kell tarta-

nunk őt, hogy ne legyen alkalma az árulásra – jegyezte meg

Lazare.

– Kész szerencsétlenség, hogy semmi okom sincs rá, elkülde-

ni őt, ha pedig ok nélkül tenném, annál inkább kihasználna min-

den lehetőséget, hogy kárt okozzon nekem – jegyzete meg a gróf,

a félvér köszönését azonban viszonozta, aki már messziről inte-

getett neki.

– Itt vagyok megint, gróf úr – mondta, amikor néhány pillanat

múlva odalovagolt hozzájuk és leugrott a nyeregből. – Sajnos az

ügynek nem tudtam a végére járni, Ugahi-t nem tudtam elkapni,

mert végül elveszítettem a nyomait, és így hosszas lovaglásom

eredménytelen volt.

– Az öszvér ennek ellenére igen jó állapotban maradt – je-

gyezte meg Lazare, az állatot nézegetve.

– Az öszvérek és a négerek nem kapkodják el a munkájukat,

válaszolta Moiré, haragos szemeket meresztve a fekete udvar-

mesterre.

– Csakhogy az öszvérek éppúgy, mint minden korcs, álnokok

és cselesek, miközben a négerek, akik más vérrel nem keveredtek,

hűségesek és becsületesek – válaszolta Lazare megvetően.

A félvér ökölbe szorította a kezét, mérges pillantást vetve az

udvarmesterre, aki azonban öntudatosan és ridegen tekintett rá,

mint egy szikla, amelynek lábánál tehetetlenül törik meg a hullám.

307

A gróf nagyon megörült annak a hírnek, hogy Ugahi szeren-

csésen elmenekült barátaihoz, és méltóságteljes nyugalommal

szólt a félvérhez:

– Nem okos dolog, Moiré, hogy egy olyan, magát minden te-

kintetben messze felülmúló, általam igen nagyra becsült emberrel,

mint Lazare, civakodni kezdjen. Tudhatja, hogy a környezetem-

ben nem tűrök el semmiféle viszályt. Ezt már korábban is meg-

mondtam magának, és most utoljára emlékeztetem erre.

Moiré magyarázkodni akart, de a gróf a szavába vágott:

– Erről egy szót se többet, az ügy le van zárva. Pihenjen egy

kicsit, és estefelé menjen vadászni, és zsákmányoljon egy kis

vadhúst.

A félvér elnyomta haragját, meghajolt Louvencourt felé, majd

elvezette az öszvért, hogy kikösse legelni.

Moiré visszatérte mellett, ami szinte mindenkit kellemetlenül

érintett, az utóbbi napokban a kis településen több örömteli ese-

mény is történt. Két néger asszony, az egyik egy kisfiúnak, a má-

sik egy kislánynak adott életet, két tyúknak kikeltek a kiscsirkéi,

az egyik disznó egy tucatnyi kisdisznót ellett, és a kertben kikelt

egy csomó zöldség. Mindez olyan esemény volt, amit valameny-

nyien örömmel üdvözöltek.

A grófnő is nagyon megörült a kolónia gyarapodásának, meg-

látogatta és ápolta a két kisgyermek anyját, imádta a kiscocákat, a

kiscsirkéket saját felügyelete alá vonva bevitte a házukba, és fér-

jével és Remivel kisétált a kertbe, hogy megnézze a kikelt növé-

nyeket.

Miközben a telepesek az őket körülvevő veszélyek ellenére

munkájuk eredményeinek örvendeztek, és bátorsággal, Istenbe

vetett hittel néztek elébe a jövőnek, Sarzano tábornok mit sem

törődve a gondokkal és az élet viszontagságaival, sorsát vasma-

rokkal tartotta saját kezeiben, mert falai és ágyúi mögött csak

nevetett az indiánok ájult ellenségeskedésein. Büszkén tekintett

308

fel Spanyolország felette lobogó zászlajára, és úszott abban a bol-

dogságban, amit donnájának, az elbűvölő királylánynak a birtok-

lása miatt érzett.

Természetesen a lány kegyei csak kényszeredettek voltak.

Sarzano azonban az erőszak gyakorlásában, és abban az érzésben,

hogy mindent saját erejének és hatalmának köszönhet, ennyi is

nagy csáberőt jelentett, és Whelika belső gyűlölete és haragja, ha

olykor kénytelen volt meghajolni parancsai előtt, sokkal inkább

elragadtatták, mint a jajgatás vagy könnyek, vagy esetleg egy

önként vállalt szerelem.

Mindenben alárendelte a lányt akaratának, csak egyvalamiben

vallott kudarcot újra meg újra: Képtelen volt elérni, hogy a lány

feladja hitét, és kereszténnyé váljék.

Sarzano türelmes ember volt. Az erődjében építtetett egy kis

kápolnát, ahol káplánja minden reggel misét tartott, amin saját

maga, valamint katonái is rendszeresen részt vettek, viszont za-

varta és gyűlölte, hogy van valaki a környezetében, aki távol tartja

magát az ő hitétől. A hit azonban teljesen független a testtől, és

Sarzano ezen a téren felismerte hatalmának korlátait a szép vad

lány felett.

Persze számtalan alkalommal kényszeritette, hogy vele menjen

a kápolnába, hogy részt vegyen a misén, a lány azonban ilyenkor

lehunyta szemeit, és minden módon kimutatta, hogy nem hajlandó

az ájtatosságra.

A káplán, Antonio testvér volt az az ember, akiben Sarzano

még mindig reménykedett, hogy győzedelmeskedni fog a szép

hercegnő hitetlensége felett, és megtéríti a keresztény hitre, és

naponta igyekezett őt rábírni arra, hogy minden befolyásával pró-

bálja meg elérni, hogy a lány megtérjen, hiszen az erődben

Antonio volt az egyetlen ember, akit Whelika nem taszított el

magától.

Ha olykor Sarzano mellett az erődben vagy a sáncokon sétált,

mindenkivel szemben csak elutasító pillantásai voltak, a fekete

komornája iránt pedig csak haragot és gyűlöletet érzett.

309

Antonio testvérrel találkozva azonban türelmes és szenvedő

volt, és amint ránézett, kérlelést és könyörgést tükröztek szép

vonásai.

A káplán még fiatalember volt, jóllehet kopaszra nyírt fejtető-

je, komoly és türelmes arcvonásai és fekete posztó csuhája egy

idősebb ember méltóságát kölcsönözték neki. Kecses, de mégis

erőteljes felépítésű volt, hullámos, sötétbarna hajjal, lágy kék

szemekkel és szabályosan szép, sápadt arccal.

Spanyolországból küldték Sarzano-hoz, mert ott úgy vélték,

hogy itt számos alkalma lesz a vademberek megtérítésére, és mert

valóban jámbor, megbízható szolgája volt egyházának.

– Maga az egyetlen ember, akinek hatalma van Isabella vad

szellemén – szólt hozzá Sarzano egy este, amint házának tetőtera-

szán fel-alá járkált vele – és ezért nem hagy nyugodni a remény,

hogy végül mégis meg fogja őt nyerni egyházunk számára, mert

hite lehet az, amivel befolyással tud lenni rá. Gyakrabban kell

meglátogatnia, hosszabban, tartósabban kell beszélgetnie vele, és

a bizalmat, amit láthatóan ön iránt érez, használja ki arra, hogy

kiragadja hitetlenségéből, és nyissa meg szívét egyházunk előtt.

– Már teljes erőmmel azon voltam, excellenciás uram, hogy

megpuhítsam értelmét, – válaszolta a káplán és olykor úgy tűnt,

mintha szíve engedni kezdene, de aztán megint visszazuhant ál-

datlan hitetlenségébe. Az ő Nagyszellemükről kezdett beszélni, és

apáik pompás örök vadászmezőjéről, ahová egykor majd ő is el-

jut, hogy ott minden szenvedéstől és bánattól megszabaduljon, és

szeretett őseivel felhőtlen boldogságban éljen tovább. Megpró-

báltam megmagyarázni neki, hogy még nem ismerheti az ő Nagy-

szellemüket, hogy az azonos a mi Istenünkkel, és hogy az örök

vadászmezők, amiről tévesen beszél, az a mi paradicsomunk, ahol

azonban nem szoktak vadászni, hanem csak a jámbor lelkek tar-

tózkodási helye, akik Isten körülrajongásában és tiszteletében

találják meg felhőtlen boldogságukat. Erre mindig azt válaszolta,

hogy akkor nekünk egy és ugyanaz a hitünk, csak más megneve-

zés alatt, és más képekkel, így aztán nem kell azon fáradoznom,

hogy megtérítsem a mi hitünkre.

310

– Ez a vad, féktelen, pogány értelméről tanúskodik, amit meg

kell törni, és ez az ön feladata, Antonio testvér. Ne hagyjon sem-

milyen eszközt kipróbálatlanul! Keresse fel őt gyakran, vigye

magával a kápolnába, és imádkozzon ott érte! A szent környezet

jótékony hatással lesz a lelkére – mondta Sarzano határozottan,

majd elhallgatott, egy ideig maga elé tekintett, aztán folytatta:

– Amint tudja, visszavonhatatlanul úgy döntöttem, hogy ha-

lálom esetén Isabella-t meg kell ölni. Velem együtt ónkoporsóba

helyezik, amit az erőd előtt a folyó mélyére fognak ereszteni,

hogy a vadak sohase férhessenek hozzá holttesteinkhez. Magának

kellett felesketni Torrejon kapitányt, hogy halálom után teljesítse

akaratomat, hiszen maga sem kívánhatja, hogy egy hitetlen pi-

henjen mellettem ugyanabban a koporsóban!

Sarzano arcvonásai elborultak ezeknél a szavaknál, és össze-

vont hosszú szemöldökeinek árnyékában izzó szemei vadul és

rejtélyesen néztek le Antonio-ra.

Ő pedig összerezdült a borzalmas eskü emlékére, amire

Sarzano kényszeritette, hogy fogadja a kapitány esküjét. Tekinte-

tét levéve Sarzano-ról fojtott hangon válaszolt:

– Megteszek mindent, amit lehet, excellenciás uram, hogy

megpuhítsam és megtérítsem a lelkét.

– Ajtóm sohasem lesz bezárva, hogy Isabella-hoz bármikor

bemehessen. Számítok önre, Antonio – mondta Sarzano, miköz-

ben kezet nyújtott a káplánnak, majd intett neki, hogy elmehet.

– Most rögvest teszek megint egy kísérletet, excellenciás

uram – válaszolta Antonio, és mélyen meghajolva magára hagyta

őt.

A káplán annak idején kénytelen volt Sarzano parancsára

Torrejon kapitányt megeskettetni azzal a bizonyos rettenetes es-

küvel, de mivel előbb ellent mondani merészelt a tábornok elkép-

zeléseinek, az a parancsának megtagadásáért halálbüntetéssel

fenyegette meg, és miután Antonio csak a parancs végrehajtása és

a halál között választhatott, az eskettetés mellett döntött.

311

Az emlékeztetésen felháborodva ment le a tetőteraszról a lép-

csőn Sarzano szobája felé, és odalépett a Whelika szobájába ve-

zető ajtóhoz.

Egy pillanatra megállt, hogy összeszedje magát, aztán reszkető

kézzel megragadta a reteszt, és olyan érzéssel húzta vissza, mintha

egy halálra ítélt ajtaját nyitná meg.

Whelika felugrott fekhelyéről arra gondolva, hogy Sarzano fog

megjelenni, és vad szemekkel nézett az ajtó felé, de ekkor észre-

vette Antonio lágy tekintetét.

– Te vagy az, Antonio testvér? – mondta mély lélegzetet vé-

ve, és szép szemei ismét felvették természetes, lágy, ábrándozó

kifejezésüket. – A Nagyszellem küld el téged mindig hozzám

vigasztalásomra, amikor kétségbeesésem a tetőfokán van. Gyere,

ülj ide mellém, beszélj hozzám, szavaid úgy csengenek a szívem-

ben, mint lágy tavaszi szellő jeges vihar után.

Közben megragadta a fiatalember jobbját, megcsókolta, és

magához akarta vonni a díványra, Antonio azonban megremegett,

elrántotta tőle a kezét, és megszólalt:

– Ülj csak le, Isabella, és hagyd, hogy állva maradjak!

– És miért nem akarsz leülni ide mellém? Hiszen gyakran

mondtad, hogy szeretsz engem, és az irántam érzett szeretetből

akarsz elvezetni engem a te Istenedhez, most meg nem akarsz

ideülni mellém. Hogyan hihetek így a szeretetedben? – válaszolta

Whelika, bánatosan lesütve szemeit.

– Az irántad érzett szeretetem keresztényi szeretet, ami min-

den ember iránt egyforma melegséggel érzett szeretet, éppúgy,

mint ahogyan az én Istenem minden embert megkülönböztetés

nélkül egyformán szeret – válaszolta Antonio lágy hangon.

– Ezek szerint azt a szörnyeteg Sarzano-t éppoly melegen

szereted, mint ahogyan engem szeretsz, de hogyan vagy képes

engem szeretni, ha Sarzano-t nem gyűlölöd, aki megfosztott bol-

dogságomtól és szabadságomtól, és megmérgezi az életemet? –

folytatta az indián lány.

312

– Nekünk a vétkeseket is szeretnünk kell, és szeretettel kell

igyekeznünk megjavítani őket – válaszolta Antonio nem éppen

elfogultságtól mentesen.

– Akkor tehát szereted őt, mondd ki nyíltan a szemembe. Ha

így van, akkor viszont nekem kell gyűlölnöm téged, és így elve-

szítem az utolsó vigaszomat is! – mondta Whelika, lesütve sze-

meit, majd kérdőn a papra nézett.

– Ő azonban késlekedett a válasszal, és maga elé nézett, de az

indián lány ekkor hirtelen megragadta kezeit, térdre vetette magát

előtte, és felkiáltott:

– Nem, nem, te nem szereted őt, ó, mondd ki ezt nekem,

Antonio! Nem szereted őt, te Whelika-t szereted, aki a lelkével

ölel át téged, mint a Nap fénye a világot, aki úgy szeret téged,

mint virág a harmatot!

Ezzel odavonta magához a lelkészt, kezét a viharosan hullám-

zó keblére szorította, és könyörgő tekintettel nézett rá.

A pap reszketve riadt vissza tőle, kezét visszahúzta a lány szí-

véről, és tekintetével oldalara nézett, Whelika azonban előre ve-

tette magát, lágy karjaival átkarolva őt a díványra vonta, ajkainak

forró csókjaival halmozta el az ő ajkait, és szorosan hozzásimulva

túláradó izgalommal suttogta:

– Antonio, drága Antonio-m, az enyém vagy, és az enyém is

maradsz, izzó szerelmem mindörökre hozzám fog kötni téged.

Engem kell szeretned, egyedül engem, és Sarzano-t kell gyűlöl-

nöd!

Döbbenten és szinte kábultan igyekezett ellenállni a káplán a

vad szépség viharos csókolgatásainak, de ahol a lány bársonyosan

finom bőre megérintette, úgy rándult össze, mintha áramütés érte

volna, és amint a lányra nézett, látnia kellett csodálatos vonzere-

jét, míg végül kétségbeesetten kitépte magát öleléséből, és elfor-

dítva tekintetét kirohant a szobából.

Támolyogva rohant lefelé a lépcsőn, ki a házból, meg sem állt

a kápolnáig, ahol szédült idegességében levetette magát az oltár-

313

kép elé, és kegyelemért könyörgött a Szent Szűznél, hogy oltal-

mazza és mentse meg őt.

Könnyek buggyantak elő szemeiből, kétségbeesetten tördelte

kezeit, és a mellét verdeste, míg lassanként elcsitult belső vihara,

és ismét nyugalom töltötte el a lelkét.

– Mit vétettem? – kérdezte bocsánatkérően maga elé.

Gondolatban azt válaszolta, hogy a vad lány gyűrte le őt, de

ugyanez a halk belső hang azt is súgta, hogy nem védekezett teljes

erejéből, hogy kiszabaduljon az ölelésből. Tekintete sokkal tovább

tapadt a szépségre, mint kellett volna, és csókolgatásai eddig soha

nem érzett boldogsággal töltötték el, és ezeket a hangokat képte-

len volt elhallgattatni magában, és újra meg újra tördelni kezdte

kezeit, és megbocsátásért és irgalomért esdeklett a Szent Szűzhöz.

Így térdelt ott sokáig könnyezve, és az éjszaka már aláereszke-

dett az erődre, amikor végre elhagyta a kápolnát és nyugovóra

tért.

XXVII.

Elismerés. A szerelmes káplán. Borzalmas elvárás. Elhatározás.

A parancsok. Az ima. Bátorítás. Késlelkedés. Zuhanás a mélybe.

A halotti lepel. A sebesült.

Másnap reggel mise után Sarzano a templom előtt várta a káp-

lánt, és kezet nyújtott neki az alábbi szavak kíséretében:

– Tegnap este jótékony hatással volt Isabella-ra, mert később,

amikor betértem hozzá, nyugodtabb és viszonylag engedékenyebb

volt a szokásosnál, és azt állította, hogy ön jótékony szavakkal

szólt hozzá, ezért most ismét hozzá küldöm.

A káplán elsápadt, és nem mert válaszolni, mert érezte, hogy

remegne a hangja. Sarzano folytatta:

314

– Nem tévedtem abban, hogy meg fogja oldani a feladatot, és

megszabadít attól a gondolattól, hogy egy pogányt vigyek ma-

gammal a síromba. Csak így tovább, térjen be gyakran hozzá, és

én hálás leszek érte!

Ezen szavakkal kezet nyújtott a lelkésznek, és elindult, miköz-

ben még hozzáfűzte:

– Menjen fel hamarosan Isabella-hoz, már alig várja!

A káplán úgy érezte, mintha kiment volna alóla a talaj, mintha

forogna körülötte a világ. Meghajolt, és még mindig ott állt le-

hajtott fővel, amikor a tábornok már régen elment.

Nehéz szívvel támolygott el a cellájába, és hosszasan imádko-

zott, míg végül arra az elhatározásra jutott, hogy ismét megláto-

gatja a vad lányt, és majd minden kísértésnek szilárdan ellenáll.

Reggeli után, amikor Sarzano szemlét tartott katonái között, a

káplán ismét Whelika szobájába indult. Rendíthetetlenül nyugodt

akart maradni, de a szíve hevesen vert, amikor félrehúzta az ajtón

a reteszt.

Alighogy ez megtörtént, az ajtó kinyílt, és a vad lány ott állt

előtte karjait felé tárva.

– Hála a Nagyszellemnek, hogy megint elküldött hozzám! –

kiáltotta felé, és megragadta a kezét. – Whelika elpusztult volna,

mint egy lián, amitől elvették az árnyékot adó fát, amelyre felfu-

tott, ha nem tértél volna vissza hozzá.

– A keresztényi szeretet vezetett el megint hozzád, de soha

többé nem feledkezhetsz meg magadról úgy, mint tegnap este,

különben többé nem fogsz látni engem – válaszolta a pap ridegen

és komolyan.

– Megpróbálok mindent megtenni, amit parancsolsz nekem,

csak legyél barátságos velem, és mutasd ki, hogy szeretsz engem,

mert ha nem szeretsz, akkor látni sem akarlak, és a szavaidat sem

akarom hallani – folytatta a lány.

315

– Úgy szeretlek téged, mint keresztény testvér, te pedig sze-

ress úgy engem, mintha a bátyád lennék, Isabella – ragadta magá-

hoz ismét a szót a káplán.

– Akkor bátyámként ülj le ide mellém, én pedig keresztény

húgod, Isabella leszek – válaszolta Whelika – mert bármilyen

nevet is adsz nekem, annak örülni fogok, és boldoggá teszi a szí-

vem!

Ezzel a káplánt kézen fogva a díványhoz húzta, ő pedig bár

vonakodva, de leült mellé.

– A hajad olyan lágy, a szemeid olyan kékek, és a szíved

olyan jó, Antonio, hogy muszáj szeretnem téged – kezdett bele

Whelika, vágyakozó pillantást vetve a káplán felé, és hosszú

szempillái egyre inkább beárnyékolták szemeit. – De te mégsem

szeretsz engem eléggé ahhoz, hogy szerelmem által váljál boldog-

gá.

A káplán félénken, és aggódva kitért az indián lány tekintete

elől, és az alábbi szavakkal vissza akarta húzni tőle a kezét:

– Én a lelkedet szeretem, és azt akarom megmenteni.

– A lelkem a testemben lakik, így azt is meg kell mentened –

válaszolta Whelika gyorsan, és szorosan kezében tartotta a káplán

kezét. – Ó ments meg engem, Antonio, ments meg engem ennek a

gonosz embernek a kezei közül, én magam képtelen vagyok rá.

Már régen megöltem volna őt, de a kabátja alatt páncélinget visel,

amin a kés képtelen áthatolni. Viszont ha te nem tudsz engem

megmenteni, nem akarsz megmenteni, akkor le fogom őt taszítani

ennek a háznak a tetőteraszáról, és akkor a páncélinge sem fog

segíteni rajta.

A káplán összerezzent, mindkét kezével megragadta a lány

balját és így szólt:

– Nem, nem, azt ne tedd! Torrejon kapitány megölne érte, és

a tábornokkal együtt ónkoporsóba tenne, hogy együtt süllyesszen

le vele a folyó mélyére. A kapitánynak meg kellett esküdnie, hogy

ezt a parancsát halála után végre fogja hajtani.

316

– Engem, Sarzano-val egy koporsóba tenni? – kiáltott fel

Whelika döbbent, vad arckifejezéssel. – Whelika-t ezzel a halálos

ellenségével kellene eltemetnie a vízbe, hogy ne térhessen meg

apáihoz az örök vadászmezőkre? Akkor inkább egyedül fog meg-

halni!

Közben felállt, kioldotta a piros szalagot, mely összefogta

pompás haját, levette a gyöngysort a nyakáról, és karkötőit a kar-

jairól, majd így szólt:

– Sokat beszéltél nekem a keresztényi szeretetedről, és jobb-

nak mondtad, mint az indiánok szeretete, és mézesmázos szavaid

ellenére semmit sem akarsz tenni annak érdekében, hogy meg-

mentsél engem ennek a borzalmas embernek a kezei közül, aki

meg fogja semmisíteni a testem, és széttépi a lelkem! A te szere-

teted mit sem ér, az indiánoké sokkal jobb, hiszen Whelika köny-

nyek és fájdalmas kiáltások nélkül meghalna érted, hogy segítsen

rajtad. Élj boldogan, Antonio, Whelika majd megmenti saját ma-

gát!

A káplán rémülten ugrott fel, tekintete mintha elvarázsolták

volna, úgy csüngött az indián lány laza hajfürtök által körülvett

alakján, aki eldobta magától gyöngysorát és karkötőit, és búcsú-

zásként felé nyújtotta a kezét.

– Nem, Whelika – szólalt meg, érzelmi zűrzavarában megfe-

ledkezve az Isabella névről, amit ő maga adott neki keresztelése-

kor. – Nem, nem szabad meghalnod! Melletted leszek, és segíteni

fogok neked, de hogyan kell, miként tudnálak megmenteni téged?

– A szerelmeddel, Antonio – kiáltott fel ujjongva a vad lány,

a káplán keblére vetve magát. – A szerelem erős, és erőt fog adni

neked ahhoz, hogy megmentsél engem ennek a dühöngő alaknak a

kezei közül, és megóvjál a pusztulástól!

Eközben olyan érzelmesen, bensőségesen simult a varázslatá-

tól elkábult fiatalemberhez, és olyan szeretettel a szívéhez, hogy

teljesen összezavarta gondolatait, és csak pulzusának lüktetését és

forró csókjait érezte.

317

– Meneküljünk el, drága Antonio – suttogta lágy, szeretettel-

jes hangon. A tiéd szeretnék lenni és a te Istenedé, itt ezen a vilá-

gon és a túlvilágon is, vezesd a lelkem, eggyé kell válnia a tiéddel,

hogy majd együtt mehessenek el a te mennyországodba. Apám

hatalmas ember, jámbor szavaid őt is mélyen meg fogják érinteni,

és ő is, és a népe is a te Istened felé fognak fordulni. Meneküljünk

el, ugorj le velem a folyóba, én majd biztonsággal átviszlek a

túlsó partra, és egyetlen spanyol sem juthat majd a közelünkbe.

– Igen, igen Whelika, meg akarlak menteni téged – mormolta

Antonio, elkábulva az indián lány édes csókolgatásaitól, aki

csendben odavonta őt maga mellé a díványra, és értelmét egyre

inkább soha nem érzett boldogsággal ejtette foglyul.

– Ó, Istenem, mit teszel Whelika! – mondta, mintha boldogító

álomból ébredne, hiszen bűnt követek el azzal, ha elfogadom a

csókjaidat.

– Nem, nem, kedvesem, akkor szíveink nem lennének olyan

boldogok – suttogta neki halkan, és szavait megint csókjaival

fojtotta el.

Ekkor trombita hangja vibrált a nyitott, de vasrudakkal védett

ablakon át a szobába, mire a káplán kiszabadította magát az indián

lány öleléséből.

Zavarodottan, szinte saját magától megrémülve, kezével vé-

gigtörölte homlokát, mintha meg akarna győződni a pillanat való-

ságáról, és az ajtó felé fordult, Whelika azonban karját a vállára

téve megint hozzá simult, és könyörögve kérdezte:

– Ugye meg fogsz menteni engem, Antonio?

– Meg kell, hogy mentselek, és néped el kell vezetnem egy-

házunkhoz, hogy jóvátegyem vétkeimet, és Istenem megint ke-

gyelmébe vegyen – válaszolta a káplán mély megrendüléssel, és

indulni akart, de Whelika megint megcsókolta, és érzelmesen

megszólalt:

– Menj hát, Antonio, és gondolj a menekülésünkre! Mostan-

tól a tiéd vagyok.

318

A pap ezután sötét köntösébe burkolódzva elhagyta a házat, és

lakása felé indult, elhaladva a tér mellett, ahol Sarzano még min-

dig csapatának szemléjével volt elfoglalva, és parancsokat oszto-

gatott, mivel naponta járőröket küldött szét, akik átfésülték az

erőd környékét, és nyomokat kerestek, jártak-e indiánok a közel-

ben, és gyakran vadászokat is szétküldött, hogy vadhúst, elsősor-

ban bölényeket zsákmányoljanak, így látva el a legénységet friss

hússal. A csapat egy része ezen kívül a nagy kukoricaföldön fog-

lalatoskodott, ami az erőd ágyúi alatt a két egymásba ömlő folyó

között terült el, és ahol nem csak kukoricát, hanem babot, borsót,

dinnyét és tököt is termesztettek a legénység ellátására.

– Ellenőriztesse a járőrökkel, hogy ismét annyi újabb indiá-

nok lábnyom van-e a földeken, mint tegnap, hogy a gazfickókat

majd aknáinkkal a levegőbe röpítsük – mondta Sarzano Torrejon

kapitánynak, egy zömök, széles vállú és rövidre nyírt, őszülő hajú

embernek.

– Ha excellenciás uram engedélyezi, akkor magam is velük

mennék, hogy pontosan meggyőződjek a helyzetről, mert az em-

berekben aligha bízhatunk meg – válaszolta a kapitány. – Nem

hiszem, hogy a tegnapi megfigyeléseik helyesek voltak, vagy jól

számoltak be arról, amit láttak, hiszen több száz indián nyomairól

beszéltek, amit állítólag láttak. Az öreg Monocatoocha tábora

egynapi járásnyira van innen délre, és semmi oka sincs rá, hogy

közelebb jöjjön hozzánk, mert nem egyhamar fogja elfelejteni,

amiben utóbb részesítettük őt.

– Menjen velük maga is, kapitány, de vigyen magával ele-

gendő legénységet, hogy biztosítva legyenek egy esetleges táma-

dással szemben. Tudja, nem nélkülözhetem magát – válaszolta

Sarzano, és némi szünet után még hozzáfűzte:

– Annak is nézzen utána, hogy a vadak csak átvonultak-e

ezen a vidéken, és merre tartanak, vagy esetleg az erőd közelében

tartózkodnak! A vadászokat a Fekete-folyó túlsó partjára fogom

átküldeni, hogy ott is nézzenek körül, hátha a csőcselék innen nem

messze odaát táborozott le. Ha így lenne, meglátogatnám őket.

319

Induljon rövidesen, Torrejon, hogy még az éjszaka beállta előtt

visszatérjen!

A kapitány kiválogatta magának azokat az embereket, akik el-

kísérik, és az erődöt annak hátsó oldalán hagyta el, ahol kapu nyílt

a szántóföld felé, miközben a vadászok az erődítmény elülső csú-

csában lévő kapun keresztül távoztak a hajóknál, amelyek átvitték

őket a szükséges málhás állatokkal együtt a túlsó partra.

A nap zavartalanul telt el, és már esteledett, amikor Sarzano

belépett a káplán cellájába, akit térden állva, imádkozva talált. A

tábornok szintén összekulcsolta kezeit, és lehajtott fővel az ajtó-

ban maradt, míg Antonio befejezte az imát és felemelkedett.

– Azért jöttem magához, Antonio, hogy köszönetet mondjak

jámbor munkájáért, amit olyan áldásos eredménnyel kezdett meg

Isabella-val. Szellemileg egészen megváltozott, szerény és türel-

mes, és azt mondja, hogy az ön szavai örömmel töltötték el a szí-

vét. A hit gyökeret eresztett a lelkében.

– Ma reggel én is igen fogékonynak találtam őt tanaim iránt,

és a legjobbakat remélem – válaszolta a káplán anélkül, hogy a

tábornokra tekintett volna.

– Folytassa csak így tovább, Antonio, és én nem leszek há-

látlan. Menjen ki vele gyakran a szabad levegőre. Már többször

panaszkodott szűk fogságára, és úgy tűnik, hogy szigorú fogsága

lehetett a fő oka békétlenségének. Séta közben folytathatja tanítá-

sát. Isabella hihetetlenül nagyra tartja önt, és az ön társaságában

eszébe sem fog jutni a szökés, ami egyébként sem sikerülhetne

neki, mert a sáncokon szolgálatot teljesítő katonák szigorú paran-

csot kaptak, hogy lőjék le, ha bármikor is próbát tenne erre. Este

naplemente után, amikor már hűvös a levegő, menjen vele sétálni

a sáncokra, mert ott szabadon mozog a levegő, és Isabella kevésbé

fogja érezni fogságát, különösen, ha az ön szavai egyre inkább

megbékéltetik helyzetével.

Sarzano ekkor elhallgatott egy időre, majd kihúzva magát ér-

des hangon folytatta:

320

– Ismeri azt a döntésemet, hogy egykor velem együtt

Isabella-t is el kell temetni, és önnek kell gondoskodnia róla, hogy

ne egy hitetlen pihenjen mellettem síromban.

– A káplán belsőleg beleborzongott a tábornok eme szavaiba,

akaratlanul is tördelni kezdte a kezeit, és tekintetét az ég felé

emelve szólalt meg:

– Az ég majd mellém áll, hogy megmentsem őt, és jó ke-

reszténnyé változtassam.

– Hajtsa végre ezt a jámbor elhatározását, Antonio, és a juta-

lom sem fog elmaradni – válaszolta Sarzano elismerő pillantással,

és magára hagyta a káplánt.

A Fekete-folyó túlsó partján lévő hatalmas őserdő már régen

árnyékba borította az erődöt, a Nap lement, és az esti szürkülettel

hűvös levegő áramlott felfelé a folyón, amikor a káplán belépett

Whelika szobájába, aki örömteli szavakkal repült felé:

– Drága Antonio-m, megmentőm, Sarzano megengedte, hogy

este kimehessek veled sétálni a sáncokra?

– Sőt maga ajánlotta, hogy vezesselek körbe, és most azért

jöttem, hogy magammal vigyelek, Whelika – válaszolta a káplán

izgatottan, kezét nyújtva felé, a lány azonban a szívére vonva őt,

így szólt hozzá:

– Akkor rögtön meneküljünk el, most kedvező az alkalom.

Torrejont a legénység egy részével, amint Sarzano elmondta ne-

kem, felderítésre küldte, a legjobb lövészek pedig vadászni men-

tek, így a sáncokon nem lesznek katonák, legfeljebb egy őrszem

fog fel-alá járkálni, ő pedig nem fog visszatartani bennünket! Le-

vetjük magunkat a Fekete-folyóba, ott, ahol a sánc meredeken

emelkedik ki a folyó ágyából, és néhány percen belül átérünk a

túlsó partra, és ott már szabadok leszünk, mert az alatt az idő alatt,

míg egy hajóval katonákat küldhetnek utánunk, az őserdő már

régen elnyelt bennünket, és ha egyszer már ott vagyunk, Whelika

biztonsággal el fog vezetni téged apja táborába.

321

– Sajnos nem tudok úszni, Whelika – válaszolta a káplán el-

gondolkodva.

– Whelika majd érted is úszik, csak nem szabad belém ka-

paszkodnod. Én majd könnyedén átjuttatlak a túlsó partra, csak

feltétlenül rám kell bíznod magad, vágott bele szavába, győzköd-

ve őt az indián lány, és forró csókokat nyomott az ajkára.

– Egész népem a te Istened hívője lesz, és szerelmem bol-

doggá fogja tenni a szívedet. Gyere, induljunk, ki tudja, Sarzano-

nak holnap mi jut az eszébe, folytatta sürgetve a lány, és ajkait

megint csókjaival halmozta el.

A káplán még mindig bizonytalanul álldogált ott, de Whelika

viharos csókolgatásai hamarosan győzedelmeskedtek határozat-

lansága felett, és összeszedve magát elhagyta vele a szobát.

Kimért, lassú léptekkel sétálva haladtak el Sarzano háza előtt a

téren, mintha komoly beszélgetést folytatnának, és csak lopva

tekintettek a katonák felé, akik szálláshelyeik előtt üldögéltek

csoportba verődve, és élvezték a hűs esti levegőt.

Így lépegettek néhányszor körbe a téren és Sarzano háza körül,

aztán rátértek a sáncok felé vezető útra. Az erőd keleti oldalán

lévő sáncra érve, amely alatt a Bayou Wacon folyt, megálltak, és

körülnéztek, mintha örvendeznének a hűs esti szellőnek.

– Sarzano fent üldögél a tetőteraszon a zászló alatt – mondta

Whelika kísérőjének, de kezével lemutatott a folyóra, mintha a

távolban észrevett volna valamit.

– Azért van odafent, hogy minket figyeljen, és azonnal üldö-

zőbe vetet bennünket – válaszolta aggodalmasan a káplán.

– Azt nyugodtan megteheti, de sohasem fognak utolérni min-

ket. Nézd csak, milyen sötét van már az erdőben. Sétáljunk csak

tovább a Fekete-folyó mentén lévő sáncig, nem hiszem, hogy

Sarzano ellát odáig arról a helyről, ahol ül – válaszolta Whelika

maga elé nézve, a káplán pedig összekulcsolt kezekkel lassan

lépegetett mellette.

322

A kapu felett ott, ahol a két folyó egymásba ömlik, megint

megálltak, miközben az indián lány megszólalt:

– A köpenyedet azonban le kell vetned magadról, mert elne-

hezítene a folyóban. Gyorsan tekerd fel, és keresztbe vetett karok-

kal szorítsd magadhoz, és akkor az a kísértés sem lesz úrrá rajtad,

hogy belém kapaszkodjál. Csukjad csak be a szád és a szemeidet,

amikor leugrunk, és hagyd, hogy én gondoskodjak rólad. Hirtelen

megint fel fogunk bukkanni a felszínre, és akkor a fejed én majd a

víz felett fogom tartani. Bízzál bennem, gondoskodni fogok a

biztonságodról, szerelmem!

A káplán léptei egyre rövidebbé, egyre lassúbbá váltak, minél

inkább közeledtek a Fekete-folyó menti végzetes falhoz, ahol az

meredeken emelkedett ki a folyóból.

Ekkor az őrszem közeledett feléjük lassú léptekkel, és megáll-

va fegyverével tisztelgett a káplánnak, amikor az elhaladt mellette

az indián lány társaságában.

A lelkész néhány szónyi áldást mondott felette, majd intett,

hogy menjen tovább.

Ekkor elérték a harminc láb magas falat, amely alatt ott höm-

pölygött a folyó, és Whelika megszólalt:

– Megérkeztünk. Szedd össze minden hited és minden erődet,

hogy képes legyél mozdulatlanul rám bízni magadat.

– Menjünk előbb el a fal végéig – válaszolta a káplán vona-

kodva, majd még hozzáfűzte:

– Mire visszaérünk, addigra az őrszem is elérkezik az erőd

túlsó oldalára.

– Miért késlekednénk? – válaszolta Whelika nyomott, de

emelkedett hangon, de legyen, ahogyan te akarod, Antonio, a te

kedvedért akár még várhatok is, különben már most a hullámok

között lennék. Már érzem a szabadságot, Sarzano és összes kato-

nája sem tarthatják most már vissza Whelika-t.

323

Ennyiben maradt, aztán lassan lépkedett tovább a káplán mel-

lett, mindketten lehajtott fővel és összekulcsolt kezekkel.

Így érték el a fal végét, és Whelika megfordult, és megállt a

visszafelé vezető úton, mire a káplán megszólalt:

– Nem mennénk inkább még egyszer körbe az egész erőd kö-

rül, Whelika?

– Egy lépést sem tovább – mondta a lány ekkor határozottan.

Ha nem jössz velem, akkor egyedül megyek. Gyere kedvesem,

rövidesen megpihenhetsz a szívemen.

– Isten nevében! – mormolta erre maga elé a lelkész, össze-

kulcsolt kezeit görcsösen a mellére szorítva.

– Így rendben van, csak bátran lefelé! – mondta a vad lány, és

erőt vett magán, hogy lassan lépkedjen tovább kísérője mellett.

– Rögtön ott vagyunk – súgta oda a káplánnak. – Bontsd ki a

köpenyed, hogy gyorsan össze tudd tekerni, és az őrszem ne ve-

gye észre, mi a szándékunk. Most drága minden pillanat. Egyenes

lábakkal előre ugorj lefelé, és szorítsd össze karjaid a melled előtt.

Még ezen az éjszakán nyugodtan fogsz aludni Whelika szíve

mellett!

Néhány lépést tettek még addig a helyig, ahol a fal meredeken

tartott lefelé a mély árba.

– Gyorsan, most, drága Antonio, vesd le magadról a köntöst!

– mondta Whelika vad határozottsággal, és visszarántotta a kön-

töst a káplán kebléről, a következő pillanatban az már le is vetette

magáról, karjaival összefogta a melle előtt, és „Isten oltalmazz

bennünket” kiáltással, a lánnyal együtt leugrottak a fal tetejéről a

mélybe.

Nyílsebesen zuhantak lefelé, bele a hullámzó közegbe, és a

hullámok összecsaptak fejeik felett, de a következő pillanatban

mindketten megint előbukkantak a vízből. Whelika baljával meg-

ragadta a káplán vállát az ár felett, és jobbkarjának gyors csapá-

saival vonszolni kezdte magával a túlsó part felé.

324

Ekkor Sarzano üvöltése harsant fel a tetőteraszról az őrszem

felé:

– Tűz! Lődd le a vadat! Tűz!

A katona közelebb ugrott, puskájával az úszók felé célzott,

villanás és durranás tört elő a csőből, és Whelika velőt rázó si-

kollyal rántotta vissza a kezét a káplánról, a lábához kapott, és

alámerült az árban. A következő pillanatban azonban lejjebb a

folyón megint felbukkant, és karjaival fenntartotta magát a hullá-

mokon.

A káplán is alámerült, az áradat őt is magával ragadta, aztán

megint felbukkant, de csak karjai nyúltak túl a víz felszínén. A

hullámok kezdtek körbe forogni vele, és ismét alámerült a mély-

be, miközben a köpenye halotti lepelként terült szét, és tovaso-

dorta az áradat.

Whelika azonban minden erővel a túlsó part felé küzdötte ma-

gát, miközben Sarzano dühödt hangja hallatszott az udvar felől.

Katonákat parancsolt a csónakokhoz azzal, hogy vessék magukat

a menekülő után.

Whelika elérte a partot, fáradságosan sikerült neki felvonszol-

nia magát, és bekúszni a magas növényzet alá, hiszen a lábán ta-

lálta el a golyó, és ezért képtelen volt használni azt.

Sarzano maga is beugrott az egyik csónakba, és látta, amint a

lány megpróbált elrejtőzni.

– Na várj csak, te vad ördög, ezt még megbánod! – kiáltott

utána pokoli örömmel a csónak csúcsában állva készen arra, hogy

kiugorjon utána a partra. Néhány percen belül a csónak partot ért,

Sarzano utolérte őt, és káromkodva és átkozódva hosszú hajába

kapaszkodva vonszolta őt le a csónakig, és kegyetlenül bedobta a

csónak fenekére, majd parancsot adott a katonáknak, hogy evez-

zenek vissza az erődhöz.

Ott ki kellett emelniük Whelika-t a csónakból, majd felvitték

szobájába, ahol az orvos a tábornok jelenlétében bekötözte a lábát.

325

Egyetlen fájdalmas hang sem hagyta el ajkait, egyetlen könny-

csepp sem gördült ki szemeiből, merev kétségbeeséssel tekintve

maga elé feküdt elnyúlva a díványon, és Sarzano-nak sem dühki-

töréseire sem kérdéseire nem válaszolt.

Vétkéért büntetésként a tábornok a néger asszonynak, aki

Whelika körül teljesített szolgálatot, azt a parancsot adta, hogy

soha többé, egyetlen pillanatra sem hagyhatja őt magára.

XXVIII.

A foglyok. Szörnyűségek. A reggeli. A dühöngő tábornok. Bor-

zasztó döntés. Nagy óvatosság. Vágyakozás. A szabadság. Korai

indulás. Légy üdvözölve. Harci készülődés. A szemle.

Trombita hangja harsant fel az erdőben a Fekete-folyó mentén

az erőd felé, és a vadászok a túlsó partról rövidesen jelezték, hogy

visszaértek.

Két nagy csónakba azonnal legénység ugrott be, hogy a hazaté-

rőket áthozzák az erődbe, és miközben még a folyón voltak, az

erőd hátsó bejáratán át Torrejon kapitány is visszatért embereivel.

Sarzano a kapuban fogadta őt, és arról értesült tőle, hogy több

száz indián részben gyalogosan, részben lovon a közelben és tá-

volabb átkelt a Fekete-folyón, akik minden bizonnyal hadjáraton

vannak, mert sátorrudak nem hagytak nyomot, amiket utazásaik

alkalmával málhás állataik a földön szoktak húzni. Az ilyen nyo-

mok minden esetben jellemzőek, amikor egy indián törzs asszo-

nyaikkal és gyermekeikkel vándorol.

– És ez a hadjárat ellenünk irányul – mondta Sarzano rejté-

lyes mosollyal. – Sáncainkat már hosszú idő óta nem dekoráltuk

ki a vadakkal. Szeretettel várom őket!

A kapitány a tábornokkal annak háza előtt fel-alá járkálva tájé-

koztatta őt, hogy pontosan mely helyeken bukkant a vadak nyo-

326

maira, és azon a véleményen volt, hogy most tényleg észnél kell

lenni, mert úgy tűnik, mintha ezúttal minden erejüket szeretnék

bevetni.

– Még ha Amerika minden indiánja is felvonulna ellenem,

akkor is kinevetném ennek a csürhének az ájuldozásait – vála-

szolta büszkén a tábornok – hiszen Valencia kapitány olyan bősé-

gesen ellátott bennünket lőporral és kartáccsal, hogy ezrével tud-

nám elpusztítani ezeket a nyomorultakat, még mielőtt akár egy is

bejutna közülük az erődbe. Túl hosszas ostrom alatt pedig nem

tudnak tartani bennünket, hiszen közben maguk és éhen pusztul-

nának. Remélem, tényleg megtámadnak bennünket. Már régen

nem hallottam az ágyúimat.

– Ha sejteni lehetett volna, akkor Valencia legénységéből né-

hány embert itt tarthattunk volna, mivel neki úton vissza New-

Orleans felé tényleg nem volt szüksége annyi emberre – jegyezte

meg Torrejon, és még hozzáfűzte:

– Összesen nincs hatvan emberünk az erődben.

– Bőven elég ezek ellen a gyáva bestiák ellen – válaszolta

Sarzano megvetően, majd elmondta a kapitánynak, hogy mi tör-

tént az előbb Whelika-val és a káplánnal.

– De hiszen ez hallatlan, az a gazember más halált érdemelt

volna, mintsem, hogy megfulladt – válaszolta a kapitány.

– Én is nagyon sajnálom, hogy nem büntethettem meg.

Hagytam volna neki némi időt, hogy vezekeljen – mondta Sarzano

haragosan. Ekkor azonban az elülső kapu felől hangos hahota és

ujjongás hangzott fel, és a vadászok bevonultak megpakolt öszvé-

reikkel.

Már olyan sötét volt, hogy Sarzano-ék nem láthatták, mit hoz-

tak magukkal a vadászok, de amint közelebb értek, az emberek

ujjongó hangon odakiáltották nekik:

– Sikerült két indiánt élve elkapnunk!

327

Az egyik öszvéren tényleg két vad hevert szorosan összekö-

tözve, de annyira, hogy kezeikkel és lábaikkal moccanni sem

tudtak. Amint Sarzano odalépett hozzájuk, hangosan felnevetve

odakiáltotta nekik:

– Pont jókor jöttetek, holnap reggel ki fogom díszíteni veletek

a sáncokat, így ha a társaitok ideérnek, rögtön látni fogják, milyen

vendégfogadásban részesülnek. Aztán az emberei felé fordulva

utasította őket:

– Így ahogy vannak, megkötözve vessétek őket a tömlöcbe,

holnap reggel majd eldöntöm, mi legyen velük.

A katonák elvezették az öszvért a két fogollyal, aztán a vadá-

szok a vadhús-zsákmánnyal megrakott többi öszvérrel együtt el-

vonultak Sarzano előtt a tér egyik oldalán lévő szálláshelyeik felé.

– Napfelkeltekor állíttassa fel a régi bitófákat, kapitány –

kezdett bele Sarzano, amikor magukra maradtak. – Az egyiket az

erőd keleti oldalán lévő sáncon, a másikat pedig a Fekete-folyó

feletti fal tetején, hogy a vadak az erőd mindkét oldalán láthassák

a meghívónkat.

A tábornok Torrejonnal még hosszasan járkált a téren fel-alá,

és mielőtt elváltak volna, az éjszakára vonatkozó parancsot adott

neki:

– Kettőzze meg az őrséget a hátsó kapunál, és utasítsa az em-

bereket a legnagyobb figyelmességre, mert az indiánok csak arról

az oldalról lephetnek meg bennünket, jóllehet az árok elég mély

és széles, és két irányból kartácstűz alá vehető. Eddig is minden

alkalommal abból az irányból kezdték meg a támadást.

Az éjszaka azonban nyugodtan telt el, de alig hajnalodott, a

katonák máris a bitófák felállításával foglalatoskodtak, és amint a

Nap derűs fénye szétterjedt a környéken, a két halálos eszköz már

fel volt állítva a sáncokon, és áldozataikra vártak.

Sarzano hamarosan kilépett a házából, mögötte két katonával,

akik vasból készült kínzóeszközöket cipeltek.

328

A tábornok előbb a Fekete-folyó feletti sáncra ment, melyen a

bitófa azon a helyen volt felállítva, ahonnan Whelika és a káplán

alávetették magukat a mélybe. Sarzano ott lerakatta a kínzóeszkö-

zöket, és parancsot adott, hogy vezessék elő a foglyokat. Paran-

csát azonnal végrehajtották, és amint odacipelték a szerencsétle-

neket, leszedette a kötelet, amivel egymáshoz voltak kötözve.

Aztán intett az egyik ősz szakállú katonának, aki láthatóan már

korábban begyakorolta a rábízott feladatot. Felkapott két vasból

készült hegyes horgot, amire zsinórok voltak kötve, odalépett az

egyik vadhoz, és a hegyes csúcsokat két oldalról a testébe döfte.

Aztán a zsinórokat a kötélhez kötötte, amely a bitóról lógott le,

és a vadat néhány lábnyira felhúzta vele a magasba.

Ekkor minden béklyót leszedett az indián kezeiről és lábairól,

így az hátrafelé fejjel lelógott, míg a testét a horgok megtartották.

A sebekből vér csordogált a földre, az indián azonban egyetlen

hangot sem hallatott, és lecsukva tartotta szemeit.

– Úgy tesz, mintha aludna – szólt oda Sarzano a hóhérnak.

Ébreszd fel!

Az öreg erre gyorsan megragadott egy nehéz fogót, és letépe-

gette vele az áldozat kezeiről és lábairól a körmöket, az indián

azonban mozdulatlan és néma maradt.

Húzd fel egészen, hogy odafent kialhassa magát – kiáltotta ek-

kor Sarzano, és a szerencsétlen néhány pillanat múlva odafent

függött a magasban a bitó karja alatt.

Sarzano hasonló módon húzatta fel a második foglyot is a má-

sik bitóra, majd visszatért a házába, hogy megreggelizzen.

Reggeli után bement Whelika szobájába, karba öltött kezekkel

elé lépett, és haragtól szikrázó tekintettel egy ideig rámeredt, majd

durva, erőszakos hangon megszólalt:

– Nyomorult, hálátlan teremtés, akire annyi szeretet pazarol-

tam, és te mindezt hűtlenséggel háláltad meg, és elértéktelenítet-

ted a jótetteimet. Most már csak szigorú gazdádat fogod fellelni

329

bennem, aki szolgáinak semmirekellő gondolataira büntetéssel

válaszol. Mostantól kezdve vagy engedelmeskedsz, vagy halálra

kínoztatlak.

Whelika nem válaszolt, de tekintetét olyan mozdulatlanul,

megvetéssel meresztette a tábornokra, hogy az kitért előle, és ha-

ragjában remegve egy lépésnyit hátrált.

Állj fel, és nézz ki az ablakon arrafelé, ahonnan azzal a gaz-

ember Antonio-val megpróbáltál elmenekülni – mondta paran-

csoló hangon az ablak felé intve, Whelika azonban behunyta sze-

meit, és mozdulatlanul fekve maradt.

– Ha fel tudtad vonszolni magad a partra, akkor az ablakhoz

is oda tudsz menni – kiáltotta Sarzano fokozódó haraggal. Azon-

nal menj oda az ablakhoz!

Whelika azonban nem mozdult.

– Vigyétek az ablakhoz! – üvöltötte felháborodva a két néger

nő felé, akik mögötte álltak visszahúzódva a sarokba, mire odaug-

rottak, és megragadták az indián lányt.

Whelika megpróbált ellenállni, az erős rabszolganők azonban

felkapták, és lerakták az ablak előtt, ő azonban csukva tartotta a

szemeit.

– Nézd csak amott az egyik társad, milyen jól szórakozik.

Nagy kedvem volna odarakni téged is mellé, hogy ne unatkozzon

– folytatta Sarzano dühöngve, mire Whelika kinyitotta a szemeit,

és megpillantotta a testébe akasztott horgokkal felfüggesztett indi-

ánt.

Döbbent sikoly hagyta el ajkait, két kezével megborzadva elta-

karta szemeit, majd hangosan zokogni kezdett, de aztán Sarzano

felé fordult, és lángoló tekintettel nézve rá, kiabálni kezdett:

– Szörnyeteg! Akkor tedd meg most rögtön, csak nevetni fo-

gok az erőszakodon és haragodon, akassz oda mellé, hiszen ezzel

kiszabadítanál a hatalmadból, elmenekülhetnék attól a szégyentől

és az örök átoktól, hogy egy sírba legyek eltemetve veled!

330

Sarzano összerezdült, dühödt tekintete haragot sugárzott, de

aztán gonosz mosoly suhant át arcvonásain, és kényszeredett nyu-

galommal válaszolt:

– Rendben, tehát már tudod, mi vár rád. A káplán, akit elcsá-

bítottál, elmondta neked. Igen, velem fognak eltemetni, de úgy

rendelkeztem, hogy előbb gyilkoljanak meg. Most azonban úgy

határoztam, hogy élve tegyenek be mellém a koporsóba, és napo-

kon keresztül hagyjanak bennünket az erődben, mielőtt a folyóba

süllyesztenének. Élned kell, tovább kell élned, mint nekem, és

éjjel-nappal tartsd jól az emlékezetedben, hogy hol fogsz pihenni

mellettem!

Sarzano ezután a néger asszonyokhoz szólt:

– Egyetlen pillanatra se hagyjátok magára. Az életetekkel fe-

leltek az ő életéért!

Whelika szótlanul térdre rogyott, Sarzano pedig elhagyta a

szobát.

Hetek teltek el, és az indiánok sem az erődöt, sem Louvencourt

települését nem támadták meg. Miközben Sarzano vérszomjas

sóvárgással várta megjelenésüket, a gróf és övéi aggódva tekin-

tettek a legközelebbi jövő elébe, mert az ő vadászaik is egyre az-

zal a hírrel tértek haza, hogy állítólag nagyon sok indián nyomot

láttak.

Louvencourték munkáikat a legnagyobb gonddal folytatták. Ha

az emberek kimentek a mezőre, mindig fel voltak fegyverkezve és

nagyobb csoportot képeztek, hogy támadás esetén védekezve

tudjanak visszavonulni a házakhoz, és vadászni is csak erőteljes

csapatokban jártak, és bármibe is kezdtek, mindig számítottak

összecsapásra az ellenséges vadakkal.

Csak Moiré ment mindig egyedül vadászni, az óvatossági in-

tézkedéseket értelmetlennek tartotta, hiszen Monocatoocha

őszinte barátja a telepeseknek, állította, és sohasem támadná meg

őket. Különösképpen pedig teljesen értelmetlen volna éjszakára

331

őrszemeket állítani, és ez hátrányos is volna a település szem-

pontjából, mert akit megfosztanak az éjszakai pihenéstől, az nap-

pal nem tud rendesen dolgozni.

A gróf azonban nem hagyta magát félrevezetni a félvér javas-

lataitól, és egyre fokozta óvatosságát.

Az embereinek nem is kellett messzire eltávolodniuk a telepü-

léstől, mert vadat nagy számban lehetett találni a közvetlen közel-

ben is, a folyó pedig kimeríthetetlen gazdagsággal kínált ízletes

halakat és teknősöket.

A bizonytalanság és nyugtalanság állapota azonban továbbra is

megmaradt, ami zavaró hatással volt a házias életre, és ezen csak

valami változás segíthetett. A változás, amiben reménykedtek,

Ugahi megjelenése lett volna, hiszen tudták róla, hogy szerencsé-

sen elmenekült üldözői elől.

Esténként, amikor a gróf az övéivel a kandalló könnyedén lo-

bogó tüze előtt üldögélt, és a kis Sauvée ott játszadozott körülöt-

tük, az apjára gondoltak, és gyakran emlegették, milyen jó lenne,

ha visszatérne barátaival.

– Ha a jóságos Isten mégis úgy akarná, hogy vad barátunk

népe eljöjjön ide, és ők uralnák ezt a vad vidéket, akkor minden

bizonnyal boldogan élvezhetnénk a nyugalmat és békességet,

amivel Isten megajándékozott bennünket – kezdett bele egyik este

a grófnő, miközben diószemeket rakott le az indián kislány elé a

földre a kandalló közelében, majd egy kalapácsot is adott neki,

hogy azzal törje fel a diókat.

– Ugahi barátai el fognak jönni, Madelaine – mondta a gróf

bizalommal – mert a barátság és áldozatkész ragaszkodás az indi-

ánok között sokkal nagyobb, mint nálunk fehéreknél. Ők életre-

halálra kitartanak egymás mellett. Ezt el kell ismernünk még ak-

kor is, ha ezt a nemes tulajdonságukat beárnyékolja az ellensége-

ikkel szemben tanúsított kegyetlenségük. Attól tartok, ha megjön-

nek, rémes vérfürdő lesz köztük és a mingoe-k között.

332

– Zokon vehetnénk ezt Ugahi barátainak? – válaszolta a gróf-

nő. Hát barátunk törzsének megsemmisítésével nem érdemelné-

nek ki egy súlyos büntetést?

– Persze, Madelaine – folytatta a gróf, ha azonban minden el-

követett bűnt megérdemelt büntetéssel büntetnének, akkor mi

történne azzal a szörnyeteggel, aki a vagyonunkkal és további

több száz ember vagyonával elvitorlázott Cap Hayti-tól, és rajtunk

kívül a szemünk láttára hagyta lemészárolni a többieket a parton?

Nehéz lenne eldönteni, hogy mi a megfelelő büntetés az ő számá-

ra. Már azért a szerencsétlenségért is, amit reánk hozott, aligha

lenne elegendő bármiféle világi büntetés, hiszen szegény Adelaide

halála miatt is ő a vétkes!

– Szegény gyermek! – zokogott fel a grófnő, aztán letörölve a

könnyeit gyorsan összeszedve magát folytatta:

– Igen, Horace, őbenne bontakozott ki boldogságunk teljes-

sége, de a szerelmünk még mindig nagyon boldoggá tesz bennün-

ket, és ezt a boldogságot nincs ember, aki elrabolhatná.

Aztán kezét a férje kezére téve bensőséges tekintettel reá né-

zett, a gróf azonban a keblére vonta a kezét, és így szólt:

– Ki tudja, Madelaine, az ég talán fokozza majd boldogsá-

gunkat, és pótolni fogja Adelaide-t!

– Az asszony örömkönnyekkel a szemében tekintett fel a sze-

retett férfire, boldog odaadással fogadva csókját.

Röviddel ezt követően derűs hangon folytatta:

– A kincseinkről lemondok annak az embernek a javára, te-

gyék őt boldoggá. Mindössze két dolog van, amit igazán sajnálok,

hogy már nem lehet az enyém, bár a mostani berendezésünkhöz

nem nagyon passzolnának. A két szép ezüst kandeláberre gondo-

lok, amit menyasszonyként kaptam tőled ajándékba, aztán a pom-

pás ezüst virágtartóra, amibe virágokat tehetnénk, amit esküvőnk

alkalmából kaptam tőled, a címeredben lévő sárkánnyal díszítve,

mert ezek az életem legboldogabb emlékeihez kapcsolódnak.

333

– Én is pont így vagyok vele – válaszolta a gróf. – Mindig,

amikor az elveszett vagyontárgyakra gondolok, a két gyertyatartó

és a virágtartó jut eszembe. Azt hiszem, ezer más holmi között is

felismerném. De hagyjuk, ha már odalettek. Azoknak a boldog

napoknak az emlékei örökre a miénk maradnak.

Ekkor kopogtattak a nyitott ajtón, és amint a gróf arrafelé for-

dult, Moiré-t pillantotta meg, aki ott állt az ajtóban, és meghajolt.

– Még beszélni akar velem Moiré? – kérdezte a gróf felemel-

kedve, és odalépett hozzá.

– Néhány hét szabadságot szeretnék kérni öntől, gróf úr –

mondta a félvér. – Egy indiántól tudtam meg ma, akivel vadászat

közben találkoztam, hogy az a törzs, amelynek anyám is tagja

volt, és amelyben számos rokonom van, a Wachita folyó mentén

táboroz. Így nevezik a Fekete-folyó erőd feletti részét. Állítólag

még jó ideig ott fognak tartózkodni. Szeretném viszontlátni a ro-

konaimat, és engedélyt kérek, hogy erre az időre eltávozzak öntől.

– Szívesen megadom az engedélyt – válaszolta a gróf. –

Gyalog akarja megtenni az utat?

– Tanácsos, habár gyalogosan fárasztóbb. Arrafelé a vidéket

teljes mértékben a legsűrűbb őserdő borítja, és számos mocsaras

rész húzódik át rajta, amelyeken a ló alig tud átjutni. Gyalogosan

mindenfelé lehet ösvényeket találni, melyeken tovább lehet jutni.

Köszönöm a szabadságot, és visszatértem után annál inkább fogok

igyekezni, hogy megszolgáljam a jóindulatát. Akkor most rögtön

ajánlom is magam, mert még napfelkelte előtt útnak indulok, hogy

a kora reggeli órákban nagyobb utat meg tudjak tenni.

Erre mélyen meghajolt a félvér, a gróf pedig jó utat kívánt ne-

ki.

– Hálaistennek, hogy távozik tőlünk ez az ember, – kezdett

bele a grófnő, miután Moiré elment – mert napról napra egyre

ellenszenvesebb nekem. Elviselhetetlennek érzem a tekintetét,

udvariassága alatt rejtett szemtelenség húzódik meg, olyasvalami,

ami borzongással tölt el engem.

334

– Vajon mi lehet a szándéka? – ragadta magához a szót a

gróf. – A rokonaival kapcsolatos történet nyilván nem felel meg a

valóságnak, mert amit irántuk érez, az még egy órányi gyaloglást

sem érne meg neki. De tegyen csak, amit akar, örülök, hogy el-

ment, és remélem, soha többé nem is tér vissza.

Másnap reggel az őrségben lévőkön kívül még minden telepes

mélyen aludt. A hajnali pirkadat még el sem kezdődött, amikor

Vaillant gazdájának háza előtt, ahol láncon volt, dühödt hangokat

kezdett hallatni, és a településen mindenkit felébresztett békés

pihenéséből.

Moiré, akit a kutya ki nem állhatott, kilépett lakásából, és in-

dulni készült. Csendben elindult a kapu felé, amely két rönkház

között helyezkedett el, és amely előtt őrszem járkált fel, s alá.

Azonban amint odaért, hogy megkérje őt, nyissa ki a kaput,

Lazare is ott állt az őr mellett.

– Jó reggelt, Lazare – szólította meg őt a félvér. – Néhány

hétre megszabadul a jelenlétemtől, rokonokat megyek megláto-

gatni a feljebb elterülő vidéken.

– Hát akkor jó utat kívánok magának – válaszolta az udvar-

mester ridegen, és maga nyitott kaput neki.

– Köszönöm – mondta Moiré kilépve, mire Lazare könnye-

dén biccentett a fejével, és becsukta a kaput a gyűlölt ember mö-

gött.

– Na várj csak, fekete Góliát, majd még beszélünk! – mor-

molta maga elé a félvér, öklét rázva a kapu felé, amint távozott a

hajnali félhomályban.

Valóban felfelé indult el a folyó mentén, de nem azért, hogy

rokonait meglátogassa, hanem azért, hogy Monocatoocha-hoz

csatlakozzon, aki elhagyta a délebbre elterülő táborát, és a tele-

pülés és az erőd között létesített újabb tábort. Ez a táborhely né-

hány mérföldnyire, nyugatra a folyótól terült el egy erdő szélén,

amely a végtelen prérivel volt határos.

335

Amint kireggeledett, Moiré elhagyta a folyó partját, és egy

bölénycsapásra tért rá, amely az erdőbe vezetett. Szapora léptek-

kel haladt rajta, a sűrű erdőben kanyarogva, jobbra-balra félre-

hajtva a bokrokat, melyekről a harmat, mint eső csepegett, így

bőrig ázott tőle. Puskájának závárzatát ronggyal tekerte be, hogy

ne legyen vizes, őt magát nem izgatta, hogy elázik.

A Nap már a zeniten volt, amikor elérte az erdő szélét, ahol to-

vább haladva rövidesen felért egy dombra, ahonnan megpillan-

totta a mingoe király táborát.

A táborban élénk élet folyt, a sátrak előtt számos indián gyüle-

kezett, és számtalan ló és öszvér legelt csordákba verődve messze

kint a prérin.

Amint a félvér elérte az első sátrat, a közelben lévők ujjongva

üdvözölték, és Moiré neve szájról szájra terjedt Monocatoocha

sátráig.

A vad király örömében élénket rikkantott, megpillantva a ré-

gen várt barátot, és elébe ment, hogy üdvözölje.

A kölcsönös üdvözlések után Monocatoocha kezével a sátrak

felé mutatva így szólt:

– Nézd csak, Moiré, és ítéld meg magad a hatalmamat,

Monocatoocha a legnagyobb király. Még csak a mingoe harcosok

vannak itt, de máris több mint háromszázat számlálok. Ha a mia-

mi-k is megérkeznek, ők is legalább ennyit hoznak, és akkor már

nem kell tartanom a shawnee és delaware hordáktól.

– Sarzano, a spanyol kénytelen lesz átadni a gyermekemet,

meg a skalpját, az erődjét pedig a földdel fogjuk egyenlővé tenni.

– Azért jöttem, hogy beváltsam a neked tett ígéretem, és se-

gítsek ebben a küzdelemben – mondta Moiré. – Azonban ne vára-

kozz a miami-k csapataira, közülük a legkevesebben fognak

megjelenni. Amit tenni akarsz, tedd meg hamarosan, különben a

mingoe harcosok megint elvonulnak. A bölények néhány vadá-

szatra alkalmas napot követően eltűnnek a környékről, az őzek és

antilopok az erdőkbe menekülnek, és a rengeteg harcosnak nem

336

lesz mit ennie. Rohamozzuk meg előbb az erődöt, aztán osztoz-

zunk a francia kincsein, majd vonulj tovább, mielőtt a shawnee-k

és a delaware-k ideérnek, különben nem sok harcosod marad.

– Bölcs dolgokat beszéltél – mondta a király. – Holnap az

erőd közelébe vonulunk, és éjjel, amikor a spanyolok alszanak,

megrohamozzuk. Ki kell szabadítanom a gyermekemet, Whelika-

t, és meg kell szereznem Sarzano skalpját.

A harcosok és az asszonyok is egész nap szorgalmasan tevé-

kenykedtek. Hosszú, keskeny létrákat kötöztek össze, könnyűeket,

de elég erőseket ahhoz, hogy elbírjon egy férfit, és az különösebb

erőlködés nélkül magával vihesse.

Este, amikor a Nap már lemenőben volt, a király szemlét tartott

a serege felett. A sátra előtt ült, hosszú pipájából szömörce levelek

füstjét szívva, és Moiré társaságában együtt nézték az előttük ket-

tesével elvonuló harcosok hosszú sorát. Az első kétszáz csak íjak-

kal, nyílvesszőkkel és csatabárdokkal volt felfegyverkezve, és

valamennyien egy-egy ingatag létrát vittek magukkal. Az őket

követők létrák helyett hosszú lándzsákat vittek, amelyeknek a

csúcsán piros bőrszalagok lobogtak. Valamennyien harci színek-

kel voltak bemázolva Arcaikat mindenféle színnel a legborzalma-

sabbra festették, olyannyira, hogy sokkal inkább hasonlítottak

ördögre, mint emberre.

Leginkább fiatal, erőteljes férfiak voltak, élükön azonban jó

néhány idősebb harcos is akadt, akik létrák helyett szintén lán-

dzsákat vittek magukkal.

Lassú léptekkel némán vonultak el a király előtt, és amikor az

utolsó is elhaladt, megkérdezte a félvért:

– Még mindig azt hiszed, hogy a shawnee-k és a delaware-k

képesek lennének megremegtetni a mingoe-k szíveit?

– Megremegni nem fognak előttük a mingoe-k – válaszolta

Moiré. – Sokkal inkább a túlerőbe pusztulnának bele, hiszen te is

tudod, hogy a shawnee-k és a delaware-k derekasan küzdöttek az

amerikaiak oldalán az angolok ellen, hogy az amerikaiak szolgá-

337

latában állnak, hogy közvetítsenek közöttük és az ellenséges indi-

ánok között, és hogy az amerikaiak sokakat elláttak közülük pus-

kákkal, lőporral és ólommal. Golyóik messzebbre és biztonságo-

sabban elrepülnek, mint a mingoe-k nyilai. Ezen kívül az itt ösz-

szegyűlt harcosok csak addig tartanak ki melletted, amíg enni adsz

nekik, és ha majd éhezni kezdenek, akkor ő maguk is elvonulnak

vadászni. Azt tanácsolom neked, hogy miután megrohamoztuk az

erődöt és megosztoztunk a francia kincsein, vonuljatok el innen,

hogy a shawnee-k és a delaware-k ne találjanak itt benneteket. Túl

sokáig ők sem maradnak ezen a vidéken, mert sokkal inkább ked-

velik a nyugati prériket.

A tanácsaid jók, bár nem örvendeztetik meg Monocatoocha

szívét, – mondta a király borús tekintettel – de gyermekem, az én

Whelika-m ismét el fogja simítani ráncaimat a homlokomon, és

megint boldogan fog verni a szívem.

Már kezdett sötétedni, amikor az indiánok egyes csapatai ha-

zatértek a vadászatról, és egy egész öszvérkaravánt vezettek. Az

állatok súlyosan meg voltak pakolva bölényhússal.

A terhet leszedték róluk a táborban, az asszonyok odasiettek,

és jó adag húsokat vittek sátraikhoz, ahol felfüggesztették azokat

az erdő fáira.

Mindenfelé tábortüzek lobbantak fel, körülöttük a harcosok le-

heveredtek a magas fűbe. Hagyták magukat kiszolgálni az asszo-

nyok által, és elfogyasztották vacsorájukat.

Aztán kialudtak a tábortüzek, és éjszakai nyugalom szállta meg

a tábort.

Hajnalhasadáskor azonban ismét számos vadász lóra pattant, és

málhás állataikkal elsiettek, hogy bölényekre vadásszanak, és

tovább gyarapítsák húskészleteiket, amit napközben az asszonyok

vékony szeletekre vágtak, és fafüstben a napon megszárítottak,

hogy élelmiszerrel láthassák el az erőd ellen felvonuló harcosokat.

338

XXIX.

A hadjárat. Vasakarat. Késői látogatás. A riasztólövés. A harc.

A csatakiáltás. A szökés. A nyíl. Az orvos. Harag. A hullámsír.

A gyász. A törzsfőnökök.

A nap az utolsó harci előkészületekkel telt el, míg végül le-

ment a Nap, és Monocatoocha csatakiáltása harsant végig a tábo-

ron.

A harcosok gyorsan felsorakoztak hosszú sorba, a király és

Moiré a menet élére állt, és a haragos sereg némán elindult az

erdőn át egy bölényösvényen az erőd felé.

Már leszállt az éj, amikor az indiánok egymérföldnyire az erőd

felett a Fekete-folyóhoz értek egy olyan helyre, ahol a víz sekély

volt, és könnyen át lehetett kelni rajta. Monocatoocha itt megállí-

totta seregét, hogy kiossza parancsait Sarzano erődjének megtá-

madásához.

Ötven embert leválasztott, akik azt a feladatot kapták, hogy

vonuljanak a folyó mellett az erőd déli oldalával szemben lévő

területre, létráikkal ússzanak át a folyón, és az elülső kapunál

igyekezzenek feljutni a falra. Ágyúdörrenés lesz a jel a támadásra,

amire hangos csatakiáltással válaszoljanak, elhitetve a spanyolok-

kal, hogy az indiánok fő csapata gyülekezik alattuk.

A király maga akarta irányítani a támadást az erőd északi ol-

dalánál, ahol át akart jutni az árkon és a falakon. A fő erővel átkelt

a folyón, és csapata zajtalanul haladt lefelé a folyó partján.

Az éjszaka koromsötét volt, és Sarzano még késön is házának

tetőteraszán ült Torrejon kapitánnyal, hogy felfrissüljenek a nap-

pali hőség után.

– A gyáva kutyák nem mernek megtámadni bennünket, –

mondta Sarzano megvetéssel – az éhség bizonyára megint szét-

züllesztette őket.

339

– Nem hiszem, hiszen pár nappal ezelőtt a vadászaink néhány

mérföldnyire innen az erdő nyugati oldalán látták tábortüzeiket

égni, és elmondásuk szerint nagyon sok tábortűz volt – válaszolta

Torrejon. – Az öreg Monocatoocha életre-halálra ki akarja szaba-

dítani a lányát, és ha a vadak nagy számban másznak fel a falra a

hátsó kapunál, akkor aligha lesz elegendő emberünk arra, hogy

visszatartsuk őket.

– Át kell jutniuk előbb a külső falon, aztán az árkon át, majd

fel a magas sáncra, és közben két oldalról kartácstűznek lesznek

kitéve – válaszolta nyugodtan Sarzano, majd nevetve még hozzá-

fűzte:

– Ha majd az árok már tele lesz halottaikkal, nem sok kedvük

lesz rá, hogy látogatást tegyenek a katonáimnál a sáncon.

– Nagy hátránya az erődnek, hogy az árkot nem csinálták

mélyebbre, hogy két vége felől feltölthesse a folyók vize – vála-

szolta Torrejon.

– Ez hatalmas munka lett volna, mert a talaj szintje több mint

ötven lábbal magasabban van, mint a folyó vízszintje – mondta

Sarzano. Különben meg ez ellen a söpredék ellen az erőd így is

elég erős. A megduplázott őrségen kívül hagyja csak aludni az

embereinket, a felesleges éjszakai szolgálat csak kifárasztaná

őket.

– Nem lenne jobb excellenciás uram, legalább az ároknál lévő

két ágyú mellett otthagyni a legénységet? – kérdezte Torrejon.

– Semmi szükség rá, úgysem támad az ellenség, ha pedig

mégis merészelné, akkor még mindig lesz elég időnk rá, hogy

tüzéreket küldjünk az ágyúkhoz. Térjen ön is nyugovóra, kapi-

tány, az utóbbi időben túl gyakran feleslegesen megvonta magától

az éjszakai pihenést – válaszolta Sarzano.

– Amit az ön biztonsága érdekében teszek, excellenciás uram,

az nem felesleges, és örömmel teszem – válaszolta Torrejon meg-

hajolva.

340

– Amit pedig én teszek az ön biztonságáért, kapitány, azt a

saját érdekemben teszem – válaszolta Sarzano. – Jó erőben kell

tartanom magát, hiszen tudja, önnek kell teljesítenie a végakara-

tomat.

– Én pedig hűségesen meg is fogom tenni, de az ég bárcsak

hosszú évekre elhalasztaná még ezt a feladatomat – mondta a

kapitány.

– Halandók vagyunk mindannyian, a sors ellen mit sem szá-

mít akaratunk, arra nem elegendő a mi erőnk. Egyvalamit azonban

életre-halálra ki akarok kényszeríteni. Nem akarom hagyni, hogy

ezek a félemberek elűzzenek a posztomról.

Sarzano ezekkel a szavakkal felállt, kezet nyújtott a kapitány-

nak és elköszönt tőle:

– Aludjon jól, viszont látásra holnap reggel!

Ezután elindultak lefelé a lépcsőn addig a folyosóig, ahonnan a

tábornok lakása nyílt. Itt még egyszer jó éjt kívánt a kapitánynak,

majd belépett a szobájába, amit egy lámpa világított meg.

Whelika a díványon végigheveredve elszundikált, amint azon-

ban meghallotta Sarzano lépteit a másik szobában, felriadt, és a

tükör előtti kis lámpa gyér fényében aggodalmasan tekintett az

ajtó felé. Bár az ajtó csukva maradt, mégis hallotta a gyűlölt em-

ber lépteit, amint fel-alá járkált szobájában. Aztán a szintén gyű-

lölt két néger asszonyra nézett, akik szobája túlsó sarkában a föl-

dön elheveredve mélyen aludtak. Reszkető, mély lélegzetet véve

maga fölé emelte kétségbeesett tekintetét, és görcsösen összekul-

csolta remegő kezeit.

Szerencsétlen kimenetelű menekülési kísérlete óta borzalmas

napokat élt át. Jóllehet a lábát ért sebesülése meggyógyult, lelke

azonban még mélyebb kétségbeesésben volt, mint korábban, mert

annak idején volt még némi reménység, hiszen bízott benne, hogy

alkalom fog adódni a menekülésre. Sikerült neki elhitetni

Sarzano-val, hogy beletörődött a sorsába, és ennek következtében

egyre nagyobb szabadsághoz jutott, mostanra azonban kialudt

341

minden reménye. Szobáját már egyáltalán nem hagyhatta el,

Sarzano már a tetőteraszra sem vitte fel magával attól tartva, hogy

öngyilkossági szándékkal leveti magát az udvarra, így fájdalma-

san és nyomorúságos kétségbeesésben teltek-múltak napjai.

Aggodalmasan visszatartott lélegzettel hosszasan figyelte

Sarzano lépteit a szomszéd szobában, amikor a tábornok hirtelen

az ajtóhoz lépett, és benyitott hozzá.

Belépett a szobába, és vad, bár nem haragos pillantást vetett az

indán lány felé. Aztán az alvó néger asszonyok felé fordulva lábá-

val meglökte őket, és intett nekik, hogy távozzanak.

Whelika megremegett, fejét lehorgasztva maga elé nézett, mi-

közben a néger asszonyok kimentek a szobából, és becsukták

maguk mögött az ajtót.

– Isabella, lábbal tiportad a saját boldogságodat – kezdett bele

Sarzano, kényszeredetten nyugodt hangon. – Visszaéltél a bizal-

mammal és jóságommal, a szerelmemet hálátlansággal viszonoz-

tad. A kegyességed volt az egyetlen valami a világon, amit erő-

szak nélkül szerettem volna elnyerni. Sikertelenül küzdöttem érte,

eredménytelenül fáradoztam vonzalmadért, és ezért mondtam

annak a cselszövő Antonio-nak, hogy azt akarom, velem együtt

temessenek el közös koporsóban. Ezt az elhatározásomat egyedül

a szerelmed tudta volna megváltoztatni, te azonban elutasítottál

engem, és hálátlan viselkedéseddel csak megerősítetted elhatáro-

zásomat. Válaszolj! Maradjak ennyiben, vagy azt akarod, hogy

megváltoztassam elhatározásomat?

Közben a lány közelébe lépett, hangja egyre enyhébbé válto-

zott, tekintete egyre csillogóbbá vált, Whelika azonban nem vála-

szolt, hanem továbbra is mozdulatlanul maga elé nézett.

– Ez minden, amit válaszolni akarsz? – kérdezte ekkor

Sarzano tompa hangon, dús szemöldökeit borúsan összevonva, de

az indián lány nem mozdult, és továbbra is hallgatott.

– Nem hallottad mit mondtam, Isabella? Más hangon beszél-

jek veled? – folytatta haragosan, megragadva a lány vállát, mire ő

342

összerándult, mintha patkány harapta volna meg, védekező moz-

dulattal odébb ült, és döbbenten felkiáltott:

– Vissza, szörnyeteg! Tégy, amit akarsz, nem félek tőled,

csak utállak és megvetlek, a haragod és dühödt ordibálásod jobban

elviselem, mint hízelgő, kígyó szavaidat. – Sarzano azonban leült

mellé, megragadta a karjával, és a keblére vonta.

Ekkor azonban odakint lövés dördült, aztán még egy, és üvöltő

hangok harsantak végig az erődön, mintha elszabadult volna a

pokol.

– Ah! Itt vannak a kutyák, na most majd onthatják vérüket! –

kiáltotta Sarzano felugorva. Kirohant az ajtón át a szobájába, fel-

csatolta kardját, fejére kapta tollas kalapját, majd kirohant a folyo-

sóra, és le a lépcsőn.

Ott álldogált a két néger asszony, és mellettük elrohanva oda-

kiáltotta nekik:

– Befelé Isabella-hoz! Az életetekkel feleltek érte!

Leérve az udvarra egyszerre hallotta meg az erőd elülső és hát-

só oldala felől az indiánok borzalmas csatakiáltását, miközben a

katonák előrohantak szálláshelyeikről, és posztjaik felé siettek.

Sarzano egy pillanatra megállt, elbizonytalanodva, hová is for-

duljon először. Ekkor villanást látott az északi oldalon, és az erő-

döt ágyúdörgés rázta meg.

Sarzano néhány pillanaton belül ott termett a sáncon, és kato-

náit már a vadakkal küzdve találta, akik nagy számban jutottak át

létráikon, a külső falon, és igyekeztek átjutni az árkon, felmászni

a magas sáncra, ahol a spanyolok bajonettekkel és alabárdokkal

verték vissza őket, és a sebesültek visszazuhantak az árokba.

A vadak azonban sötét áradatként egyre csak tolongtak át fel-

tartóztathatatlanul a külső falon és le az árokba, kívülről követték

őket a többiek, miközben az árokban az éjszaka sötétjében ide-oda

hullámzott a sötét alakok fekete tömege. Dühödt kiáltozásaik és a

kartácslövések dörrenései töltötték be az árok levegőjét, miközben

343

a falon az ágyúk vasesőt zúdítottak az erődön kívül rohamra induló tömegbe. Az indiánok válasza nyílvesszők zápora és sebe-

sültjeik üvöltése volt. Halottaik száma egyre gyarapodott az árok-

ban, miközben bajtársaik rajtuk keresztül rohamozták tovább a

sáncot.

A spanyolok azonban valamennyien vasból készült mellvérte-

ket viseltek, amin a vadak nyilai ártalmatlanul összetörtek, így

csak fejeik és karjaik voltak veszélynek kitéve, ha előbukkantak a

sáncfal mögül.

Az ágyú- és fegyvertűz ellenére egyre növekedett a rohamozók

száma, és percről percre dühödtebben támadtak, és a védelmet

nyújtó vértjeik ellenére számos spanyol is harcképtelenné vált a

nyíllövésektől. Még maga Torrejon kapitány is részt vett a küz-

delemben, és borzalmas kardjával hol itt, hol ott juttatott le egy-

egy vadat az árokba, miközben Sarzano pengéje szintén halált és

pusztulást osztogatott.

Harcra szólítása még az indiánok csatakiáltásait is túlharsogta,

és ahol azok felbukkantak a sáncon, a spanyolokkal együtt meg-

rohamozta őket.

Az erőd északi oldalán így folyt a küzdelem még mindig a ro-

hamozók hátrányára, amikor az erőd déli csúcsánál felharsant a

vadak hangos, rikoltó csatakiáltása, Sarzano pedig odarohant kö-

rülnézni, mekkora a veszély.

Ez alatt az idő alatt Whelika dermedten, mozdulatlanul ült a

díványon, és lángoló tekintettel hallgatta az ágyúdörgést és nép-

ének csatakiáltását, miközben a két néger asszony az ajtóban állva

szemmel tartották a foglyot.

Ekkor a mingoe-k győzelmi kiáltása hallatszott be a szobába,

mire Whelika felugrott.

– Győztek, győztek, a mingoe-k győztek! – kiáltotta ujjongó

hangon, és ő maga is éles győzelmi kiáltást hallatott. – Apám

megjött, Sarzano pedig, és ti is, valamennyien itt az erődben, meg

344

fogtok halni! – kiáltotta tovább, mire a néger asszonyok feltépték

az ajtót, és rémülten, döbbenettől elragadva elrohantak.

Whelika utánuk futott, le a lépcsőn, ki a házból, pont abban a

pillanatban, amikor Sarzano a déli oldal felé száguldott. A lány

szinte repülve néhány ugrással fenn termett a fal tetején, ahonnan

korábban a káplánnal alávetették magukat. Még egy pillantást

vetett Sarzano-ra, és a következő pillanatban leugrott a sötét fo-

lyóba.

A déli csúcsnál a vadak feljutottak a sáncra. Közelharc kezdő-

dött a spanyolokkal, akik lépésről lépésre hátráltak a támadók

elől. Ekkor Sarzano rettenetes hangja harsant fel a vadak győzelmi

kiáltása közben, és katonáival az indiánok közé vetette magát.

Hosszú kardjával minden irányba lesújtott az ellenség fejeire,

emberei nekilendülve újra előre törtek, és a vadakat lemészárol-

ták, vagy menekülés közben lezuhantak a sáncról. Ekkor egy nyíl

eltalálva Sarzano bal szemét, mélyen behatolt a fejébe, mire fáj-

dalmában felüvöltve hátratántorodott.

Mindkét kezével megragadta a nyílvesszőt, és első pillanatban

ki akarta húzni, de annyira be volt ékelődve a csontba, és olyan

mérhetetlenül nagy volt a fájdalma, hogy fejét két keze közé szo-

rítva elordította magát:

– Vigyetek a szobámba, és hívjátok az orvost!

Villanások és ágyúdörgések követték egymást szakadatlanul az

erőd minden oldalán, alapjaiban megrázva azt, és a lőporfüst sűrű

fellegekben gördült tova felette. A vadak feladták a küzdelmet, és

a spanyolok ekkor győzelmük tudatában valamennyi ágyúval a

sötétben visszavonuló ellenségre tüzeltek. Sarzano közben két

katona által támogatva ingatag léptekkel lassan, lehorgasztott

fejjel haladva elérte a házát, a szeméből lógó nyíllal.

Mérhetetlen fájdalommal lépkedett felfelé a lépcsőn, és éppen

a szobájába ért, amikor Torrejon futva megérkezett, nyomában az

orvossal, aki felkiáltott:

– Úristen, excellenciás uram, megsérült?

345

– Igen, igen, a kutyák sírra éretté tettek engem – kiáltotta

Sarzano rettenetes kínok között. – Húzza ki a nyilat a szememből,

doktor, képtelen vagyok tovább elviselni a kínokat!

Közben minden tagjában remegett, és görcsösen szorongatta az

őt támogató katonák karjait.

Az orvos aggodalmasan odalépett hozzá, és ujjaival finoman

megfogta a nyilat, de erre Sarzano őrjöngve felkiáltott:

– El akar tenni láb alól? Húzza már ki gyorsan!

Az orvos a sérült dühöngő hangjának hatására megragadta a

lövedéket, és teljes erőből kirántotta. A nyílvessző szára ott volt a

kezében, de a nyílhegy a fejben maradt, és a tábornok szeméből

sugárban kezdett spriccelni a vér.

Sarzano velőt rázó üvöltéssel mindkét kezét az arcához kapva,

görcsösen reszketve néhány pillanatra megállt, aztán az ágya felé

mutatott, és a katonák odakísérték őt.

Nyögdécselve és kiáltozva lerogyott fekhelyére, kísérői pedig

döbbent csenddel vették körül a lovag hosszú, reszkető alakját, de

aztán összeszedve maradék erejét, ziháló hangon kiáltozni kez-

dett:

– Hozzátok ide mellém Isabella-t az ágyamra, és láncoljátok

meg, és élve tegyétek be velem együtt a koporsómba, mert nekem

végem van. Torrejon, tartsa be esküjét!

Torrejon Whelika szobájának ajtaja felé tekintett, és elcsodál-

kozott, hogy az ajtó tárva-nyitva van. Berontott a szobába, de az

indián lány eltűnt.

– Isabella nincs a szobájában, az ajtó tárva nyitva van, excel-

lenciás uram – mondta Torrejon Sarzano-nak, mire az mint az

ürült, felugrott fekhelyéről, karjait görcsös remegéssel az ajtó felé

tárva, átrohant a másik szobába és kiáltozni kezdett:

– Hová lett, az az átkozott, az a nyomorult? Eltűnt, elmene-

kült! – majd tehetetlenül lerogyott a földre.

346

Gyorsan felemelték, és visszavitték az ágyára, Sarzano azon-

ban ismét megpróbált feltápászkodni, és tovább kiáltozott:

– Köttessék fel a néger asszonyokat, Torrejon! Kínozzák őket

halálra, vágják le egyenként a végtagjaikat! Isabella eltűnt, és

nekem egyedül kell befeküdnöm a koporsómba!

A kapitány megpróbálta megnyugtatni. Ígéretet tett, hogy vég-

re fogja hajtani a parancsait, és igyekezett reményt kelteni benne,

hogy az indián lányt úgyis elfogják majd, Sarzano azonban tovább

tombolt és dühöngött, míg végül már nem volt ereje beszélni, és

csak morogva csapkodott maga körül.

Így tombolt még egy ideig. Az ágyúdörgés közben elhallgatott,

halotti csend szállta meg az erődöt, és amint a hajnalpír emelkedni

kezdett az égen, parancsnoka, Don Sarzano tábornok halott volt.

Torrejon lépett a helyére, és azt a parancsot adta, hogy azonnal

induljon egy hajó New-Orleans-be, és kérjenek további parancso-

kat Don Ballarta y Zumpango főkormányzótól.

A Nap még fel sem kelt, amikor a hajó útnak indult a főkor-

mányzóhoz intézett sürgönnyel. Ezt követően Torrejon parancsot

adott, hogy kezdjék el a halott és sebesült indiánokat bedobálni a

folyóba. Az árokban több mint százan voltak, és az erődön kívül

is több mint ötvenet találtak. Valamennyiüket, a még élőket is

bedobálták a folyóba.

A spanyoloknak is körülbelül húsz halottjuk volt, akiket az

erőd mögött a földbe temettek el. Estére már csak Sarzano holt-

teste maradt temetetlenül.

Kinyitották a nagy ónkoporsót, és a tábornokot teljes uniformi-

sában, kardjával és tollas kalapjával együtt behelyezték, aztán

lezárták, és az elülső kapun keresztül levitték a folyó partjára, és

kötelekkel két hajó közé függesztették.

A Nap lement, az őserdő árnyéka már elterült az erőd felett, és

a spanyol zászló félárbocra eresztve csüngött a zászlórúdon a tá-

bornok elhagyott lakása feletti tetőteraszon, amikor a legénység

Torrejonnal az élen felszállt a hajókra. A dobok tompa hangon

347

peregni kezdték a gyászinduló ütemét, és a parancsnokkal elin-

dultak vízi sírhelye felé. Nem messze az erőd felett megálltak a

korábban általa kiválasztott helyen, és az erőd valamennyi ágyú-

jának dörrenése mellett leeresztették a folyó mélyére, hogy még

sok-sok évvel ezt követően is a Fekete-folyónak ez a része a

„Sarzano sírja” hátborzongató nevet viselje.

Az indiánok az utánuk leadott kartácstűz miatt vad iramban

menekültek az erőd mögötti erdőbe, és tovább futottak, míg el

nem érték a gázlót a Fekete-folyón, mert az utánuk leadott lövések

nehéz golyói szétroncsolták felettük a fák ágait, amelyek közéjük

hullottak. Monocatoocha ott megálljt parancsolt, hogy harcosait

összegyűjtse maga körül. Számuk a felére zsugorodott, és az élve

megmenekülők között is számos sebesült volt.

A király lehorgasztott fejét kezei közé fogva leült egy öreg cip-

rus alá, és időről időre hangos, panaszos kiáltásokat hallatott, mert

a számos harcossal együtt hatalmának egy része is odaveszett, és

sem gyermekét, Whelika-t nem sikerült kiszabadítania, sem a

gyűlölt spanyolon nem sikerült bosszút állnia.

Minél inkább alábbhagyott az éjszaka sötétje, annál inkább

felismerte harcosai csekély számán, milyen hatalmas veszteséget

szenvedett el, és még mindig voltak néhányan, akik csak ekkor

kerültek elő, leginkább sebesültek.

Moiré is csak akkor érkezett, amikor már kireggeledett, néhány

harcos kíséretében.

– Monocatoocha szíve igen nehéz, – szólt hozzá a király

szomorú, levert hangon – mert számos harcost veszített el, gyer-

mekét sem sikerült megmentenie, és a spanyol csak nevet tehetet-

lenségén.

– A hadisten ellened volt – válaszolta Moiré. – Nem a te bű-

nöd, hogy nem győztél. A mingoe-k derekasan küzdöttek, de ami

most nem sikerült, annak egy másik alkalommal még jó vége

lehet.

348

– Megfeledkeztél róla, hogy sok év telik el, míg a gyerekből

kifejlődik egy harcos. Ha még egyszer megrohamozom az erődöt,

harcosok nélkül vonulhatok vissza táborhelyemre, és asszonyokat,

öregembereket küldhetek vadászni, hogy ne haljunk éhen – foly-

tatta Monocatoocha. A shawnee és delaware csapatoknak könnyed

játékuk lenne velem, ha most érkeznének.

– Ezért osztozzunk hamarosan a francia kincsein, aztán vo-

nulj fel a hegyekbe a Washita-folyó mentén, ahol forrva bugyog

fel a földből a víz. Az ellenségek ott képtelenek lesznek megtalál-

ni – mondta a félvér.

– Ahhoz, hogy meg tudjam osztani veled a francia kincseit,

további harcosokat kellene feláldoznom, hiszen számos szolgája

van, és valamennyien jól bánnak a puskával – válaszolta a király,

majd még hozzáfűzte: – Egyetlen további harcost sem veszíthetek

el.

– Nem is kell. Csellel fogunk győzni. Amikor már valameny-

nyien alszanak, én majd beengedlek benneteket, így harcosaid

megölhetik a franciákat anélkül, hogy akár egyetlen emberedet is

elveszítenéd – válaszolta Moiré megnyugtató hangon és nekibáto-

rodva, a király azonban visszatért borús gondolataihoz, és hallga-

tott.

Nemsokára jelt adott az indulásra, és az elkedvetlenedett sereg

mint egy gyászmenet, indult útnak. Átkeltek a folyón, és a bölé-

nyek által kitaposott ösvényt követték az erdőn át, melyen az elő-

ző éjszaka ideértek.

A Nap perzselő sugaraival tűzött le a magas égről a virágoktól

pompázó prérire az erdőn túl, amikor a király vert seregével elérte

táborhelyét. Az öregemberek és asszonyok hallgatagon fogadták

őket, mert a megcsappant sereg levert tartása már messziről hir-

dette a csata kimenetelét.

Hangos panaszok és fájdalmas üvöltések törtek fel azokból az

asszonyokból, akik nem találták férjeiket a harcosok között, és

panaszos hangjuk messzire elhallatszott az erdőben. A visszatért

harcosok szomorúan heveredtek le tábortüzeik mellé, a király

349

pedig elrejtőzött a sátrában. Egy idő után a segítségül hívott

mingoe törzsek törzsfőnökei összegyűltek előtte, és követelni

kezdték, hogy beszélhessenek vele.

Monocatoocha kilépett hozzájuk tábortüze mellé, mire a leg-

öregebb törzsfőnök belekezdett:

– Segítségül hívtad a mingoe törzseket, hogy kiűzzük közös

ellenségeinket, a spanyolokat ebből az országból, és mi követtük

hangodat. A hadisten azonban nem volt jó hozzád, magadra von-

tad a haragját, és ezért mi elveszítettük a legjobb harcosainkat

anélkül, hogy legyőztük volna a spanyolokat. A hangod többé

nem fogjuk követni, ha ellenségeink elleni harcra szólítasz ben-

nünket, és elesett bajtársainkat gyászolva most elvonulunk, hogy

odahaza meghallgassuk asszonyaink és gyermekeink panaszos

jajveszékelését.

– Monocatoocha többet veszített saját harcosaiból, min ti, és

panasza értük és saját gyermekéért erősebb, mint a tiétek. Többé

nem akar harcolni a mingoe-k ellenségei ellen, és rájuk hagyja

országukat. Vonuljatok hát el, a vadászat istene legyen hozzátok

kegyesebb, mint a hadisten – válaszolta a király mély szomorú-

sággal hangjában, és visszament a sátrába.

XXX.

A hazatérő lány. Az ágyúdörgés. Moiré visszatér. Óvatosság. Az

éjszakai művelet. A hűséges kutya. Küzdelem a sötétben. A vadak.

Harckészültség. A mentőcsónak. A vihar. Az ütközet. Shawnee-k és

delaware-k. A sebesült.

A törzsfőnökök visszatértek a harcosaikhoz, és készülődni

kezdtek az indulásra, amikor hirtelen elhalkult az asszonyok pana-

szos jajgatása a táborban, és hangos örömujjongás terjedt szét

egyik végétől a másikig.

350

A király és Moiré kiugrottak a sátorból, és csodálkozva néztek

körül, majd megláttak egy csoport indiánt az erdő szélén, a tábor

felé közeledni. Asszonyok szaladtak feléjük ujjongva, és felis-

merték Whelika-t, aki fürgén futva hagyta ott kísérőit, és tárt ka-

rokkal közeledett.

– Whelika, gyermekem, szeretett, egyetlen leányom! – kiál-

totta Monocatoocha ujjongó hangon felé rohanva, és örömköny-

nyek között csókolgatva őt, kebléhez ölelte.

– Whelika, drága Whelika! – kiáltotta egyre ismételve, örö-

mébe beleremegve, sírdogálva, és becézgetve őt, fejezte ki örö-

mét.

Az egész törzs, öregek és fiatalok gyülekeztek a közkedvelt

Whelika körül, és győzedelmes érzéssel kísérték a király sátrához,

és mindenki kezet szorított vele, és kifejezte visszatérte feletti

örömét.

Kísérői Monocatoocha törzsének harcosai voltak, akik az éj-

szaka során az erőd déli csúcsa ellen intéztek támadást, és akiket

maga Sarzano űzte le a sáncról. Visszatérve a Fekete-folyó túlsó

partjára az erdőben várták az erőd elleni roham kimenetelét, és

Whelika ott bukkant rájuk menekülése közben.

– Sarzano, a szörnyeteg halálosan megsebesült – kiáltotta

Whelika ujjongva apjának, és egyik kísérőjére mutatva folytatta:

– Haringo nyíllal eltalálta az egyik szemét!

Az idegen harcosok is odajöttek, mire Monocatoocha győze-

delmesen szólt hozzájuk:

– Halljátok, halljátok? Ősellenségünk, a spanyol Sarzano ha-

lálos találatot kapott. A hadisten mégiscsak jó volt

Monocatoocha-hoz, bár sok harcost elvett tőle!

A táborban már egyetlen panaszos hangot sem lehetett hallani,

a Whelika visszatérte feletti öröm elnyomta a bánatot, és

Monocatoocha könnyű szívvel nézte végig este, amint az idegen

törzsfőnökök elvonultak harcosaikkal.

351

Gyermekét visszanyerve megfeledkezett minden bajáról, már

harcosainak elvesztésére sem gondolt, a bosszúvágyó shawnee-k

és delaware-k visszatérésére sem. A pillanat boldogságában csak

örömöket látott a jövőben. Az esti tábortűznél Whelika ott ült

mellette bölényprémén, és elmesélte, hogyan alakult a sorsa hosz-

szú fogságának ideje alatt.

Ekkor hirtelen Sarzano temetése közben leadott ágyúlövések

hangja érte el a tábort, mire Whelika ujjongva felkiáltott:

– Sarzano halott, most van a temetése!

Aztán elmondta, az erődben az a szokás, hogy katona halála

esetén bajtársai a sírja felett elsütik fegyvereiket, mivel azonban

most ágyúkkal lőttek, ez minden bizonnyal azt jelenti, a tábornok

kapta meg a végtisztességet.

Feltételezéséről azáltal nyertek bizonyosságot, hogy az ágyú-

lövések hangja abbamaradt, és miután Whelika elmesélte, hogy

Sarzano egy nagy koporsót tartott készenlétben a maga részére, és

azt a parancsot adta, hogy halála után őt is tegyék be mellé, és az

erőd alatt sülyesszék el, Monocatoocha megesküdött, hogy a spa-

nyolt kiszedeti a vízből, és farkasok elé dobatja.

Még késő éjjel is ott ültek együtt a tűz mellett, és

Monocatoocha figyelmesen hallgatta gyermeke szavait, és amikor

végül nyugovóra tértek, kijelentette, hogy ő a legboldogabb király

a világon.

Másnap kora reggel Moiré odalépett hozzá, és megkérdezte

tőle, mikor osztoznak a francia kincsein, amire Monocatoocha

válasza így szólt:

– Majd akkor, ha éjszaka, amikor a franciák alszanak, kinyi-

tod a házaikat, mert ha ébren vannak, és lövöldözni tudnak, akkor

nem támadom meg őket. Amint már mondtam neked, több harcost

nem veszíthetek el. Most már körülbelül csak nyolcvan harcosom

van, és körülbelül ugyanennyit áldoztam fel gyermekem meg-

mentéséért és Sarzano elpusztításáért.

352

– Akkor én most visszatérek a franciákhoz, és körülnézek,

milyen lehetőséget tudok teremteni arra, hogy éjszaka folyamán

beengedjem az embereidet – válaszolta a félvér. Minden reggel

küldd el egyik harcosodat a franciák települése mellett lévő erdő

első fájához, és ha arról számol be, hogy a fa kérge egy darabon

frissen le van hántolva, akkor este személyesen gyere el oda, hogy

beszélni tudjak veled és elmondjam, milyen megoldást találtam.

– Monocatoocha úgy fog tenni, amint tanácsoltad, és meg-

osztozik veled a francia kincsein – válaszolta a király, majd sátra

felé fordult karjait kitárva, ahonnan Whelika lépett elő, vidáman

és barátságosan üdvözölve őt, és a keblére sietett.

Reggeli után Moiré útnak indult, és a telepesek legnagyobb

meglepődésére dél körül érkezett meg Louvencourthoz.

– Több hét szabadságot kapott tőlem, és már vissza is tért? –

szólt hozzá a gróf kellemetlenül meglepődve a félvér megjelené-

sén. – Nem akarja kihasználni a szabadságát?

– Odafent a hegyekben túl sok eső eshetett – válaszolta

Moiré. – Az a környék, amerre utam vezetett, járhatatlan, minden

folyó és patak rendkívüli módon megduzzadt, és túl sok akadályba

ütköztem, így végül lemondtam az útról.

– Akkor bizonyára felvilágosítást tud adni nekünk arról, mi

volt az oka utolsóelőtti éjjel az ágyúlövéseknek az erődben, ami itt

nálunk is határozottan hallható volt – folytatta a gróf.

– Én is hallottam, azonban amikor az ágyúzás elkezdődött,

néhány mérföldnyire a folyótól tábortüzem mellett feküdtem, és

fogalmam sincs róla, mi lehetett az oka. a lövöldözésnek – vála-

szolta Moiré.

– Arra gondoltam, hogy a mingoe-k, akik megtámadták a

spanyolok hajóit, talán megrohamozhatták az erődöt is – jegyezte

meg Louvencourt.

– A mingoe-k? – kérdezte a félvér. – Ó nem, ők valószínűleg

elhagyták a környéket, ebben az évszakban rendszerint inkább

nyugatra vonulnak a nagy prérire, ahol számtalan bölény van,

353

mintsem, hogy itt maradnának. Sarzano tábornok egy vén bolond,

ki tudja, mi járhatott a fejében.

– Éjszaka nem szokás annyi lőport ellövöldözni valami ko-

molyabb ok nélkül. Ha nem a mingoe-k voltak, akkor más indiá-

nok támadták meg az erődöt – válaszolta Louvencourt elfordulva

Moiré-tól, aki elindult lakása felé, hogy kipihenje hosszú gyalog-

lását.

– Moiré utazásának kétségtelenül volt valami köze az erődből

történt ágyúzásnak – mondta a gróf, miközben Remi és Lazare

társaságában a kert felé mentek, ahol Lazare több erőteljes eperfa

csemete elültetését rendelte el, melyeket az erdőből hozatott.

– Azt mondta, semmit sem tud a lövöldözés okáról, és a

mingoe-k innen állítólag a nyugati prérikre vonultak, én azonban

egyik állítását sem hiszem el.

– Egyik sem igaz, gondosan meg kell figyelnünk őt – je-

gyezte meg Lazare.

– Tényleg nagyon kellemetlen, hogy kénytelenek vagyunk ezt

a rejtélyes, veszélyes embert magunk között tartani – mondta Re-

mi Louvencourt. – Én a helyedben feltétlenül megszabadulnék

tőle.

– Csak nem olyan feltétellel, hogy valami igazságtalanságot

követnék el vele – válaszolta a gróf. New-Orleans-ben szolgála-

tomba vettem, és mindeddig még semmi okot sem adott rá, hogy

minden további nélkül elküldjem. Ha adódna rá valami alkalom,

hogy visszaküldjem New-Orleans-be, akkor meg is tenném, de

hogyan zavarhatnám el jogszerűen a vadonba?

– Szemmel fogom tartani. Kárt nem okozhat nekünk – vetette

közbe Lazare. Csak nehogy a kutyával csináljon valamit, hiszen

láthatóan útjában van, különösen azóta, amikor megtiltottam neki,

hogy etesse, és megpróbáljon összebarátkozni vele, hiszen

Vaillant kiengesztelhetetlenül ellenszenves iránta.

– Egyre csak abban reménykedek, hogy New-Orleans-ból

újabb szállítmány érkezik az erdődbe. Ha így történne, beszélnék

354

a vezetőjükkel, hogy vigye vissza magával Moiré-t – mondta a

gróf, amikor a grófnő kézen fogva a kis Sauvée-t, Vaillanttal a

hátuk mögött a kertbe lépett, hogy megtekintse az újonnan ültetett

fákat, amelyek a következő évben asztalukat majd el fogják látni a

kedvelt gyümölccsel.

A telepesek szorgos tevékenységgel töltötték napjaikat, és

munkájukkal megelégedve éjszakánként egészséges, mély alvás-

sal frissültek fel, csak Lazare nem adta át magát teljesen az éjsza-

kai pihenésnek, csak fél szemmel és fél füllel aludt, amint mond-

ják. Azzal a gondolattal feküdt le, hogy Moiré az éjszaka folya-

mán valamiféle tevékenységbe kezd, és árulást készíthet elő ura

ellen, és amint mély álom akarta karjaiba zárni, védekezett ellene,

és fekhelyéről hallgatózott ki az éjszakába, vagy kinyitotta lakása

ajtaját, hogy kinézzen az udvarra, vagy kimenjen az őrszemhez,

akit a kapuhoz állítottak.

Ezen kívül Vaillant gyakran adott neki okot felesleges aggo-

dalomra, amikor a közelben elszáguldó farkasok üvöltéséhez

csatlakozott, vagy dühödt hangon válaszolt egy-egy bagoly rejté-

lyes huhogására valamelyik közeli fáról, mire Lazare rémülten

ugrott fel fekhelyéről, és kinézett az udvarra.

Figyelő tekintetével azonban nem csak otthon követte a félvért,

hanem útjait is megfigyelte, amikor az eltávolodott a településtől,

és egy héttel Moiré visszatérte után észrevette, hogy amikor va-

dászni megy, nem különböző irányokba indul el, mint korábban,

hanem a folyó mentén mindig ugyanarra megy.

Azt is észrevette arcvonásain, ha találkoztak, mintha tartana

tőle, és különben is gyanúsabbnak tűnt számára, mint korábban,

jóllehet tevékenysége semmi gyanúra nem adott okot.

Ilyen nyugtalan gondolatokkal tért nyugovóra Lazare egyik ké-

ső este, amikor az újhold vékony sarlója miatt mély sötétségbe

borult a település.

A fárasztó napi munka után Lazare fáradtan, álomba merült, és

a szokásosnál mélyebben aludt, így nem ébredt fel Vaillant ugatá-

sára, pedig a kutya nagyon hangosan ugatott, és láncát tépve előre

355

ugrott, mert Moiré-t látta kilépni abból a házból, ahol a gróf több

szolgájával együtt lakott.

Igen halkan és óvatosan nyitotta ki Moiré az ajtót, és csukta be

maga után, és zajtalan lépteivel még inkább igyekezni kezdett,

amikor a gyűlölt kutya vadul ugatni kezdte.

Oldalirányba osont, a folyó menti utolsó rönkház felé az udvar

északi oldalán, amit raktárépületnek használtak. Félretolta a fare-

teszt, majd a házba belépve behúzta maga után az ajtót.

Koromsötét volt a tágas épületben, de a sötétség ellenére Moiré

igen jól eligazodott, és persze kézzel tapogatózva ment keresztül a

helyiségen ládák, hordók és bálák között a ház hátsó oldalán lévő

falig, ahol nem volt felhalmozva semmi.

Jobbra fordult egy hordóhoz, elővett mögüle egy ásót és egy

csákányt. A szerszámokkal letérdelt a szabadon lévő hátsó fal

mellett, és a könnyű, homokos talajon a legalsó fatörzs alatt ide-

oda tapogatózni kezdett. A csákányt félretette, az ásóra támasz-

kodva felemelkedett, és közvetlenül a fal mellett beleásott a laza

talajba, és a földet maga mögé dobta a házban. Néhány percen

belül a mélyedés már elég jelentős volt, és miközben a fatörzs alól

a csákánnyal kibányászta a földet, halk szavakat suttogott, amire

ugyanolyan halkan kívülről válaszoltak. Odakint is szorgos kezek

munkálkodtak, hogy eltávolítsák a földet, így a rönk alatti nyílás

nemsokára elég nagy volt ahhoz, hogy azon egy ember át tudjon

kúszni.

Moiré megint suttogni kezdett, mire egy indián kezei és feje

jelent meg a fal alatti lyukon keresztül, és néhány pillanaton belül

az egész ember ott állt Moiré mellett a házban, miközben egy

másik vad utána nyújtotta csatabárdját.

Ekkor Vaillant egy rövid, de haragos ugatást hallatott, és erre

Lazare felriadt álmából. Felugrott és hallgatózni kezdett, de a

kutya nem ugatott tovább, hanem haragos morgást hallatott, amit

Lazare közeli veszély jelzéseként ismert a hang alapján. Gyorsan

kilépett a házból az udvarra, odament a kutyához, és elengedte

láncáról.

356

Vaillant hatalmas ugrásokkal pillanatokon belül a raktárépület

ajtajánál termett, orrával belökve beugrott, és egy fájdalmas kiál-

tás a kutya haragos ugatásával együtt jelezték, hogy odabent rá-

vetette magát valakire.

Lazare a nyomában berontott a ház sötétjébe, és azonnal kapott

egy késszúrást a válla közelében. Ő azonban ennek ellenére el-

kapta láthatatlan ellenfelének kezét, jobbjával megragadta a nya-

kát, és olyan erővel csapta földhöz, hogy ellenfele fájdalmas

üvöltést hallatott, amiben Lazare a félvér hangját ismerte fel. A

következő pillanatban kitépte a kést a kezéből, és markolatig

többször a mellébe döfte, miközben Vaillant ellenfelével rázuhant,

és a sötétben valamennyien összegabalyodva hemperegtek.

Ekkor világos fény bukkant fel az ajtóban, és a gróf rontott be

a házba egyik kezében gyertyával, karddal a másikban.

Lazare elkapott egy másik ellenfelet. Egy indián volt, aki vérző

testtel, összekuporodva hevert alatta Moiré testén, miközben

Vaillant egy további vadat ölt meg, akit nyakánál ragadott meg, és

ide-oda rángatott.

– Istenem, Lazare, hiszen te vérzel – kiáltotta a gróf döbben-

ten, tekintetével hűséges barátjának véres ingére meredve.

– Semmiség, gróf úr, a gazember túl magasra szúrt, de meg-

kapta, amit megérdemelt. Hál’ istennek galád szúrása félrement.

Nézze csak a nyílást a fal alatt, amit a vadaknak nyitott meg, és

ahol ezek ketten már be is jutottak.

Ebben a pillanatban a házak lőrései felől 10-12 lövés dörrené-

sét lehetett hallani hirtelen egymás után, és közvetlen ezt követően

felharsant a mingoe-k hátborzongató csatakiáltása a közelben, de

gyorsan vissza is húzódtak az erdőbe, hogy fedezékbe kerüljenek

a telepesek golyói elől, akik valamennyien elfoglalták helyeiket

posztjaikon, szakadatlan tűz alatt tartva őket.

Lazare gyorsan egy nehéz hordót gördített a raktárépület fala

alatti nyílásba, majd kivette ura kezéből a gyertyát, és megvilágí-

357

totta vele Moiré-t és a két indiánt. Miután meggyőződött róla,

hogy már egyikük sem él, kiment a gróf után az udvarra.

A lövöldözés abbamaradt, és a vadak felől is már csak ritkán

lehetett hallani egy-egy csatakiáltást az erdőből, miközben a gróf

és Lazare végigjárták a házakat, és tanácsaikkal tevékenyen támo-

gatták az embereket, kitartásra biztatva őket, és megszervezve a

település energikus védelmét. Miközben a férfiak lőfegyvereiket

készenlétben tartották, a néger asszonyok és lányok dárdákkal,

baltákkal és bárdokkal fegyverkeztek fel, és elhatározták, hogy

életre-halálra küzdeni fognak a vadakkal.

Remi Louvencourt kinyitotta kötszeres és orvosi ládáját, ké-

szenlétbe helyezve eszközeit, hogy a sebesülteknek azonnal segít-

séget nyújthasson, majd bement a grófnőhöz, hogy megnyugtassa

és vigasztalja őt.

Az éjszaka azonban a vadak újabb támadása nélkül telt el, de

amikor a nappali fény megvilágította az erdőt, a távolban a fák

alatt látni lehetett az indiánokat, amint ide-oda nyüzsögtek, és

csoportokba verődtek.

– Rohamlétrákat készítenek – mondta a gróf az udvarmester-

nek, miután egy ideig távcsövével figyelte a vadakat. Most ko-

molyra fordul a helyzet, Lazare, már csak az a kérdés, hogy há-

nyan vannak.

– Több százan is lehetnek, gróf úr, és visszaverésük vesztesé-

gekkel járhat. Asszonyaink és lányaink is számítanak, nem emlék-

szik arra a borzalmas éjszakára Port au Prince-ben? – válaszolta

Lazare. Minden meglévő edényt megtöltetek vízzel, és készenlét-

be helyeztetem itt az udvaron arra az esetre, ha a vadak megkísé-

relnék felgyújtani a házainkat.

Miközben a gróf a feleségénél tartózkodott, hogy vele és Re-

mi-vel együtt gyorsan elfogyasszák reggelijüket, Lazare több né-

ger kíséretében bement a raktárépületbe, Moiré és a két indián

holttestét levitette az egyik hajójukba, hogy onnan a folyóba dob-

ják őket, hogy gazdájuk ne legyen jelen ennél a temetésnél. Ilyen

358

semmirekellő árulók, semmi másra nem valók, vélekedett, mint

tápláléknak az aligátorok számára.

A Nap már meglehetősen magasan járt az égen, és a gróf még

mindig látta, amint létrákat készítenek az indiánok, így kétsége

sem maradt, hogy rohamra készülnek a házak ellen.

Louvencourt és emberei azonban fel voltak készülve fogadá-

sukra, és összeszedetten, határozottan néztek szembe megjelené-

sükkel.

Az őrszem ekkor, aki az egyik hajón volt szolgálatban, hirtelen

sürgető hangon hívta magához az udvarmestert, és amint az el-

hagyva a palánkot leért a folyóhoz, észrevett egy indiánt, aki a

másik partról barna lovon belovagolt a folyóba, és a település felé

kezdett úszni.

Az indián golyótáskáját a fejére kötötte, és fegyverét, Lazare

felé integetve vele, magasan a feje fölé tartotta, mire az örvendez-

ve felkiáltott:

– Ugahi az, a shawnee indán!

Azonnal visszafutott az udvarra, Louvencourt háza felé és uj-

jongva kiáltotta:

– A shawnee indián, Ugahi közeledik, uram!

Aztán gyorsan visszarohant a folyóhoz, amelynek már a köze-

péig jutott az indián, aki ekkor hirtelen a shawnee-k csatakiáltását

hallatta visító hangon, amit visszhangzott a távoli erdő.

Pillanatokon belül felharsant a mingoe-k csatakiáltása is az er-

dő felől, és harcosaik íjakkal és nyilakkal felfegyverkezve rohan-

tak le a folyó felé a település két oldalán, hogy lövöldözni kezdje-

nek a shawnee felé. A házakban megnyitott puskatűz azonban

néhányat leterített közülük, ami a többieket visszaűzte a távolba.

Ugahi a gróf lován hamarosan elérte a partot, leugrott a hátá-

ról, ujjongva Louvencourt lába elé vetette magát, és örvendezve

kiáltotta:

359

– Jönnek a testvéreim, az unokatestvéreim, a shawnee-k és a

delaware-k. A Nagy Szellem Ugahi mellé állt, hogy megmenthes-

se jótevőjét!

Louvencourt azonban felemelte őt, a keblére vonta, majd beve-

zette őt az udvarba, ahol a grófnő igyekezett feléjük az indián

kislánnyal.

– Gyermekem, egyetlen, szeretett gyermekem – kiáltotta az

indián örömtől reszketve. A kislány a karjaiba repült, és vele

együtt lekuporodva a boldog apa egy ideig úgy üldögélt vele

együtt, mintha mindenről megfeledkezett volna maga körül. Ek-

kor azonban ismét felharsant a mingoe-k csatakiáltása az erdő

felől, és Monocatoocha valamennyi harcosával, akik közül sokan

létrákat hoztak magukkal, előszaladtak az erdőből.

Ugahi puskájával a kapunál lévő lőréshez ugrott, visító csata-

kiáltással adott választ ellenségeinek, és leadta feléjük első lövé-

sét.

A mingoe-k erre forgószél-szerűen rohantak az erdőből a há-

zak irányába. Minden lőrésből lövések dörrentek feléjük, közülük

sokan a földre zuhantak, a többiek azonban tovább rohantak, és

néhány pillanaton belül elérték a települést. A házak között palán-

kok voltak, ezeknek, és a házaknak támasztották a vadak létráikat.

Felmásztak, és csatabárdjaikat pokoli lármával lóbálva a tetőkről

és a palánkokról beugráltak az udvarra.

Körülbelül negyvenen voltak, akik vad haraggal vetették ma-

gukat a telepesekre, akik küzdelemmel fogadták őket. A lövészek

a házakból kiugrottak az udvarra, és a vadak felé futottak, az asz-

szonyok és a lányok is bátran támadták őket, és Lazare ura mel-

lett, akire egy mingoe csoport támadt, halálos baltacsapásokat

osztogatott közöttük. A csoport azonban nagy túlerőben volt,

Lazare képtelen volt valamennyi dühödt ellenséget visszaverni, és

a gróf elé odaugrott, hogy saját testével fedezze, de eltalálta őt az

egyik vad baltacsapása, és háttal nekitántorodott urának.

Ugahi észrevette, milyen veszélyben van jótevője. Odaugrott

közé és ellenségei közé, és kettőt közülük leütött, Vaillant egy

360

harmadikat rántott a földre, és Lazare ismét magához térve megint

közéjük csapott, miközben maga a gróf többeket szúrt át kardjá-

val.

A küzdelem még döntetlenül tombolt, mert egyre újabb indiá-

nok ugrottak le az udvarra, és ekkor több száz torokból, mintha

vihar tört volna ki, hirtelen felharsant a shawnee-k és delaware-k

csatakiáltása, és egymást követték lövéseik a házakon kívül.

Az udvaron lévő mingoe-k mintha villám érte volna őket, ré-

mült tekintettel fordultak a hang irányába, és a telepesek által

üldözve a folyó menti palánkon át tovább menekülve az árba ve-

tették magukat.

Az udvaron a harcnak vége lett, de annál dühödtebben folyt

odakint, az erdő felé.

Ugahi, még mielőtt a gróf vissza tudta volna tartani, átmászott

a kapun, és csatabárdjával a visszavonulóban lévő mingoe-k után

vetette magát, akik királyuk körül tolongtak és megpróbálták vé-

delmezni őt.

Több shawnee társaságában ért oda a csoporthoz. Beugrott kö-

zéjük, és bár maga is sebekkel tarkítva, baltáját a király fejébe

vágta, aki holtan terült el a földön.

Ezzel minden ellenállásnak vége szakadt, a mingoe-k vad me-

nekülésbe kezdtek szanaszét minden irányba, de a shawnee-k és

delaware-k követték őket, és valamennyiüket lemészárolták.

A gróf kinyittatta a kaput, és Lazare kíséretében, aki kendőt te-

kert vérző fejére, kiléptek, és ekkor több shawnee indiánt láttak

közeledni, akik Ugahi-t cipelték feléjük.

– Uram, engedd meg, hogy nálad haljak meg, szólalt meg a

sebesült tompa hangon. A szívem boldog, mert most már bizton-

ságban vagy, hiszen az én barátaim a te barátaid.

Louvencourt a súlyos sebesültet bekísérte az udvarba, ahol

Remi bevitette őt a házába, és azonnal megvizsgálta és bekötötte

sebeit.

361

Ezt követően a gróf ragaszkodott hozzá, hogy Lazare fejét is

kösse be, bár Remi kérte, hogy előbb elláthassa a többi sebesültet,

mert a telepesek között sok súlyos sérült volt, és sajnos három

férfit meg is öltek.

Miközben a gróf és felesége a sebesültek élelmezéséről gon-

doskodott, Remi pedig bensőséges odaadással ápolta őket, a

shawnee-k és delaware-k a kapu előtt gyülekeztek, törzsfőnökeik

pedig beléptek az udvarra. Egyikük magához ragadva a szót, meg-

szólította a grófot:

– Ugahi testvérünket megmentetted a biztos haláltól, és jóin-

dulatot tanúsítottál iránta, amiért ő hálás volt neked, és nálad akar

meghalni, vagy ha a Nagyszellem jóindulatú iránta, nálad szeretne

tovább élni.

– A shawnee-k és a delaware-k a barátaid, és a te ellenségeid

az ő ellenségeik.

– Élj mostantól nyugalomban és békében. Egyetlen indián

sem lesz, aki ebben zavarni merészelne téged. A shawnee-k és a

delaware-k évente egy alkalommal meg fognak látogatni, és el-

mondják neked, hogy a barátaid. Élj boldogan, és gondolj szere-

tetünkre és barátságunkra.

Aztán valamennyien kezet nyújtottak a grófnak, aki a legfor-

róbb, legbensőségesebb köszönetét fejezte ki segítségükért, és

kikísérte őket a kapun, ahol a törzsfőnökök még egyszer búcsút

intettek neki, majd harcosaikkal az erdő felé indultak, amely mö-

gött lovaikat hagyták.

A nap a telepesek szomorú munkájával telt el. Először három

társukat temették el, akik életüket áldozták, aztán valamennyi

mingoe holttestét a közelből és távolabbról levitték a folyóhoz,

ahol átadták őket a rohanó árnak.

362

XXXI.

Béke és biztonság. Új telepesek. Az ünnepelt. A bankett.

Nagy pompa. A polonéz. A incidens. A szerető. Nyugtalanság.

Kísérteties képek. A pezsgő.

Megrázó, Louvencourték életébe súlyosan beavatkozó nap

volt, de elmúltával úgy tűnt, mintha az utolsó vihar is elvonult

volna felettük. Egyszerre csak úgy érezték, hogy annyira bizton-

ságban vannak, és olyan gondtalanok, amiben az elmúlt évek so-

rán nem volt részük, és szabadon fellélegezve és reményekkel teli

szívvel tértek nyugovóra ezen az estén.

Vidám hangulatukat tovább fokozta indián barátjuknak, Ugahi-

nak jó kilátásai a gyógyulásra. Remi egy hét elteltével úgy nyilat-

kozott, hogy túl van a veszélyen.

A szerencse úgy tűnt, nem pártolt el tőlük, mert egy szép reg-

gel egész flottányi nagyobb és kisebb hajót láttak közeledni felfelé

a folyón, és legnagyobb meglepetésükre, amint a hajók kikötöttek

náluk, utasaik valamennyien olyan családok voltak Santo

Domingo-ból, akiket Louvencourték személyesen ismertek annak

idején, amikor Port au Prince-ben laktak.

Röviddel azt követően, hogy elmenekültek Cap Hayti-ból,

Santo Domingo-ban felbukkant egy férfi, korábbi néger rabszolga,

aki a forradalom élére állt, és később a sziget történelmébe haza-

fiként, katonaként és államférfiként került be. Ez a néger férfi, név

szerint Toussaint Breda 1745-ben született a Breda ültetvényen

Noe gróf rabszolgájaként. Amint politikai pályára lépett,

Toussaint Lonvertrue nevet vett fel. Annak idején még alig tudott

írni és olvasni, rövidesen azonban a legmagasabb méltóságra

emelkedett, és zsenialitása, éles gondolkodásmódja és hazafias

szolgálatai miatt kiváltotta a világ csodálatát.

A féktelen, vérszomjas fekete népességre gyakorolt befolyása

következtében lehetővé vált az utolsó fehérek számára Santo

Domingo-ban, hogy eljussanak Cap Hayti-ba, ahol egy francia

flotta várakozott, és ahonnan Galbaud tábornok két menetrend

363

szerinti hajójárattal és körülbelül háromszáz különböző kisebb-

nagyobb járművel ezek közül a francia menekültek közül közel

tízezer embert jutatott el Észak-Amerikába.

Közöttük voltak azok a családok is, akik most

Louvencourtéknál kikötöttek. New-Orleans-ba érkezve hallották,

hogy a gróf a Fekete-folyó mentén telepedett le, és rövidesen arra

az elhatározásra jutottak, hogy követik őket, és a közelében fog-

nak letelepedni. Számos neves család volt, akiknek a nevei a mai

napig fennmaradtak a legtiszteltebb ültetvényesekként a Fekete-

folyó, és a Washita mentén, vagy amint nevezik, Sarzano sírja

környékén.

Louvencourték honfitársaik érkezése feletti öröme nem ismert

határokat, és a gróf mindent megtett, ami erejéből tellett, hogy

segítségükre legyen terveik megvalósításában.

Helyzetük, ennyi család letelepedése következtében a környé-

kükön, kellemessé vált. Elmaradhatatlanul élénk kapcsolat alakult

ki New Orleans-el, és bár a szomszédság, amit kapott, nagyobb

távolságra jött létre, mégiscsak szomszédság volt, és már nem volt

teljesen egyedül a világtól távol eső vadonban. Megmaradt az az

előnye, hogy hatalmas földterület korlátlan ura volt, nem kellett

attól tartania, hogy állandóan belé kötnek, és ezernyi tekintetben

jó vagy rossz szándékú akarataiktól függővé váljék, de mégis

alkalma nyílt arra, hogy olyan barátságos kapcsolatot tartson fenn

velük, ami megfelel érzelmeinek és hajlamainak.

Azok a veszélyek, melyek a vadak részéről fenyegették őket,

elhárultak, és már semmi zavaró tényező sem állt közte és egy

olyan jövő között, mint amilyet ő és övéi kívánhattak maguknak.

Philadelphiában Gatlard is rohamléptekkel igyekezett boldog-

ságának beteljesedése felé. Most már a teljes nyilvánosság előtt

vőlegénye volt lord Rowley szép lányának, akit irigyelt a fiatal

férfiak világa, különösen pedig a finomkodó anyácskák, akiknek

házasuló korban lévő fiaik voltak, mert a lány különleges szépsé-

364

gén és magas társadalmi rangján kívül Octavia-nak, a szóbeszéd

szerint, jó kilátásai voltak, hogy egykor gazdag örökös legyen.

Mindenki jókívánságokkal halmozta el a fiatal milliomost a

ritka, értékes, tiszta gyöngyszem miatt, akit kiválasztott magának

a philadelphiai szépségek közül, hiszen néhány kivétellel minden-

ki Gatlard körül tolongott, hogy a lehető legbarátibb kapcsolatba

kerüljön vele.

Mérhetetlen vagyonával ura volt a társasági életnek és a köz-

hangulatnak.

Természetesen elterjedt a hír, hogy szegény Aglaja, Astor öz-

vegyasszony lánya az ő hűtlensége miatt őrült meg, ami ismét

hangulatot keltett ellene a közvéleményben, de mi állhatott ellen

gazdagsága hatalmának, ki lett volna elég erős ahhoz, hogy nyil-

vános megvetésben részesítse azt az embert, akinek bármi a ren-

delkezésére állt.

És ha olykor becsmérlően ment el valaki mellette, mit érde-

kelte őt. Mit érdekli a Holdat, ha megugatja egy kutya, vélekedett

Gatlard, magasból nézve le rá.

A hibáit elnézték, vagy megfeledkeztek róla, jó tulajdonságait

azonban hangosan dicsérgették, ő pedig sohasem mulasztott el

egyetlen alkalmat sem, hogy valami jót tegyen, és gondoskodott

róla, hogy ez hamar közismert legyen. Minden nemes célú pénz-

gyűjtésnél neve jelentős összeggel állt a lista élén, a város közér-

dekű ügyeiben Gatlard volt az, aki tőkét jegyzett, és a nélkülözők

sohasem távoztak tőle segítség nélkül, de mindig gondoskodott

róla, hogy az eset közismertté váljék.

Rowley-hez fűződő viszonya következtében Gatlard bejutott a

társadalom legfelsőbb köreibe, és bárhol, ahol megjelent, megkü-

lönböztetett figyelemmel fogadták.

Már hónapok óta fogadta a meghívásokat, és a vele szemben

tanúsított figyelmet, és igyekezett viszonozni azokat, jóllehet még

mindig legényembernek megfelelő háztartást vezetett. Nem mint-

ha kifinomult társasági viselkedése ezt diktálta volna neki, hanem

365

inkább pompával és fénnyel kívánta felülmúlni a fogadásokat, és

árnyékba taszítani a többieket.

Háza császári luxussal volt berendezve és túlhalmozva a gaz-

dagság mindenféle jeleivel. A legpompásabb ezüstneműket szedte

elő kincses pincéjéből, és túlhalmozta velük a szobákat. A pompa

fénypontja azonban a nagyterem volt, ahol a hatalmas falitükör

előtt helyezte el a két csodálatos kandelábert, és egy márványasz-

talon ott pompázott Louvencourt gróf ezüst virágtartója.

Gatlard elmondta lady Rowley-nek azt a tervét, hogy bankettet

szeretne adni házában, aki örömmel és büszkeséggel vállalta ma-

gára a háziasszony szerepét.

Az előkészületeket pénzügyi korlátozások nélkül tették meg, és

lady Rowley naponta jelent meg szépséges lányával Gatlard pa-

lotájában, hogy irányítsa az ünnep előkészületeit.

Közeledett a bankett napja, és meghívókat küldtek szét, amit

csak a társadalom legelőkelőbb rétegeihez juttattak el, de így is

több száz darabról volt szó, és különösen a régi, még angol idők-

ből itt maradt családok tűntek ki a meghívottak között.

A város teljes népessége élénk érdeklődést tanúsított a közelgő

parti iránt, és amint eljött a nap, már kora reggel érdeklődőkkel

népesedett be a Gatlard háza előtti járda, akik azért jöttek el, hogy

végignézzék az érkezőket, és gondolatban maguk elé képzeljék a

belső pompát, amiről oly sokat beszéltek.

Eljött az este, és két hatalmas szurkos edény lángja lobogott a

ház előtt, és világította meg tüzének vörös fényével.

A márványlépcsőt szőnyegek borították, és mindkét oldalon

egészen le a járdáig pompás, magas, virágzó növényeket álltak,

hosszú soraik pedig odafent egészen a fényben úszó folyosóig

értek.

A finom, fekete öltönybe öltöztetett fekete szolgasereg a lép-

csőn és a bejáratnál állt, hogy kiszolgálják a hamarosan érkező

vendégeket. Ekkor megérkezett lord Rowley hintója, és megállt a

palotánál.

366

Az előtte tolongó embertömeg csak annyi rést nyitott, hogy a

kocsi be tudjon állni, majd ismét tolongni kezdtek körülötte, és az

emberek igyekeztek egy pillantást vetni az ifjú milliomos szép

menyasszonyára.

Gatlard megjelent a lépcsőn és lement a közben már kinyitott

kocsiajtóhoz, hogy személyesen fogadja szerelmét.

Mintha apró villámokat szórtak volna, úgy villogtak a hölgy

karkötőjének gyémántjai, amint karját nyújtotta a boldog vőlegény

felé, és mint szikrázó csillagok a sötét égen, úgy sugároztak dia-

démjának gyémántjai éjsötét hajfürtjei között, amikor szép fejével

lehajolt hozzá a kocsiból, és az édes terhet lesegítette a lépcsőn.

Aztán angyalkája édesanyjának, aki szintén pompázott a csil-

logó arany ékszereitől, kezét nyújtotta a kiszálláshoz. Üdvözölte

lord Rowley-t, majd felvezette a hölgyeket a puha lépcsőn a fo-

lyosóra, és tovább felfelé a belső lépcsőn, amely kétoldalt szintén

virágzó növényekkel volt díszítve.

A szalon szárnyas ajtaja kitárult előttük, és Gatlard a menyasz-

szonyát átvezette az előszobán a nagy szalonba, ahol a szemet

elkápráztatta a gyertyák és csillárok által árasztott fényözön, visz-

szaverődve a számos ezüst és arany tárgyon.

Lady Rowley féllépésnyivel büszkén haladt az élen, és elége-

detten biccentett fejével, ide-oda tekintve, és amikor Gatlard a

szép Octavia-t a szófához vezette, lord Rowley előkelő kézmoz-

dulat kíséretében megjegyezte:

– Igen szeretett fiamuram, nagyon szép, tündéri és elbűvölő

itt minden. A fényözön méltóképpen fejezi ki ezen mesevilág

megteremtőjének kifinomult, nemes ízlését. Kiváló, igen kiváló ez

az elrendezés, és milyen pompás ez a virágtartó, és ezek a kande-

láberek. Az ember hajlamos azt gondolni, hogy antik műtárgyak.

Mondja meg kérem, miként jutott hozzá ezekhez a műremekek-

hez? Tényleg, még magában Angliában sem láttam soha valami

hasonlóan szépet!

367

– Párizsi munka, onnan rendeltem – válaszolta Gatlard köny-

nyedén.

– Mennyire átgondolt ez a négyfejű sárkány úgy a virágtar-

tón, mint a kandelábereken is, talán ön adta meg rendeléskor,

hogy ilyen legyen?

– Á, nem, a munkát teljesen a mesterre bíztam – válaszolta

Gatlard, akit láthatóan kellemetlenül érintett ez a beszélgetés,

rövidesen meg is szakítva, lord Rowley-hez szólva, aki közelebb

lépett hozzá:

– Ugye milyen jól néz ki a terem ennél a megvilágításnál?

– Valóban briliáns, nagyon pompás. Tudja azonban drága ba-

rátom, mi itt a legszebb? – kérdezte válasz helyett a lord.

– Nos? – kérdezte hízelgő hangon Gatlard.

– A virágtartó, és a két kandeláber. Úgy néznek ki, mintha

egykor valami ősi nemesség tulajdona lett volna – folytatta a lord,

továbbra is nagy tetszéssel nézegetve a műalkotásokat.

– Épp erről beszélgettünk mi is – szólt közbe lady Rowley. –

A tárgyaknak csodálatosan szép a kidolgozásuk, valóban művé-

szileg vannak megkomponálva, ezért én is azt gondoltam, hogy

kedves fiam-urunk maga készítette a rajzait.

– Igen, tényleg pompás, jegyezte meg a lord, hogyan jutott

arra a gondolatra, hogy ezt a négyfejű sárkányt válassza? Minden

bizonnyal szándékosan kerültek rá, hiszen egyaránt rajta vannak a

gyertyatartókon és a virágtartón is.

– A mester ízlése volt, rábíztam a kompozíciót – válaszolta

Gatlard kitérően és elfogultan, majd gyorsan lady Rowley-hez

fordulva így szólt:

– Tényleg nem tudom, hogyan köszönjem meg a jóságát,

hogy magára vállalta a háziasszony szerepét. Ez tényleg igen nagy

szívesség volt, és nagy áldozatot hozott értem.

368

– Amiben nagy örömömet is leltem, és nagy megtiszteltetést

jelentett számomra – válaszolta az asszony kifinomult modorral,

majd felcsillanó tekintettel még hozzáfűzte:

– És talán ne lenne kötelességem? Hát ne én lennék a termé-

szetes háziasszony szeretett vőmnél?

Ebben a pillanatban kocsi állt be a ház elé, és lord Rowley

Gatlard kezét megragadva megszólalt:

– Érkeznek a vendégek, jöjjön, barátom, fogadjuk őket!

Ezzel Gatlarddal együtt távoztak a szalonból, lady Rowley a

lányával pedig az ajtó közelébe álltak. Az előszoba szárnyas ajtaja

kitárult, és New-York korábbi tábornoka és parancsnoka, lord

Starton lépett be feleségével és három lányával.

Gatlard lekötelezetten üdvözölte őket, lord Rowley pedig ha-

tártalanul megörült, hogy itt láthatja régi ismerőseit, és bekísérte

őket a feleségéhez a terembe, miközben Gatlard már más előkelő

vendégeket fogadott a legudvariasabban.

A termek és szomszédos pompás szobák hamarosan megteltek,

és minden tekintet csodálkozva és meglepetve nézett végig a tün-

döklésen és pompán, ami mindenfelé szembeötlő volt, bármerre is

néztek.

Gatlard, szó szerint kézről kézre járt, valamennyien tolongtak

körülötte, hogy kifejezzék elismerésüket jó ízléséért, és megkö-

szönjék jóindulatú meghívását, Octavia-t pedig folyamatosan

lefoglalták öregek és fiatalok, urak és hölgyek, akik valami szépet,

valami hízelgőt kívántak mondani neki.

A szolgák közben néma léptekkel jártak körbe, a legfinomabb

frissítőket, legdrágább borokat kínálva, és a szeretetre méltó házi-

gazda dicsérete szájról szájra járt a vendégek között.

Ritka szépségek nagy választéka gyűlt össze, sugárzóan gaz-

dag öltözetben, ámde Octavia, a boldog és elragadó menyasszony

felülmúlta valamennyi szépséges testvérét természetes bájával

éppúgy, mint öltözetének és ékszereinek pompájával.

369

Élénk és általános volt a társalgás, derű és jó hangulat látszott

mindenki arcán. A szobákban azonban mégis olyan nyugalom

uralkodott, mintha mindenki tartózkodna attól, hogy hangos szót

szóljon.

Ekkor a terembe nyíló egyik szobából hirtelen zene hangjai

szűrődtek át, a zenészek Mozart „Don Juan”-jából a polonézt

kezdték játszani.

Mint varázsütésnek, olyan hatása volt a zenének az összegyűl-

tekre, elűzve a békés nyugalmat. Mindenki felélénkült és mozgás-

ba lendült, és a párok felsorakoztak Gatlard mögött, aki az elbű-

völő Octavia-t felvezette a körtánchoz, és a menet a szobán át,

ahol megszólalt a zene, átvonult táncterembe.

A csillárokból a szivárvány minden színében pompázó fény-

özön fogadta csillogva és tükröződve a tarkán hullámzó tömeget.

Valamennyi táncos és táncosnő szemei jókedvet és örömet sugá-

roztak amint beléptek, és kecses kanyarulatokkal vonult a menet a

zene ütemére a nagytermen át.

A nem táncoló idősebb hölgyek és urak is áttódultak a terem

nehéz, selyemdamaszt függönyökkel szegélyezett bejáratain, hogy

megcsodálják a csillogó, táncoló tömeget. Gatlard a gyémántoktól

sugárzó Octavia-val a menet élén közeledett feléjük a terem másik

vége felől, amikor hirtelen zavart mozgás támadt a bejáratnál álló

nézelődők között, akik mintha megrémültek volna, kétoldalt visz-

szahúzódtak, és ekkor egy feketén lefátyolozott alak ünnepélyes,

lassú léptekkel végigvonulva közöttük belépett a terembe.

A döbbenet elfojtott hangja futott végi a tömegen, mert az ide-

gen visszavetette fátylát. Hosszú, fekete haja holtsápadt arca mel-

lett kétoldalt lelógott, és térdre ereszkedve, kezeit összekulcsolva

hangos, üresen kongó hangon megszólalt:

– Ámen!

Aglaja Astor volt az, a boldogtalan elmeháborodott, akinek

mélyen beesett, sötét szemei Gatlardra meredtek, és kinyújtotta

felé kezeit.

370

Gatlard elejtette táncos partnere kezét, mindkét kezét védeke-

zően nyújtva a borzalmas jelenet felé visszatántorodott, és egy

pillanatig dermedten nézte az őrültet, mintha képtelen lett volna

megmozdulni, de aztán megemberelve magát a kijárat felé igye-

kezett, elhaladva mellette, és szolgáit szólította, hogy távolítsák el

őt.

Ebben a pillanatban azonban madam Astor lépett be, kezeit ki-

nyújtva, visszautasítva őt, és ajkain átkokkal, kétségbeesett arcvo-

násokkal elhaladva mellette odalépett boldogtalan gyermekéhez.

Felemelte Aglaját, átkarolta, és kivezette őt a pompázatos helyisé-

geken át.

A zene elhallgatott, merev, döbbent csodálkozás ült ki az ar-

cokra, és halotti csend uralkodott a teremben, de ekkor lord

Rowley utasítást adott a zenészeknek, hogy folytassák a polonézt.

Gyorsan megragadta Gatlard kezét, és odavezette őt a lányához,

aki zavartan állt anyja mellett.

– Gyorsan barátom, táncoljon tovább, mit törődik egy tébo-

lyulttal! – szólt Gatlardhoz, aki ismét felállt Octavia-val a

polonézhez, és a zene hangos, viharos hangjára a menet ismét

mozgásba lendült. Röviden ezt követően a párok a vidám amerikai

reel tánchoz álltak fel, amit élénk és vidám hullámzásuk követett,

és a tébolyult borzasztó jelenségéhez fűződő gondolatot lassan-

ként felváltva visszatért a vidámság és derű.

A zenének vége lett, a tánc befejeződött, a lakájok finom pezs-

gőt kínáltak, és valamennyi vendég Gatlard felé igyekezett, hogy

sajnálkozásukat fejezzék ki a kellemetlen zavar miatt, és kifejez-

zék véleményüket, milyen kellemetlen, hogy nem akadályozták

meg egy őrült behatolását a privát társaságba azzal a szándékkal,

hogy ilyen megdöbbentő megnyilvánulást adjon elő.

Gatlard védelmébe vette madam Astort. Elmondta, sajnálja a

szegény lányt, aki minden ok nélkül fejébe vette, hogy a felesége

akar lenni, és ajánlotta a pezsgőt, aminek kiváló a minősége.

De drága fiamuram – szólította meg lady Rowley a legnagyobb

belső felindultsággal, külsőleg azonban megtartva előkelő nyu-

371

galmát – gondoskodni kellene róla, hogy ez a tébolyult személy

rendőri eszközökkel ártalmatlanná legyen téve. Tényleg botrá-

nyos, hogy akadálytalanul be tudott jutni köreinkbe, hiszen ön mit

is tehet róla, ha egy ilyen lány valamit a fejébe vesz!

Gatlard szintén mutatta a felháborodottat, jóllehet a borzasztó

kép hideg és bénító hatással borzongatta végig tagjait, és azt

mondta, holnap majd írni fog madam Astornak, és felelőssé teszi

őt azért, mert tébolyult lánya megzavarta házának békéjét.

– Ez volt tehát boldog vőlegényed elhagyott szerelme? –

suttogta oda a fiatal Tatnall a szép Octavia-nak, odalépve a lány

széke mögé. Micsoda pompás jelenet volt!

– Látod, megmondtam, nem tehet majd szemrehányást ne-

kem, ha szeretetreméltó unokafivérem, Tatnall madam Gatlard

házibarátja lesz – válaszolta Octavia nevetve. Az odalépő lakájtól

elvett egy pohár pezsgőt, és odasúgta titkos imádójának:

– A szerelmünkre! – mire mindketten kiürítették poharaikat.

Röviddel ezt követően a zene francia négyeshez szólított, és

Gatlard megint boldog táncosa lett imádott Octavia-jának.

Örömben és boldogságban teltek gyorsan a vendégeknek az

órák, és Gatlard is megtett minden lehetségest, hogy derűsnek és

gondtalannak tűnjék, de ennek ellenére lidércnyomásként neheze-

dett rá Aglaja borzalmas képe, amit nem tudott száműzni gondo-

lataiból.

Nyugtalansága, zavara negyedóráról negyedórára egyre foko-

zódott. Már elmúlt éjfél, és vendégeinek örömteli hangulata úgy

tűnt, még egyre fokozódik.

Mindenfelől odakiáltották neki, mennyire jól érzik magukat

nála, milyen felülmúlhatatlan házigazda, mire ő kényszeredett

mosollyal fejezte ki szerencséjét, hogy tisztelt vendégeinek né-

hány vidám órát szerezhetett.

Végre valahára néhány idősebb hölgy felemelkedett, és emlé-

keztettek arra, itt az ideje a távozásnak. A családok összegyűltek,

372

és egymás után köszönetüket fejezték ki Gatlardnak, hogy ilyen

csodálatos estét tölthettek el nála, miközben ő mindenkinek azt

válaszolta, mennyire sajnálja, hogy már ilyen korán elköszönnek.

Miközben lord Starton és hölgyei búcsút vettek Gatlardtól, a

fiatal Tatnall egy pillanatra Octavia mellé lépve halkan néhány

szót súgott oda neki, mire ő felcsillanó tekintettel bólintott, és

halkan válaszolt:

– Viszontlátásra!

Tatnall ezt követően odament Gatlardhoz, szívélyesen ajánlotta

magát, köszönetet mondott a pompás estéért, és kifejezte remé-

nyét, hogy hamarosan viszontláthatja őt kedves rokonainál, lord

Rowley családjánál.

Ők voltak az utolsók, akik elköszöntek Gatlardtól. Ő maga te-

rítette Octavia-ra sálját, és lekísérte őket a várakozó kocsihoz,

ahol lady Rowley felé még egyszer kifejezte határtalan köszönetét

kedves és jóságos segítségéért.

Octavia a kocsi ablakán át odanyújtotta neki szépséges kezét, ő

pedig boldogságtól sugárzó pillantással tekintett fel rá, ajkaival

csókot lehelve az alabástrom ujjacskákra. A kocsi azonnal tova-

gördült, lelki szemei előtt pedig újra megjelent a megtébolyult

Aglaja képe.

– Oltsátok el a lángokat, és igyekezzetek mihamarabb elké-

szülni, hogy végre békesség szállja meg a házat – szólt borús han-

gon szolgáihoz, akik a palota lépcsőjén és a folyosón várakoztak,

míg elhalad előttük. Aztán felsietett a nagyterembe, ahol a szolgák

azzal voltak elfoglalva, hogy eloltsák a gyertyákat.

– Ha ezzel elkészültök, hagyjatok mindent úgy, ahogy van,

majd holnap reggel folytatjátok, és menjetek aludni. Nyugalmat

akarok a házban – szólt oda embereinek, majd a szobájába sietett.

Úgy érezte, mintha Aglaja a sarkában követné, ezért szaporán

szedte lábait, és amint becsukta maga mögött szobája ajtaját, ke-

zeivel közrefogta homlokát, és a szoba közepén egy időre moz-

dulatlanul állva maradt, aztán homlokáról letörölte a verejtéket,

373

kezeit hátratette, és gondolataiba mélyedve fel, s alá járkálni kez-

dett.

Nos, végre csilloghatott, minden fogadás a háttérbe szorult az

övé mögött, és ahelyett, hogy örült volna győzelmének, lelkére

borús éjszaka szállt. Kínzó nyugtalanság, borús gondolatok száll-

ták meg, lelki szemeivel bármerre is fordult, mindenhol Aglaját

látta maga előtt, akit fekete sötétség vett körül. Ennyire nehéznek,

ennyire szorongónak még sohasem érezte szívét. Eredménytelenül

próbálta erőszakkal maga elé képzelni Octavia képét, de azonnal

megint csak Aglaja képe jelent meg, és folyamatosan úgy érezte,

mintha ott lenne a közelében, mintha beesett szemeivel áttekinte-

ne vállai felett.

És miféle szóbeszéd fog terjengeni ma esti jelenete miatt hol-

nap egész Philadelphiában, milyen kárörvendő cikkek jelenhetnek

meg az esti újságokban, és szorítják majd háttérbe a pompás foga-

dást.

Teljes lelki erejét ismételten összeszedve küzdött nyomasztó,

kínos hangulata ellen, ami úrrá lett rajta, és felidézte emlékezeté-

ben gazdagságának hatalmát, de ennek ellenére kicsinek, szánal-

masnak és szegénynek érezte magát, és úgy tűnt számára, mintha

megvetné őt az egész világ.

Egy ideig így járkált fel-alá tanácstalanul szobájában, amit

szűknek és szegényesnek talált, és madam Astor házban lévő szo-

bácskájára emlékeztette, ahol az elszáradt virágcsokrot a csupasz

falon lévő tükör alá helyezte.

Megragadta a tükör előtt álló nagy, ezüst, karos gyertyatartót,

kilépett a folyosóra, és onnan olyan heves léptekkel igyekezett a

szalonon át a nagyterembe, hogy a gyertyatartón lévő viaszgyer-

tyák lángja majdnem elaludt, olyan kevés fényt árasztva a tágas,

magas teremben, hogy szinte minden eltűnt körülötte, és kísérteti-

es látvány fogadta tekintetét.

Csak a két kandeláber és a virágtartó csillant meg előtte vilá-

gosan, és közöttük fantáziájában megjelent Louvencourt gróf fe-

nyegető alakja. Döbbenten hátrált vissza, a gyertyatartót védeke-

374

zően tartva maga elé, és baljával beletúrt a hajába, mert úgy érez-

te, égnek áll, hiszen ismét maga előtt látta Cap Hayti partjának

régen elfelejtett képét, ahol ezrek tárták felé könyörögve karjaikat,

és akiket szeme láttára mészároltak le a feketék.

A gyertyatartó reszketett a kezében, és remegve támolygott a

szófa felé. Letette az asztalra, és arcát kezeibe temetve lehevere-

dett a díványra.

Hideg veríték gyöngyözött a homlokán, mert bár lehunyta

szemeit, mégis maga előtt látta a segítségért könyörgő embereket

és Louvencourt grófot Cap Hayti-nál.

Ekkor hirtelen felugrott, ásítva körülnézett, és az egyik fal

mellett álló asztalon észrevett egy üveg pezsgőt. Odasietett, meg-

töltött egy poharat, hevesen kiitta, aztán újra meg újra töltött és

ivott, és lelki szemei előtt végre megjelent Octavia, a szépséges

Octavia izzó szemeivel és hamvas karjaival.

Egészen kiürítette a palackot, tekintete büszkén és lelkesen

siklott végig az őt körülvevő pompán. Aztán ismét megragadta a

gyertyatartót, és eltompult értelemmel visszament a szobájába.

Támolyogva rogyott le ágyára, az álom lezárta szemeit, és a

csillogó bankettről, a zenéről és táncról, szikrázó gyémántokról és

az isteni Octavia-ról álmodott.

XXXII.

Vágyakozás. Az újsághír. Megdöbbenve. Nagy félelem.

Hőn óhajtott vigasztalás. A hajókeresztelés. A halotti menet.

Lelkiismeret-furdalás.

Reggel, amikor felébredt, Gatlard első gondolata Octavia volt,

és alig bírta kivárni az időt, amikor elindulhat hozzá, hogy a való-

ságban is viszontlássa, és megtudja, hogyan tetszett neki a ban-

kett.

375

Tizenegy óra volt, amikor beszállt kocsijába, és lord Rowley

palotájába igyekezett.

A lordot és feleségét a teremben találta a nyitott erkélyajtónál

ülve, akik barátságosan üdvözölték őt.

– Már ki is aludta magát, fiamuram? – szólította meg lady

Rowley kezet nyújtva neki. – Mennyire örülök, hogy láthatom, és

elmondhatom, hogy tegnap este tényleg babérokat aratott, a ban-

kett csodálatos volt.

– Eltekintve attól a fatális incidenstől – válaszolta Gatlard

kényszeredett mosollyal.

– Az egy véletlen volt, és másvalakivel éppúgy megtörtén-

hetett volna. Az a tébolyult személy bizonyára észrevette a nagy

fényözönt, meghallotta a kiszűrődő zenét, és ezért rohant fel. Ha

mi tartottunk volna bált, akkor bizonyára nálunk tett volna láto-

gatást – mondta az asszony könnyedén, és vállát vonogatva még

hozzáfűzte:

– Az embernek sok dolga akadna, ha a köznép pletykáival

foglalkozna.

– De hol van a kedvesem, Octavia? – szólt közbe Gatlard.

– Az a hétalvó még nem mutatkozott, bizonyára túl sokat tán-

colt. De most már nem sokáig várat magára, ha meghallja, hogy itt

van szeretett Richardja – válaszolta az asszony, és az ajtó felé

hallgatózva még hozzáfűzte:

– Látja, már jön is.

Az ajtó kitárult, és Octavia barátságos mosollyal szaladt oda

Gatlardhoz, aki a szívéhez szorítva őt érzelmesen megkérdezte,

hogyan aludt.

– Egészen kitűnően, csak túl sokáig, Richardom – válaszolta

Octavia, és szemeit felcsillanó pillantásra kényszeritette, mert

egyébként fáradtnak és álmosnak tűnt, és arcán sem látszott szo-

kott frissessége.

376

– Kicsit fáradtnak látszol, drága Octavia, délután majd el-

viszlek sétakocsikázni a kabrioléval, hogy felüdüljél a friss leve-

gőn – mondta Gatlard, megcsókolva menyasszonya kezét. Odahú-

zott neki is egy széket, és vele együtt letelepedett a szülők közelé-

ben.

Lord Rowley Gatlard érkezése előtt átolvasta a friss újságokat,

amelyek egy széken hevertek mellette, és közülük felkapva az

egyiket így szólt Gatlardhoz:

– Itt egy érdekes hír Santo Domingo-ból a New-Orleans új-

ságban. Az új néger tábornoknak, Toussaint Louverture-nek sike-

rült a fehér lakosság maradékát a sziget minden részéről szabadon

elengedni Cap Hayiti-be, ahonnan Galbaud tábornok körülbelül

tízezer szerencsétlen menekültet két francia menetrend szerinti

hajójárattal és háromszáz egyéb járművel eljuttatott Észak-

Amerikába. Többségük Louisiana-ba ment. Sajnálatos, hogy a

szép Louisiana nem tartozik az Egyesült Államokhoz, és még

mindig a spanyolok lomha, züllött kormányának fennhatósága

alatt áll. Egy ilyen gyarapodás jól jönne az országnak.

Santo Domingo nevének hallatán Gatlard összerezdült, de

gyorsan összeszedve magát közömbös hangon válaszolt:

– Nos, ezek a francia kreolok nem sok áldást fognak hozni az

országra, ahhoz túlzottan hozzá vannak szokva a jóléthez, hogy

saját maguk dolgozni akarnának.

– Mindenesetre ez a helyzet – ragadta magához lord Rowley

ismét a szót. Persze ezek valamennyien nagyon energikus embe-

rek, akiket kifosztott a nyomorult csőcselék, és akik meg fogják

ragadni a lehetőséget, és határozottan homlokukat fogják mutatni

a sorsnak.

– A cikk szerint az egyik előkelő francia, akinek már koráb-

ban sikerült elmenekülnie Cap Hayti-ból a nagy mészárlás idején,

New Orleans-ből elindult felfelé a Fekete-folyó mentén, és a va-

dak ellenére letelepedett azon a vidéken, amely akkor még az

indiánoké volt. Állítólag igen szép farmot hozott létre, és számos

377

később érkezett francia követte őt, és szintén a közelében telepedtek le.

Ennek a közlésnek a hatására Gatlard hátán futkosni kezdett a

hideg, döbbenete tovább fokozódott a lord tekintetét látva, és za-

varában a lap után nyúlt, és így szólt, miközben megpróbálta ösz-

szeszedni magát:

– Hogy hívják azt az embert?

– Horace Louvencourt gróf – válaszolta Rowley, odanyújtva

neki a lapot.

Gatlard szeme előtt elsötétült minden, a lap remegett a kezé-

ben, de gyorsan megfogta másik kezével is, és hogy elrejtse álla-

potát. Az újsággal eltakarta arcát, mintha a cikket olvasná, de a

betűk összekuszálódtak előtte, és a papírt eldobva felállt és tompa,

fojtott hangon megszólalt:

– Nem is tudom, nem érzem jól magam, olyan hevesen ver a

szívem!

– Octavia, adj egy pohár vizet a kedves barátunknak –

mondta lord Rowley, aggodalmasan megragadva Gatlard kezét. –

Üljön oda az erkélyajtóhoz, egy kis friss levegő jót fog tenni ma-

gának.

– Rendesen elsápadt, kedves Gatlard – jegyezte meg lady

Rowley aggodalmasan, amikor Octavia átnyújtotta neki a vizet,

amit mohón inni kezdett.

– Már el is múlt – mondta kényszeredett mosollyal, mély lé-

legzetet véve. – Az utóbbi időben valószínűleg túlterheltem ma-

gam a munkával.

– Tegnap este pedig sokat fáradozott a vendégeiért – vetette

közbe lady Rowley.

– Szegény Richard, már jobban vagy? – kérdezte Octavia

kedvesen belékarolva, és magához vonva karját.

378

– Csak egy könnyű roham volt, és már teljesen elmúlt – vála-

szolta Gatlard derűsen, viszonozva a lány kedvességét, és a be-

szélgetést gyorsan másra terelte.

A város rendkívül gyors növekedéséről kezdett beszélni, a több

száz építési területről, amit azzal a feltétellel engedett át harminc-

három évre, hogy ennek az időnek az elteltével az ingatlanok

mindennel együtt, ami rajtuk van, visszakerülnek az ő tulajdoná-

ba. Aztán arról a palotáról beszélt, amit saját maga részére kíván

építtetni, mert jelenlegi háza a hozzáépítések ellenére mégiscsak

szűknek bizonyul számára, és megjegyezte, hogy a nagy hajót,

amit Brooks kapitánynak építtet, rövidesen vízre fogják bocsátani.

– És tudod, milyen nevet fogok adni neki, ha a keresztanya,

akit erre kiválasztottam, megszerzi nekem azt az örömöt, hogy

megkereszteli? – fordult tréfálkozva Octavia felé.

– Hát persze, Octavia legyen a neve! – válaszolta nevetve a

lány. – Hogyan is választhatnál más keresztanyát.

– Helyes volt a válasz, eltaláltad, tehát ott kell lenned a ke-

resztelőn. Így bizonyára szerencsés útjai lesznek – válaszolta

Gatlard, és megcsókolta menyasszonya kezét.

Rövidesen azonban felállt, hogy távozzék, és miután elköszönt

a szülőktől, és kezét nyújtotta Octavia-nak, a lány csendben meg-

jegyezte:

– Ugye nem felejted el, hogy délután kikocsizunk a

kabrioléval?

– Hogyan is felejthetném el! – válaszolta Gatlard szeretettel,

és rövid búcsút követően hazasietett, ahol azonnal kézbe vette a

New-Orleans újságot, és elolvasta a cikket, amelyben

Louvencourt grófot megemlítették.

Nyomasztó félelem fogta el olvasás közben, és az újság reme-

gett a kezében.

Louvencourt tehát szerencsésen partot ért, most pedig ugya-

nabban az országban tartózkodik, ahol ő. Persze nagy távolság

379

van közöttük, ráadásul az a vidék, ahol jelenleg él, nem tartozik az

Egyesült Államokhoz, Philadelphia azonban nagy kereskedelmi

forgalmat bonyolít le New-Orleans-szel, kereskedők érkeznek

onnan ide, hogy árukat szerezzenek be, és eladják termékeiket, és

milyen könnyedén tudomására juthatnak a grófnak azok a kósza

és bizonytalan hírek, amelyek az ő hirtelen meggazdagodásáról

szólnak, és nyomra vezethetik őt. Milyen könnyedén megjelenhet

itt, és személyesen elé áll, és aztán… Beleborzongott ebbe a le-

hetőségbe, bármennyire távolinak is tűnt, hiszen ha megvalósul,

akkor neki vége van.

Amennyire büszkén és magabiztosan lépett fel mindeddig a

tőzsdén, annyira megszeppenten jelent meg ma ott. Szeretett volna

elrejtőzni mindenki elől, mert úgy érezte, mintha bárki képes len-

ne leolvasni bűneit arcvonásairól.

Bárhová is ment, bárhol állt meg, Louvencourt helyébe kép-

zelte magát, és azt gondolta, milyen könnyedén felismerné kin-

cseinek elrablóját. Csak jelentős jutalmat kellene felajánlania az

amerikai újságokban annak, aki felvilágosítást tudna adni az an-

nak idején Cap Hayti-ból visszaérkező hajóról, és milyen hamar

rábukkannának ennek a felvilágosításnak a nyomán! Persze annak

idején elhitette Louvencourttal, hogy a Neptun Angliába tart, és az

utasokat, akik hatalmas viteldíjat fizettek, csak kiteszi Ameriká-

ban, és folytatja útját, de rossz lelkiismerete ennek ellenére még-

sem hagyta nyugodni, és egyre valószínűbbnek látta, hogy

Louvencourtnak előbb vagy utóbb a nyomára kell bukkannia.

Közben Cap Hayti borzalmas képei sem akarták őt elhagyni, és

ezek között a képek között, amikor egyedül volt, egyre csak a

tébolyult Aglaja képe merült fel gondolataiban.

Octavia volt az egyetlen vigasza, egyetlen reménysége, mert

őmellette megfeledkezett minden borús félelméről, és ha vele volt,

a múlt és jelen minden gonosz képe feledésbe merült. Minél ha-

marabb a felesége kell, hogy legyen, és akkor élete egéről elszáll

majd minden borús felhő.

380

Egybekelésük napja közeledett, már csak hetek voltak hátra, és

Gatlard nagy igyekezettel tett meg minden előkészületet az eskü-

vőhöz, hogy lehetőségek szerint lerövidítse a hátralévő időt.

Ezen a délutánon hosszú sétakocsikázást tett meg Octavia-val,

és a város valamennyi utcáján végighajtott, majd rátértek a sétány-

ra, hogy a nyilvánosság előtt Aglaja kellemetlen megjelenése

miatti esetlegesen kibontakozó pletykáknak elébe menjenek.

Útközben ismét könyörgőre fogta menyasszonyánál, hogy há-

zassági előkészületeit minden erejével gyorsítsa meg, mert nélküle

boldogtalannak és elhagyatottnak érzi magát, és házát csak akkor

éri el a teljes boldogság és béke, amikor feleségeként átlépi kü-

szöbét.

A lány becézgetések és szeretgetések kíséretében ígéretet tett,

hogy eleget fog tenni kérésének és biztosította őt, hogy neki sincs

egyetlen boldog pillanata nélküle, és ő még nála is sokkal jobban

kívánja egybekelésüket.

– Ó, Richardom, hát létezne nagyobb boldogság számomra

ezen a világon, mint az, hogy enyém leszel, és szerető feleséged

lehetek, aki csak érted él, és minden gondot, minden borús pilla-

natot távol tart tőled? – mondta Octavia, szívére simulva, és ajkait

csókra nyújtva felé, és nem hagyta abba, édes és kedves szavakkal

lefesteni azt a boldogságot, amit neki és saját magának meg fog

majd teremteni.

Gatlard napról napra egyre hosszabb időt töltött el szeretett

menyasszonyánál, minden pillanatot, amikor sikerült távol tartani

magát üzleti ügyeitől, a közelében töltötte, mert a magány egyre

elviselhetetlenebbé vált számára.

Elérkezett a hajó vízrebocsátásának napja, amit Gatlard Brooks

kapitány számára építtetett, és amelynek Octavia lesz a névadója.

Magas állványzaton állt a jármű a folyó partján, és a hajóge-

rinc alatt hosszú, fából készült út vezetett le a vízig, amelyen rö-

videsen el kell majd érnie jövőbeni elemét.

381

Már kora reggel koszorúkkal, füzérekkel és virágokkal volt

pompásan feldíszítve, és minden munkás, aki részt vett építésé-

ben, ünneplőben jelent meg a közelében.

Korai órát választottak az ünnepségre, mert várhatóan a város

lakói közül sokan jelennek meg nézőként, és később túl forrón és

nyomasztóan fog sütni a Nap, hogy a nézők hosszabb időre ki

legyenek téve a sugarainak.

A keresztelőt reggel hét órára tervezték, és már reggel hat óra

körül ezernyi néző lepte el a folyó mindkét partját, és bár ilyen

színjátékot gyakran lehetett látni ezen a helyen, a mostani azonban

mégiscsak egy szokatlanul nagy, pompás hajó volt, amit Gatlard,

ez a mindenki számára oly érdekesnek és rejtélyesnek tűnő sze-

mély építtetett.

Egy tündéri csónak, amely felett az amerikai zászló és Gatlard

privát zászlója lobogott, felvette eljövendő magas rangú hozzá-

tartozóit, és a folyón átvitte őket a túlsó partra, ahol a vízrebocsá-

tásra váró hajó állt.

Gatlard meghívására fedélzetére érkezett a városi tanács, és a

város legelőkelőbb családjai, hogy jelen legyenek az ünnepségen,

és rajta legyenek, amikor lesiklik a folyóba.

A vendégek a fedélzet két oldalán sorakoztak fel, és hódolattal

fogadták Gatlardot, a hajó fiatal gazdáját, mire ő előre ment a

fedélzet elülső csúcsához, ahol a hajóépítő mester várakozott rá

munkásaival.

Gatlard kora reggeli érkezésekor reggelit és italokat szolgálta-

tott fel számukra, és az első segéd egy pohár itallal kínálta meg őt,

amit elfogadott, és belekortyolt erős tartalmába. Aztán visszatért

vendégeihez, hogy együtt emeljék poharukat a hajó szerencsés

vízre eresztésére. Ehhez szolgáival portóit, madeirát és pezsgőt

kínáltatott.

Eközben valamennyi oszlopot és éket, egy ék kivételével,

amelyek a hajót visszatartották a folyó felé lejtős pályán, eltávo-

lították, és jelentették, hogy a hajó készen áll a vízrebocsátásra.

382

A város polgármestere átvette a hajó megkeresztelésének fela-

datát, és ebből a célból előre ment, a vendégek pedig körülvették

őt a korlát mellett.

Gatlard odavezette elé Octavia-t, és bemutatta őt a hajó ke-

resztanyjaként, ő maga pedig, mint a hajó építtetője és tulajdonosa

ott maradt mellette.

Ünnepélyes csend következett, és a polgármester lassú, de igen

hangos beszédbe kezdett arról, milyen célból gyűltek itt össze, mi

a hajó feladata, és annak kívánt és remélt jövőjéről, és végezetül

üdvözölte Octavia-t, mint ünnepelt keresztanyát, aki nevet fog

adni a hajónak. Hosszan, komolyan és szépen beszélt, majd vége-

zetül megkérdezte a keresztanyát, milyen nevet ad a hajónak, mire

ő hangos, csengő hangon elkiáltotta: – Octavia.

– A hajó neve legyen Octavia! – kiáltotta a polgármester, és

áldást mondott a megkeresztelt hajóra.

A hajóépítő mester készenlétben állt, hogy intsen embereinek,

üssék ki az utolsó éket a hajó alól. Brooks kapitány ekkor egy

üveg pezsgőt nyújtott át a polgármesternek, és odatartott elé egy

ezüst tálcát négy pohárral.

A dugó kirepült a palackból, a pezsgő habzott a poharakban,

amit Octavia, Gatlard, a polgármester és a kapitány megragadott,

és magasra emelve hangosan kiáltották: – Áldás és egészség

Octavia-ra!

Ekkor fejszecsapások hangzottak a hajú gerince alól, az utolsó

ék kirepült alóla, a hatalmas építmény mozgásba lendült, és a

következő pillanatban lobogó amerikai zászlójával nyílsebesen

lesiklott a fából készült pályán, és elülső részével olyan viharosan

ért a vízbe, hogy pezsegve tornyosultak fel előtte magasba a hul-

lámok, mintha maguk alá akarták volna temetni.

Ezernyi torokból felharsanó hurrá kiáltás kísérte a hajót, amely

szinte repülve száguldott a víz felé. Octavia és Gatlard, valamint a

polgármester és a kapitány kiürítették poharaikat, és a magasan

383

felcsapó árba hajították azokat, és az éppen megkeresztelt Octavia

nyugodtan himbálódzva úszott tovább az elsimuló vízen.

A folyón felfelé és lefelé a rakpart mentén kikötött hajók fel-

vonták zászlóiakt, és közülük többen a víz felé száguldó új társu-

kat üdvözlésként ágyúlövésekkel köszöntötték.

A lelkesedés nagy volt, és miközben az új Octavia lefelé úszott

a folyón, hogy lejjebb kikössön Gatlard rakpartjánál, ahol majd

árbocokkal és vitorlákkal fogják ellátni, a part mindkét oldalán

szakadatlan hurrá kiáltásokkal üdvözölték a hajót és Gatlardot,

akit ismét emelkedett érzés árasztott el. Ismét csillogott a nyilvá-

nosság előtt, az elismerés és tisztelet, amit a nép folyamatos uj-

jongásával hozott tudomására, visszaadta önbecsülését és büszke-

ségét.

Az embertömeg a parton lefelé igyekezve megelőzte a hajót,

hogy lássák, amint megérkezik céljához, és a színjátéknak ezzel

vége lett.

Gatlard hintója már ott várakozott, amikor az új hajó kikötött

rakpartjánál. Megköszönte a város elöljáróinak és vendégeinek az

őt ért megtiszteltetést, és miután a meghívottak elhagyták a hajót,

hogy hazafelé induljanak, a Rowley családdal ő is lement a rak-

partra, és beszállt velük nyitott kocsijába.

Az embertömeg az egyenes utcán Gatlard előtt haladt, így nem

mehettek gyorsan, ennek ellenére a kocsikázást mégis győzelmi

vonulásként érzékelte, mert mindkét oldalról valamennyi tekintet

rá és a szép Octavia-ra irányult.

Az embertömeg egyszer csak megtorpant a következő kereszt-

utcánál, Gatlardéknak azonban helyet szorítottak, így eljutott az

utcasarokig, és ekkor meglátta, mi volt a megtorpanás oka.

Egy halottas menet volt, amely lassan haladt a keresztutcában,

és az embertömeg nekik adott helyet.

Gatlard kocsija megállt, szinte beékelődött az embertömegbe,

és mozdulni sem tudott, sem előre, sem hátra.

384

Ekkor ért oda a pap. A halottas kocsi követte őt. Egy virágok-

kal gazdagon díszített koporsót vitt, rajta fehér szalagokkal díszí-

tett mirtuszkoszorúval.

Gatlard tekintete komoran meredt a koporsóra, amit a gyászo-

lók követtek. Élükön egy meghajlott, két kísérő által támogatott

asszony haladt, könnyeit törölgetve kendőjével.

Gatlard tekintete reá tapadt, és nagy isten, az idős hölgyben

madam Astort ismerte fel!

Mintha a halál keze érintette volna meg, sápadtan és reszketve

nézett felé, és az asszony ekkor reá emelte tekintetét, az előtte

haladó koporsóra mutatva, majd kezeit az ég felé tárta. Megim-

bolygott, de kísérői megtartották, és tovább vezették őt a kocsi

után.

Gatlard remegve, magába roskadva ült hintójában, mire lady

Rowley megragadva kezét aggódva megkérdezte:

– Istenem, fiamuram, mi történt magával?

Ekkor a tömegből jobbról, balról hangokat lehetett hallani:

– Gatlard elhagyott menyasszonyát temetik, Astor özvegy-

asszony lányát. – Gatlard elhagyott menyasszonya! – terjedt fu-

tótűzként szájról szájra egyre hangosabban és egyre bosszúsab-

ban, míg végül viharként zúgott fel a tömegből, átkokat és szitko-

kat kiáltozva Gatlard felé.

– Hajts tovább, szólt fel lord Rowley hangosan a bakra a ko-

csisnak, mert közben a gyászmenet már elvonult. A kocsis pat-

tintott ostorával, a lovakat azonban nem merte bántani vele, a

felingerelt tömeg pedig csak lassan adott helyet, miközben még

további átkozódásokat lehetett hallani.

A kocsi végre elérte a következő keresztutcát, és a kocsis vág-

tára bíztatta a lovakat lord Rowley lakása felé.

Döbbent csend lett úrrá mindenkin a kocsiban, de aztán lady

Rowley törte meg elsőként a csendet:

385

– Hallatlan, hogy ez a csőcselék mit meg nem enged magá-

nak, ha alkalmat talál rá, hogy gyűlölködését fejezze ki tisztessé-

ges emberek ellen. Ne vegye a szívére, drága Gatlard úr, ezek a

közönséges emberek nem érnek annyit, hogy figyelmet szenteljen

nekik, annyira mélyen vannak maga alatt. Ezen kívül az egészsé-

gének is árt, ha felizgatja magát, hiszen tudja, mennyire hajlamos

a heves szívverésre, és Octavia érdekében is kímélnie kellene

magát.

– Igaza van, tisztelt asszonyom, ez a népség nem érdemli

meg, hogy az ember a semmirekellők miatt aggódjon, ennek elle-

nére mégis bántó, ha az ember a jótetteiért kijáró hála helyett

ilyesmit kap fizetségül – válaszolta Gatlard tompa hangon, és

igyekezett összeszedni magát. Azonban a mirtuszkoszorúval dí-

szített koporsó és madam Astor, amint az ég felé mutatott, figyel-

meztetve őt a végső igazságszolgáltatásra, távol tartották tőle a

nyugalmat és azt, hogy össze tudja szedni magát.

– Szálljon ki velünk együtt, és ebédeljen nálunk, kedves ba-

rátom – kérlelte őt lord Rowley. – Otthonának magányában egyre

csak tovább emésztené magát ennek a csőcseléknek a neveletlen-

sége miatt. Nálunk Octavia nem hagy rá időt magának, hogy rajta

kívül másra is gondoljon.

– Ez most lehetetlen, tisztelt barátom, jelenlétem üzleti

ügyeimnél halaszthatatlan – válaszolta Gatlard, és miután barátait

hazavitte, visszahajtatott a saját házához.

Iszonyú, kétségbeesett hangulatban volt. Úgy találta, a sors

összeesküdött ellene, gazdagsága, jócselekedetei ellenére a világ

nem hajlandó kellőképpen értékelni őt. A nyilvánosság előtt szi-

dalmazták, molesztálták. Őt, Philadelphia leggazdagabb, legelső

emberét. Ah, milyen szívesen hagyta volna, hogy akár ezerszer is

szidalmazzák, csak ne kellett volna látnia azt a koporsót és Astor

özvegyasszonyt, mert a látvány ezernyi karommal markolt a lel-

kébe, és úgy érezte, ezek a képek sokkal megsemmisítőbb hatással

vannak nyugalmára és békéjére, mint Cap Hayti képei. Bár érezte

ezt, de nem ismerte be magának, és megpróbálta elterelni gondo-

latait, és elhitetni magával, hogy Astorék szerencsétlensége nem

386

az ő vétke, a körülmények akarata ellenére alakultak úgy, hogy

jelenlegi helyzetében nem vehette feleségül az egyszerű, szegény

lányt, és tetteit egyre csak azzal igazolta, hogy a sors ezt rendelte

neki.

Eredménytelenül vetette magát a munkába. Szorgosan tevé-

kenykedett, üzleti ügyei közül sok mindent saját maga intézett el,

amit egyébként alkalmazottaira szokott bízni. Serényen igyekezett

előmozdítani a város növekedését, amihez építési területeket bo-

csátott rendelkezésre. Szakértőkkel megbeszélte új palotájának

terveit, de mindez hiábavaló volt. Képtelen volt elűzni magától a

borús gondolatokat. A legelviselhetőbb az volt számára, amikor

Brooks kapitánnyal együtt az új hajón időzött, szemügyre véve a

még hátralévő munkálatok haladását, mert a hajónak néhány héten

belül készen kellett állnia egy dél-amerikai útra.

Borús gondolatait csak Octavia tudta elűzni, amikor a közelé-

ben volt. Mellette megfeledkezett a múlt nyugtalanító emlékeiről,

az ő bája és cirógatásai a boldog pillanathoz bilincselték őt, és

vele együtt a világ égi paradicsommá vált.

Bármennyire is vágyódott arra a napra, amikor majd felesége-

ként házába vezetheti, hogy jelenlétével boldoggá tegye életét, a

közvélemény miatt ezt nem látta lehetségesnek éppen most,

Aglaja temetése után, amiről valamennyi újság beszámolt, rossz

véleménnyel őróla. A nép hangulatát ez még inkább ellene uszí-

totta. Az esküvőt nyilvános pompával szerette volna megtartani,

és legnagyobb győzelmének azt tartotta volna, hogy családi kap-

csolatot teremthet a város legelőkelőbb családjával.

Ehhez azonban előbb a város lakóinak emlékezetében el kelle-

ne halványulnia Aglaja emlékének, és így rövid gyászidőt kellett

megadnia a halott tiszteletére.

Lady Rowley nagyon ellenére volt ennek a késlekedésnek.

Úgy vélekedett, hogy egy gyermeteg szerelmi kapcsolat miatt

semmi szükség erre a tapintatra, és az a hajadon csak tébolyultsá-

gában képzelhette be magának, hogy egy olyan ember, mint

Gatlard, feleségül venné, és nem látta be, hogy őneki, aki oly ma-

387

gasan és nemesen áll a közvélemény felett, miatta kellene zavar-

ban lennie. Az asszony azonban nem láthatott bele Gatlard lelké-

be. Nem látta a szörnyeteget, nyomasztó lelkiismeretét, mely

keblére nehezedett, örök félelemben és rettegésben tartva őt oly-

mértékben, hogy számos vétkének tudatában tartott tőle, valami

olyat tenni, amivel magára haragíthatja a közvéleményt.

Úgy vélekedett, mégiscsak jobb volna, ha várna még néhány

hetet, és tekintettel lenne a szerencsétlenre, akit szívből sajnál, és

annak szomorú anyjára.

Az esküvőre azonban megtörtént minden előkészület. Házában

felkészült felesége fogadására, és Octavia-val töltött gyakoribb,

hosszabb együttlétekkel igyekezett Gatlard úrrá lenni türelmetlen-

ségén, hogy végre már a felesége legyen.

A közben bekövetkezett napéjegyenlőség ellenére az időjárás

még mindig enyhe és kellemes volt, így Gatlard majdnem minden

nap sétakocsikázhatott menyasszonyával a kabrioléban, és mutat-

kozhatott vele a nyilvánosság előtt, ami emelkedett, büszke érzés-

sel töltötte el őt.

XXXIII.

Este a hajón. Elutazás. Viharos éjszaka. Gyors döntés. Zátonyra

futva. Az egoista. Az esküvő előtti este. Tűzriadó. Nagy meglepe-

tés. Romba dőlt reménység.

Újabb lehetőség közeledett Gatlard számára, hogy villogjon a

világ előtt, mert új hajója, az Octavia elkészült, és készen állt a

dél-amerikai útra, és a hajó fedélzetén tartandó ünnepség ismét

emlékeztetni fog nagyságára és társadalmi helyzetére.

A társadalom elitje számára meghívókat küldött szét ebből az

alkalomból, és az ünnep estéje derűsnek és melegnek ígérkezett.

388

Zajos janicsárzene fogadta a vendégeket a virágokkal és koszo-

rúkkal feldíszített hajón, és ezernyi nézőt csalogatott a partra, akik

a távolból szemlélték az ünnepséget.

A felső fedélzet pompás kényelemmel volt kialakítva a társa-

ság számára, itt szolgálták fel a drága italokat és frissítőket. Amint

azonban a nappali fény elhalványult, és beköszöntött az éjszaka,

ez a hely is éppúgy, mint az egész hajó, egészen fel az árbocok

csúcsáig, gázlámpákkal volt megvilágítva. A zene táncra csalo-

gatott, aminek a táncolni kívánó hölgyek és urak azonnal enge-

delmeskedtek.

Elbűvölő, csendes éjszaka volt, és Gatlard az ünnepelt Octavia

oldalán megszabadult minden tehertől, ami a lelkét nyomasztotta,

és a legvidámabb volt a vidámak között, mert villoghatott, és nem

csupán vendégei dicsérgették és tisztelték, hanem a parton a nép is

ujjongó hurrá kiáltásokkal tisztelte meg őt.

Éjfél már régen elmúlt, amikor a társaság ezernyi áradozással

és hízelgéssel köszönetet mondott az elbűvölő estéért, ajánlva

magukat Brooks kapitánynak, és valamennyien sok szerencsét

kívántak útjához.

Másnap reggel Gatlard megjelent a fedélzeten Octavia-val és

annak szüleivel, hogy elköszönjenek Brooks kapitánytól, és meg-

tekintsék, amint a hajó elindul első útjára. Ebből az alkalomból

ismét rengetegen jelentek meg a rakparton. Amint elhagyták a

hajót, azon rögtön felhúzták a vitorlákat.

Ennél szebb jármű még sohasem indult útnak a tengerre Phila-

delphiából. A vitorlák egészen az árbocok csúcsáig dagadtak, a

hajó fenségesen suhant lefelé a folyón, és a partokról a nép hurrá

kiáltásai kísérték.

Brooks kapitány még hosszasan integetett barátainak és a hajó

tulajdonosának, míg végül a hajó eltűnt a folyó következő kanya-

rulatánál.

Gatlard ekkor azt javasolta menyasszonyának, hogy gyalog

menjenek haza, és előtte még sétáljanak egyet, és mivel a szülők

389

is velük szándékoztak tartani, a kocsit hazaküldte, karját nyújtotta

Octavia-nak, és a lord és annak felesége kíséretében büszkén ve-

zette végig menyasszonyát a forgalmas utcákon az új városrész

felé, ahol szándékában állt felépíttetni új palotáját.

Amint odaértek, elmagyarázta terveit. A lord teljes mértékben

azonos nézeten volt vele, a felesége pedig nem győzte csodálni

nemes ízlését, Octavia elbűvölőnek tartotta elképzeléseit, melyek-

kel teljes mértékben azonosult.

A séta pompás volt, az időjárás derűs, bár meglehetősen heves

keleti szél fújt, Gatlard pedig karján Octavia-val, viszonozva a

mindenfelől érkező udvarias köszönéseket, ismét közel érezte

magát céljához, hogy Philadelphia legtekintélyesebb embere le-

gyen.

Az estét szokásához híven menyasszonyánál töltötte, a kertbe

azonban nem ülhettek ki, amit egyébként mindig szívesen tettek,

mivel az időjárás igen viharossá vált, és amikor késő este hazafelé

tartott, orkánszerű vihar söpört végig az utcákon, és szakadó eső

verte kocsija ablakait.

Házának minden ablaka be volt zárva, és bár szobájában ne-

héznek és nyomasztónak találta a levegőt, mégsem mert ablakot

nyitni.

Már későn volt, a személyzet lepihent, Gatlard azonban még

képtelen volt elaludni. A szél fütyült és rejtélyes hangokat halla-

tott a házban, az eső fenyegetően verte az ablaküvegeket, Gatlard

pedig Brooks kapitányra gondolt, majd arra az estére, amikor a

mexikói öbölben a vihar alkalmával a Neptun fedélzetén tartózko-

dott, és összeütköztek a szkúnerrel, amelynek a fedélzetén ott volt

Louvencourt gróf.

Gatlard egyre nyugtalanabb lett, megint eszébe jutottak régi

nyomasztó gondolatai, és ehhez még Aglaja gyászmenete is hoz-

zájárult. Eredménytelenül gondolt Octavia-ra és közeli házassá-

gukra, Louvencourt és Aglaja közéjük lépett, és olyan szorongó

érzés fogta el, mintha fuldokolna.

390

Odasietett az ablakhoz, feltépte, egy villám elvakította tekin-

tetét, az eső az arcába vágott, mire gyorsan visszacsukta az abla-

kot, és visszalépett a szoba közepére. Olyan rejtélyes volt minden,

annyira magányosnak érezte magát. A házban mindenki aludt, a

nagy épületben egyedül volt ébren, ámde mégsem egészen egye-

dül, vádlóinak szellemei ott voltak vele, hogy végighajszolják őt a

palota nagy és üres helyiségein. Hevesen odalépett a csengőzsi-

nórhoz, és úgy elkezdte rángatni, mintha viharjelzést akarna adni,

és zengett tőle az egész ház.

Kinyitotta az ajtót és kinézett. A folyosón teljes volt a sötétség.

Megint meghúzta a csengőt, mire odalentről lépteket lehetett hal-

lani, és az egyik lakáj szaladva igyekezett felfelé a lépcsőn,

Gatlard szobája felé tartva.

– Ébreszd fel az udvarmestert, kérj tőle számomra egy üveg

pezsgőt, és hozd fel ide nekem! A folyosókon gyújtasd meg me-

gint a gyertyákat, az éjszaka hátralévő részén maradjanak égve –

kiáltotta Gatlard a lakájnak izgatottan, közben intve neki, hogy

igyekezzen.

– Hagyd nyitva az ajtót! – kiáltott utána, amikor a fekete be

akarta csukni maga mögött, és még alig halkultak el léptei a fo-

lyosón, amikor a vihar feltépte a hanyagul becsukott ablakot, és az

ajtó felé süvöltő huzat messzire behordta az esőt a szobába.

Gatlard rémülten összerezzent, és az ablak felé fordult. Úgy

érzékelte, mintha Cap Hayti felől segélykiáltásokat sodorna felé a

szél. Gyorsan az ajtó felé fordult, arrafelé pedig a folyosó sötétjé-

ben Aglaja koporsóját vélte felfedezni.

Rémülten kapta kezét szemei elé és visszatántorodott, mire hi-

deg eső zuhogott a nyakába. Halk kiáltással a szófához ugrott, és

szemeit lehunyva lerogyott rá.

A visszatérő lakáj a szófa sarkában összekuporodva talált rá. A

pezsgőspalackot és egy poharat az asztalra téve megszólalt:

– Nyitva van az ablak, uram, bezuhog az eső.

391

– Hát akkor csukd be! – kiáltotta Gatlard felugorva, és meg-

ragadta a palackot, amiből gyorsan kihúzta a dugót, megtöltötte a

poharat, és mohón lehúzta a habzó italt.

– Parancsol még valamit, uram? – kérdezte a néger, csodál-

kozva nézve urára.

– Semmi mást, csak a gyertyákat gyújtsd meg végig a folyo-

són – válaszolta Gatlard összeszedve magát, és megint kiürítette

poharát.

A lakáj távozott, és Gatlard összeszedettebnek érezte magát.

Megint ivott, és elkezdett járkálni fel-alá a szobában, míg végül

támolyogni kezdett, és imbolyogva megkereste fekhelyét.

Azonnal elaludt, álmai azonban ezúttal nem voltak barátságo-

sak. Nem Octavia-ról, hanem a viharról, menydörgésekről és vil-

lámokról, Louvencourtról és Aglaja-ról álmodott, így másnap

reggel kimerülten ébredt, és úgy érezte, mintha lázas lenne. Félre-

húzta a nehéz aranyrojtokkal díszített baldachint, és kezével letö-

rölte homlokáról a verítéket.

Későn reggelizett, és nem volt étvágya. Ez így nem mehet to-

vább, ebben az átkozott házban nem élhet tovább magányosan!

Elhatározta, hogy Octavia egy héten belül a felesége lesz.

Vasárnap reggel volt, az esküvőt következő vasárnap kellene

megtartani ünnepélyes keretek között a templomban, gondolta.

Gyorsan felöltözött, előállíttatta a kocsit, és menyasszonyához

igyekezett, hogy tájékoztassa őt és szüleit elhatározásáról, és meg-

szerezze beleegyezésüket.

Közlését a legbarátságosabban fogadták, Octavia örömköny-

nyeket hullatott, lady Rowley úgy vélekedett, kész őrültség lenne,

ha mások miatt tovább tartózkodnának boldogságuk beteljesedé-

sétől, lord Rowley pedig elviselhetetlennek tartotta a hosszú je-

gyességet.

Így aztán elhatározták, hogy következő vasárnap az istentisz-

telet után legyen az esküvője a boldog szerelmeseknek barátaik és

392

barátnőik jelenlétében, és az esküvőt követően valamennyiüket

meghívják ebédelni és az ebédet követő bálra a Rowley palotába.

Gatlard még aznap délután megrendelte a nyomdában a meg-

hívókat, hogy azokat, kinyomtatásukat követően már másnap

reggel szét lehessen küldeni, és ezzel egyidejűleg néhány cikket

juttatott el különféle újságokhoz, melyekben utalás történt a gaz-

dag Gatlard úr és lord Rowley lányának közeli esküvőjére.

Gatlard nagyon sajnálta, hogy a kongresszus, amit Philadelphi-

ában akarnak megtartani, csak decemberben kezdődik, mert annak

résztvevőit, különösképpen pedig George Washingtont, Amerika

istenét szívesen látta volna vendégül.

Gatlard lelkében mostantól már nem merült fel több borús

gondolat, mert az a tudat, hogy Octavia, az összehasonlíthatatlan,

az erényes, őt annyira szerető Octavia az övé lehet, felülmúlt min-

den más gondolatot.

Másnap reggel igen sok tennivalója volt, de mindezt örömmel

tette, mindent gyorsan és könnyedén intézett el.

A börzén is voltak még sürgős ügyei, különben ma nem láto-

gatott volna oda, de így mégis elindult, ahol lord Rowley már várt

rá, hogy még számos kérdést beszéljen meg vele az esküvővel

kapcsolatban.

Ekkor hirtelen az ügyeikkel elfoglalt üzletemberek között

odatolakodott hozzá egy ügynök, és halkan megszólította:

– Éppen most érkezett a hír, hogy az ön Octavia nevű hajója

Brooks kapitánnyal zátonyra futott, és mindenestől elsüllyedt. A

múlt éjszakai vihar vetette ki a roncsot a partra.

Gatlard látszólag megrémült, de furcsamód mintha örömteli

lett volna rémülete, hiszen derűsen felvillant a tekintete, arca pe-

dig enyhén elpirult.

– Tehát mindenestől, és Brooks kapitány is odaveszett? –

kérdezte hevesen, látszólag igen nagy érdeklődéssel.

393

– Sajnos a derék ember is odaveszett – válaszolta az ügynök

részvétteljes hangon.

– Ej, ej – mondta Gatlard kényszeredett szomorúsággal. –

Szegény ember, ez igen szomorú hír, hiszen igen jó barátom volt.

– Valami szerencsétlenség történt? – kérdezte lord Rowley

odalépve, aki meghallotta Gatlard utóbbi szavait.

– Igen, igen, nagy szerencsétlenség érte barátomat, Brooks

kapitányt. Zátonyra futott az Octavia-val, és az egész legénység-

gel együtt odaveszett – válaszolta Gatlard borús hangon.

– Istenem! Ez nagy veszteség az ön számára, kedves Gatlard

– válaszolta lord Rowley részvéttel.

– Anyagilag mégsem, teljes körű biztosításom volt a hajóra és

rakományára, méghozzá nagy értékre, így lehet, hogy jó üzlet lesz

számomra.

– De én a barátjának az elvesztésére gondoltam – jegyezte

meg lord Rowley.

– Igen, persze – válaszolta Gatlard, aki láthatóan másvalamire

gondolt. – Az ő személye igen komoly veszteség számomra, mert

hűséges barátom volt!

– De minek szállt megint tengerre ez az ember? Amint hal-

lottam, jelentős vagyona volt – folytatta Rowley.

– Még, hogy vagyona! – válaszolta Gatlard. – Az volt neki,

amit tőlem kapott, de azért nem kellett volna ismét hajóra szállnia,

mert nálam teljes ellátásban részesült. Különös egy dolog, ezekkel

a tengerészekkel. Képtelenek távol maradni a víztől, bármennyire

is jól megy soruk a szárazföldön. Valamennyien azt akarják, hogy

a tengerbe legyenek eltemetve. Ezt most megkapta. Majdnem

teljesen egyedülálló ember volt, csak egy idős nővére van Boston-

ban, akiről majd gondoskodni fogok.

– Maga egy igen derék, nemes lelkű ember, Gatlard, és nem

lehetek elég hálás a Mindenhatónak, hogy drága Octavia leányo-

mat ilyen férjjel ajándékozta meg, és nem tudok eléggé örülni

394

annak, hogy ön, a nemeslelkű ember ilyen feleséget kap – mondta

lord Rowley, és még ünnepélyesen hozzáfűzte: – Ön pedig méltó

rá, hogy egy ilyen nemes nő legyen a felesége.

– A lord igyekezett rábeszélni Gatlardot, hogy náluk ebédel-

jen, ő azonban köszönettel elhárította a meghívást azzal, hogy sok

dolga van, de azt üzente Octavia-nak, hogy ebéd után érte megy,

és elmennek sétakocsikázni.

A kapitány pusztulása Gatlard számára olyan fontos, jelentős

esemény volt, hogy magára akart maradni. Át akarta gondolni a

helyzetet.

Brooks halálával az egyetlen ember szűnt meg létezni, akinek

tudomása volt bűncselekményéről. Ő volt az egyetlen, aki ha

akarta volna, megsemmisíthette volna őt, mostantól azonban a

szája már örökre csukva marad.

Gatlard úgy érezte, mintha keble súlyos tehertől szabadult vol-

na meg, mert Brooks bár nem volt rosszindulatú ember, és hálás

volt Gatlardnak, amit érte tett, de igen gyenge jellemű volt. Néha

apróságok miatt háborodott fel, és hirtelen felindulásaival köny-

nyen beláthatatlan veszélyt jelenthetett volna számára.

Pusztán az a gondolat, hogy teljes egzisztenciájával együtt egy

ilyen ember hatalmában van, és jó- vagy rosszindulatától függ,

rémisztő volt Gatlard számára, és mindig olyan érzéssel töltötte el,

mintha lőporos hordón ülne, és csak egy szikra kell hozzá, hogy a

levegőbe repüljön.

És ez az ember most meghalt, ezzel legfőbb gondjának vége

szakadt!

Ezen kívül a kapitány halála jó üzlet is volt Gatlard számára,

mert így övé maradt a százezer dollár, amit ajándékba adott neki,

bár az összeget Brooks sohasem kapta kézhez, csak annak kama-

tait. Minderről senkinek sem volt tudomása, és így az övé lett az

örökség.

Ha Louvencourt is odaveszett volna, akkor megszűnt volna

minden veszély – gondolta Gatlard, de az a veszély, amit a gróf

395

jelentett, olyan távol volt tőle, hogy ostobaság lenne emiatt ag-gódni. Brooks volt az a kő, amiben megbotolhatott volna, és most

ettől a tehertől megszabadult!

Gatlard szokatlanul derűs volt, amikor este szeretett menyasz-

szonyát elhozta otthonról, és sétakocsikázni mentek. Tréfálkozott

és nevetgélt, és büszkén tekintett le a mellette gyalogosan elhala-

dókra. Most végre ismét igazán Philadelphia legtekintélyesebb

emberének érezhette magát.

Octavia nagyon sajnálta, hogy neve nem hozott szerencsét a

hajónak, amire Gatlard tréfálkozva válaszolt:

– Ez így teljesen rendben is van, mert mindaz a szerencse,

amit adományoztál, engem illet, és a legcsekélyebb részét sem

kell mással megosztanom. Egyedül az enyém, nincs igazam, an-

gyalkám?

– Igen, egyedül a tiéd, kedvesem, minden gondolatom, min-

den jó érzésem egyedül a tiéd, és mindörökre csak a tiéd marad –

válaszolta Octavia édes pillantással és ruhája ujjának drága csip-

kéi közül előbukkanó hamvas karját érzelmesen nyaka köré fonta,

mert ekkor már a városon kívül voltak, távol minden fürkésző,

irigykedő tekintettől.

Lázas türelmetlenséggel számolta Gatlard ettől kezdve a napo-

kat vasárnapig, és minden éjjel arról a boldogságról álmodott, ami

majd imádott, mennyei Octavia-jának a szívén vár reá.

A napok lassan vánszorogtak. Úgy tűnt számára, hogy lassabb

ütemben múlik az idő, és ujjongó izgalommal üdvözölte a szom-

bat reggelt, mint magányos életének utolsó napját.

Már korán lord Rowley palotájában volt, hogy megtartsák az

ünnepség utolsó előkészületeit.

Valamennyi újság tudósított Gatlard és lord Rowley lányának

esküvőjéről, és egész Philadelphia nagy feszültséggel várta az

eseményt.

396

Ezen a szombat estén kisebb estélyre került sor a Rowley csa-

ládnál, amire a legközelebbi ismerősöket és Octavia legkedvesebb

barátnőit hívták meg.

Már korán összejöttek, hogy ne maradjanak fenn túl sokáig,

hogy másnap, a boldog napon vidámak és jókedvűek legyenek.

A fiatal Tatnall is megjelent, és vicceivel, tréfáival nagyban

hozzájárult a társaság derűs hangulatához.

– Önnek kamarásnak kellene majd lennie nálam – mondta

neki Octavia nevetve. – Csak arra kérem, hogy ehhez valami igen

szép szolgálati ruhát készíttessen magának.

– Sárgának kellene lennie, hiszen a sárga az ön kedvenc színe

– válaszolta Tatnall tréfálkozva. – Esetleg piros díszítést paran-

csolna hozzá?

– Az nem fog menni, kedvesem – vetette közbe Gatlard vi-

dáman, hiszen a mi kedves barátunknak pohárnoki beosztást

szántam, hogy édes ajkaidnak mindig a legfinomabbat szolgálja

fel a pincémből.

– Persze, hiszen ehhez kiváló képesítése van, és ebben a be-

osztásban lépjen be uram és parancsolóm szolgálatába, hiszen

fáradozásainak ízletes eredményeiben nekem is részem lesz –

mondta Octavia nevetve Tatnallnak, és így viccelődtek tovább, és

az a néhány órácska este tízig hamar elszállt.

Tatnall volt az első, aki tekintettel a tisztelt családra figyel-

meztetett rá, hogy indulni kellene, és a vendégek jó hangulatban

köszöntek el azzal, hogy holnap reggel viszontlátják egymást a

templomban.

Már mindenki távozott, és Gatlardnak utolsó alkalommal kel-

lett elköszönnie szíve szerelmétől, hogy aztán már soha többé ne

kelljen elválniuk egymástól.

Ez megragadó pillanat volt számra, mert ezzel az elköszönés-

sel borús kísérteteitől is búcsút vett, hiszen Octavia mellett zavar-

talan nyugalomban és békességben lesz majd része.

397

Némán keblére szorította Octavia-t, közeledő zavartalan bol-

dogsága könnyeket csalt a szemébe, és szavai elakadtak ajkán.

Lady Rowley látván megindultságát visszalépett, hogy ne za-

varja őt megindult, szívéből feltörő búcsúzkodása közben. Octavia

is sóhajtozott, és arcát keblébe rejtette, és amikor Gatlard végül

összeszedve magát jóéjszakát kívánt, liliom ujjacskáit szemeihez

emelte, mintha örömkönnyeket akarna letörölni hosszú szempil-

láiról.

– Jóéjszakát, egyetlen Richardom – mondta mélyen átélt ki-

fejezéssel. – Utoljára köszönünk el, hogy aztán soha többé ne

kelljen elválnunk egymástól.

– Jóéjszakát, Octavia-m, életem boldogsága, álmodjál hűsé-

ges Richardodról – mondta Gatlard, csókot nyomva a lány friss,

édes szájára, majd lord és lady Rowley-nek is igen kellemes pihe-

nést kívánva elindult hazafelé.

Ilyen túláradó boldogságban, mint ezen az estén, Gatlard ko-

rábban még sohasem lépett be szobájába. Képtelen volt össze-

szedni magát boldogságában, és kezeit dörzsölgetve hosszasan

járkált fel-alá, és képzeletében Octavia, a szeretett Octavia jött

vele szemben, csodás karjait kitárva felé, és szerelemtől izzó te-

kintettel nézve reá.

Álmodozás volt ez, amitől Gatlard képtelen volt elszakadni,

mert minél tovább járkált, annál kedvesebbnek tűnt előtte imá-

dottjának angyali alakja. Ő is bizonyára róla álmodik. Gondolat-

ban karjaiba zárta, mert az álom bizonyára már elnyomta őt, és

lehunyta szemeit.

Már elmúlt éjfél, amikor Gatlard nyugovóra tért, és Octavia

boldogító képeivel aludt el.

Bizonyára néhány órányi édes álom lehetett már mögötte, ami-

kor heves hangzavarra ébredt. – Tűz van! – hallotta a kiáltozást

ébredés közben. Álma azonban kedvesebb volt annál, hogy hamar

el tudott volna szakadni tőle. Égjen, ahol csak akar, hacsak nem a

saját házáról van szó, gondolta, hiszen az ő segítsége aligha hasz-

398

nálna valamit. Ennek ellenére hallgatózott az utcai lárma iránt, ami a harangok kongásával egyre hangosabbá vált.

Ekkor hirtelen kopogtattak az ajtaján, és az egyik komornyik

sürgető hangon bekiáltott:

– Gatlard úr, tűz van, lord Rowley palotája ég!

– Lord Rowley palotája? Úristen! – kiáltotta Gatlard, mint

akit villámcsapás ért, mindkét lábával egyszerre kiugorva az ágy-

ból.

Reszkető kezekkel kapkodta magára ruháit, felkapta kalapját,

és rohant kifelé, ahogy a lába bírta, a házból az utcára.

Az izzó vörös fény a sötét égbolt alján jelezte, hogy a tűz már

elhatalmasodott. Útközben több embernek is odakiáltott:

– Hol van tűz?

– Lord Rowley-nál! – volt a válasz, mire Gatlard dupla igye-

kezettel törtetett előre, és rövidesen bekanyarodott abba az utcába,

amelyben a lord palotája állt.

Már messziről látta a ház ablakaiból előtörő lángnyelveket, és

az előtte összegyűlt nagy tömeget. Közben szakadatlanul hallat-

szott minden utca felől a kiáltozás: – Tűz van, tűz van! – és ha-

rangzúgás zengett a város felett.

Néhány pillanaton belül Gatlard megközelítette a házat. Te-

kintete Octavia második emeleti szobájára meredt, és döbbenten

látta, hogy a lángok pont az ő szobájából és a felette lévő erkély-

ből csapnak fel. Csak Octavia hálószobájának nyitott ablakában

nem lehetett még látni lángokat, de onnan is sűrű füst tört elő.

Ekkor odaért a megzavarodott, ide-oda hullámzó tömeghez.

Közéjük rontott, a ház bejárata felé igyekezve, és meghallotta lord

Rowley kétségbeesett hangját a lépcső felől:

– Segítség! Mentsétek meg a gyermekemet, Octavia-t!

Gatlard meglátta őt a lángok vöröslő fényében, és mellette a

jajgató és kezeit tördelő lady Rowley-t, amint segítségért kiáltott.

399

Fel akart rohanni hozzájuk a lépcsőn, de ekkor felülről segélyki-

áltást hallott, és Octavia fehér köntösben kezét nyújtotta ki könyö-

rögve hálószobája ablakából, rémülten kiáltozva:

– Segítség, segítség!

– Tízezer dollár annak, aki megmenti a menyasszonyom – ki-

áltotta Gatlard őrült kétségbeeséssel a tömeg felé, kezével

Octavia-ra mutatva. Néhány ember közeledett rohanva egy létrá-

val, és egy tűzoltó fecskendő is megérkezett, és azonnal ontani

kezdte vízsugarát a második emeleti ablakok irányába.

Gatlard mint egy őrült, ismét kiáltozni kezdett: – Tízezer dollár

annak, aki megmenti a menyasszonyom! Maga is minden erejével

megragadta a létrát, hogy segítsen felállítani az ablak felé, amely-

ből Octavia ismét eltűnt, és egyre sűrűbb és feketébb füst go-

molygott elő.

Lord Rowley is odaugrott a létrához, amit felállítottak a háznak

támasztva, de egy embernyi magassággal rövidebb volt, mint kel-

lett volna. Octavia fehér alakja lobogó hajjal, ismét felbukkant az

ablakban a gomolygó füstben, és megint rémülten kezdett segítsé-

gért kiáltozni a ház előtti tumultus felé.

A létra azonban rövid volt, az ablakot senki sem érhette el róla.

Valamennyien felfelé néztek a segítségért kiáltozó lányra. Octavia

megfordult a szoba irányába, és alulról úgy látszott, mintha küz-

dene valakivel, aztán megint eltűnt a füstben.

Ekkor több fiatal fickó közeledett futva egy könnyű létrával, és

odakiáltottak Gatlardnak:

– Meg fogjuk menteni a menyasszonyát, Gatlard úr!

A könnyű létrát perceken belül hozzákötötték a nehéz létra fel-

ső végéhez, az egészet megint felemelték és nekitámasztották a

háznak, és most már felért az ablakig, ahol Octavia megint fel-

bukkant kiáltozva.

400

Alig látta meg azonban a létrát és rajta a felfelé igyekvő em-

bert, ismét befelé fordult a szobába, és láthatóan küzdött valaki-

vel, akit visszataszított.

A létrán mászó ember felért az ablakhoz, és megragadta

Octavia-t, aki éppen kinézett. Gyorsan kisegítette, karjával határo-

zottan megragadta, és a tömeg mennydörgő ujjongása közben

lefelé lépkedett vele a létrafokokon.

Minden tekintet Octavia-ra tapadt, Gatlard pedig a létra aljánál

állva várta őt kitárt karokkal, hogy szívéhez szorítsa. Ekkor azon-

ban gúnyos kacagás tört ki a tömegből, nevetve és szitkozódva

néztek fel megint az ablak felé, mert a füstből ekkor egy férfialak

bukkant fel hálóingben és mászott át a létrára, és lefelé igyekezett

Gatlard szépséges menyasszonya után, hogy vele együtt ő is leér-

jen a földre.

– Tatnall! – harsant fel száz torokból gúnyos szitkok kísére-

tében, hiszen valóban a fiatal Tatnall volt az, aki megmenekült a

tűzhaláltól.

Gatlard kővé dermedten állt ott, felfelé meredve, és úgy tűnt

számára, mintha valami pokolfajzat igyekezett volna lefelé a lét-

rán a menyasszonya után. A tűzoltófecskendő vízsugara ekkor

olyan erővel találta el a szerelmes lovagot, hogy lezuhant a létrá-

ról, megmentve őt ezzel a nép haragjától, mire viharos hahota tört

ki, amit Tatnall gyorsan kihasználva feltápászkodott, és szélsebe-

sen kirohant a tomboló tömegből.

Most már Octavia került a figyelem középpontjába. Feje és ke-

zei tehetetlenül lógtak megmentője karjaiban, így az csak lassan

és óvatosan haladva érte el a legalsó létrafokot.

Gatlard még mindig úgy állt ott döbbenten, mint egy kőszobor,

mintha képtelen lett volna felfogni a borzalmas történetet, miköz-

ben lord Rowley minden porcikájában remegve állt előtte, és kar-

ját megragadva egyre csak ezt hajtogatta:

– Kérem, Gatlard úr, nyugodjon meg, mindent tisztázni fo-

gunk.

401

Gatlard egyszer csak hirtelen felkiáltott, mintha egy elfojtott

vihar szabadult volna el hirtelen:

– Még hogy tisztázni? Azt hiszem, a helyzet egyértelműen

tisztázódott azáltal, hogy ez a fiatalember éjjel három órakor há-

lóingben mászik elő az ön lányának hálószobájából. A pokolba a

lányával és az egész famíliájával!

Ezzel el akart fordulni, de a megmentő szépséges terhével és

társaival, akikkel együtt hozták a létrát, elé léptek és valamennyi-

en kiáltozni kezdtek:

– Tízezer dollárt ígért, Gatlard úr, és mi kiérdemeltük a ju-

talmat!

– És holnap reggel meg is fogjátok kapni – kiáltotta Gatlard,

és átküzdve magát a bámészkodók között elsietett, miközben dör-

gedelmes „hurrá Gatlard” kiáltozással ünnepelte őt a tömeg.

A tűz Octavia szobájában kezdődött, a szoba hamar lángra

lobbant, az ajtón keresztül kitört a folyosóra, elérte a lépcsőt, és

felcsapott az erkélyekre is, de eloltották. A palotának csak a felső

szintje és a teteje égett le.

Gatlard mint aki megőrült, úgy igyekezett hazafelé az utcán, és

lélekszakadva érkezett meg lakásába, és alig volt képes egy ép-

kézláb gondolatra. Úgy száguldott el a szolgái előtt, mint akinek

elment az esze. Felrohant a szobájába, bezárta maga mögött az

ajtót, és a szoba közepén levetette magát a földre. Közben vadul

kiáltozott össze-vissza, öklével csapkodta a homlokát és mellét,

aztán mozdulatlanul hevert elterülve, mintha elszállt volna belőle

az élet, majd megint sóhajtozni kezdett, borzalmas szavakat kiál-

tozott. Kezeit tördelte, a hajába túrt, és utána megint merev tom-

paságba zuhant vissza.

Így feküdt ott, amikor felkelt a Nap, és betekintett rá az abla-

kon át, így feküdt ott, amikor a déli Nap tüzes sugarai sütöttek le

rá, és még mindig ugyanígy feküdt, amikor az esti pír tűztengerré

változtatta az eget.

402

XXXIV.

Porig sújtva. A lánytestvér. Jó hangulatban. A változás. Séta a

városon át. Az öreg könyvelő. Boldog megindultság. Örömhír.

Hajó Írországból. Otthonos körülmények.

A csapás sokkal nagyobb, sokkal nehezebb volt, mint ameny-

nyit Gatlard szellemi ereje elviselni képes lett volna. Porig volt

sújtva, és képtelen volt ismét összeszedni magát. Hiusága, bekép-

zeltsége, a csillogás utáni sóvárgása belé lett fojtva, hiszen gúny

tárgyává vált a világ előtt. Botrányhős lett, és nevetségessé vált,

aminek a terhét viselnie kellett. És mindezt ennek az álszent,

semmirekellő kreatúrának köszönheti, akire élete egész boldogsá-

gát építette. Elátkozta őt, és vele együtt az egész famíliáját, és

megtagadta az emberiségbe vetett hitét is.

A lány ellen irányuló dühe közben azonban szüntelenül meg-

szólalt a lelkiismerete, és úgy érezte, hogy az utóbbi idők szeren-

csétlenségei, amelyek vele történtek, csekély büntetésnek számí-

tanak a saját maga által elkövetett szörnyű tettekért.

Mit is segítettek rajta most a milliói, békessége és nyugalma

árán, hiszen a millióinak köszönheti, hogy minden pillanata meg

volt mérgezve. Mivé váltak reménységei, nagyra törő tervei, hogy

földi isten szintjére emelkedjék?

Szellemileg összetörve és elátkozva megadta magát annak a

tehernek, amely a földre sújtotta. Gyűlölte az egész világot, még a

nappali világosságot is. Egyedül akart lenni, láthatatlanul, és fel-

hagyott minden nélkülözhető emberi kapcsolattal.

Csukott kocsiban hajtott irodájáig, ott visszavonult szobájába,

ahová csak a könyvelője léphetett be. A tőzsdére csak akkor ment,

ha feltétlenül szükséges volt, és lakásába a közvetlen szolgáin

kívül senki sem tehette be a lábát.

Így élt magányosan és egyedül hónapokon át. Felhagyott min-

den hobbijával és szórakozásával, csak egyetlen, a vagyonának

403

gyarapítása maradt meg, amiért mindent feláldozott. A cél, amit

ezzel el akart érni, nem valósult meg.

Magányában egyre inkább lelkiismeretének áldozata lett, és

olykor vágyakozott valami után, amivel ezt a magányt elűzheti

anélkül, hogy ő maga ismét valakinek a kezébe kerüljön.

Gondolatai gyakran kalandoztak el egykori hazája, Írország

felé, ahol volt egy húga, aki rokonainál élt.

Gatlard már évekkel korábban megszakított minden kapcsola-

tot hozzátartozóival, mert azokban a társadalmi körökben, ahová

törekedett, nem voltak elég előkelőek, és így lánytestvérével sem

törődött, aki mindössze tizenhét éves volt, rokonai körében nőtt

fel, akik gondját viselték, és bátyja számára teljesen idegen volt,

hiszen amikor ő kivándorolt Amerikába, még kisgyerek volt.

A húga alig hallott róla valamit azon kívül, hogy igen gazdag

emberré vált.

Az a gondolat, hogy testvérét magához hívja, egyre inkább

foglalkoztatta keserű életében, azonban mégiscsak nőről volt szó,

aki ahhoz a nemhez tartozott, amelyet elátkozott, és amellyel

szemben kiengesztelhetetlen gyűlöletet, határtalan undort érzett,

és ez mélyen befészkelte magát lelkébe.

Lánytestvéreként azonban teljesen másként viszonyult hozzá,

mint más nőkhöz, és persze úgy is határozhat, ha a lány nem felel

meg elvárásainak, visszaküldheti Írországba. Mindenesetre ő volt

az egyetlen emberi lény, akivel megpróbálhat együtt élni, mert

jelenlegi élete terhes volt számára, olyan kín, ami azzal fenyeget-

te, hogy megháborodik.

Elhatározta, hogy magához hívja Jane Gatlardot, egyetlen hú-

gát. Rakományt szervezett egyik hajója számára Írországba, hogy

visszafelé tartó útján a lány ezzel a hajóval jöhessen hozzá.

Ez az elhatározása kedvező hatással volt hangulatára, mert et-

től kezdve volt valami, ami ismét reménnyel töltötte el. Valamiről

gondoskodhat majd, ami távol esik üzleti ügyeitől, ami érinteni

404

fogja életét, nyugalmát, és békességét, és türelmetlenül töltötte el

a telet, várakozva a hajó visszaérkezésére.

Volt még valami, ami megnyugtatta. Lord Rowley családjával

együtt elhagyta Phliladelphiát. Quebeckbe költöztek.

Embergyűlölete ezen ősforrásának távozása nagyban hozzájá-

rult ahhoz, hogy mérsékelje azt, és bár szívében a megbékélés

még mindig lehetetlen volt, mégis megkönnyebbültebben érintke-

zett az emberekkel.

Többé már nem gyanakodott, hogy gúnyt lát arcvonásaikon.

Az arcokon látható mosolyt már nem gúnynak vélte, és már nem

tartott attól, hogy másokat meghallgasson a gyűlölt családdal kap-

csolatos lelketlen viszonyáról, hiszen már eltávoztak, és Phila-

delphiában teljesen megfeledkeztek róluk.

Volt még egy esemény, ami pillanatnyilag jótékony hatással

volt hangulatára, és jelentős hatással volt egész további életére.

Igen nagyszámú munkáslakást építtetett, amelyeket bérbe

adott, és ez komoly jövedelmet hozott számára. Több lakásban

tífusz tört ki, és lakóik közül sokan betegágynak estek, így mun-

kaköreiket nem tudták ellátni, és így képtelenné váltak arra, hogy

megfizessék a lakbért Gatlardnak.

Ismét igen kellemetlen éjszakája volt. Régi, kísérteties gondo-

latai és ábrándozásai megint végigűzték őt palotájának helyiségei-

ben, és reggelre kialvatlan és kimerült volt.

Irodájába ment abban a reményben, hogy üzleti ügyei majd

megnyugtatják, és könyvelője aggódva követte szobájába azzal,

hogy beszámoljon neki és várja parancsait, mert arcvonásain ész-

revette gonosz szellemének hátrahagyott nyomait.

Számos egyéb jelentés mellett a könyvelő beszámolt a bérlők

fizetésképtelenségéről is, egyúttal megjegyezve annak okait és

megemlítette, hogy az emberek nagy nyomorúságban élnek, nincs

pénzük orvosra és élelemre, és valamennyiüket el fogja ragadni a

halál.

405

Gatlard összeráncolta homlokát, és haragos szavak tolultak aj-

kára, de meglátva a sorsával annyira elégedett szolgájának együtt

érző tekintetét, visszatartotta szavait.

Fejét lehajtva, kezeit kabátjának zsebeibe süllyesztve, gondo-

lataiba mélyedve kezdett járkálni szobájában, mintha teljesen

megfeledkezett volna a könyvelő jelenlétéről, míg végül hirtelen

megállt, szelíden ránézett, és kezét vállára téve így szólt:

A szegények sorsát az ön gondjaira bízom, jóságos Poolmann

úr. Küldje el hozzájuk a város legjobb orvosát, és a legjobb élel-

miszereket, és gondoskodjon mindenről, amiben hiányt szenved-

nek. Készpénzt is igénybe vehet, semmivel se spóroljon, de egy-

valamit jegyezzen meg: Senkinek sem juthat a tudomására, hogy

én tettem mindezt az emberekért, mert ennyit nem érnek meg!

A könyvelő döbbenten nézett rá, mintha nem hinne a fülének,

és csüggedten megkérdezte:

– Tényleg ezt kell tennem?

– Igen, igen, tegye, amit mondtam, Poolmann. Fogjon hozzá

rögvest, igyekezzen! – folytatta Gatlard heves mozdulattal.

– Isten majd megjutalmazza ezért, Gatlard úr – mondta az

öregember, reszkető hangon, könnyekkel a szemében.

– Menjen, Poolmann – válaszolta Gatlard mély megindult-

sággal, és megszorította a kezét.

– Van itt még néhány fontos ügy, Gatlard úr – ragadta magá-

hoz ismét a szót a könyvelő.

– Hagyjuk most, semmi sem annyira fontos, induljon, ne

vesztegessen el egyetlen percet sem, intézkedjen a legjobb belátá-

sa szerint! – hebegte Gatlard, az öreget kifelé terelve az ajtón,

amit becsukott utána.

Aztán visszatámolygott, és remegő kezeit összekulcsolva, fo-

hászkodva emelte felfelé tekintetét. Szemei megnedvesedtek, és

kebléből felszakadó sóhaj kísérte halk felkiáltását: – Ó, istenem! –

Aztán összekulcsolt kezeit nézve járkálni kezdett a szobában.

406

Egy érzés, számára teljesen új érzés hatalmasodott el rajta, ami

boldogítóan járta át testét. Úgy érezte, mintha minden terhétől,

minden szerencsétlenségétől megszabadult volna, mintha nyuga-

lom és békesség költözött volna belé, és ismételten felemelte ösz-

szekulcsolt reszkető kezeit, és az ég felé tekintett.

Aztán lassacskán megnyugodott, és összeszedte magát. Zsebé-

ből elővette zsebkendőjét és letörölte vele a homlokáról az izzadt-

ságot, majd letelepedett íróasztala mellé, ahol felnyitotta és átol-

vasta a bejövő leveleket.

Közülük többet felvett, amit olvasás közben félretett, és kiment

velük a levelezők irodájába.

Valamennyi irodista meglepetten és csodálkozva nézett rá,

mert már hosszú idő óta egyetlen szóra, egyetlen pillantásra sem

méltatta őket. Most azonban Gatlard nyugodt, barátságos hangon

adta át a levelezőknek a leveleket a megfelelő utasításokkal, mi-

ként kell azokat megválaszolni.

Aztán különféle üzleti ügyek iránt érdeklődött, több megbízást

adott, majd visszatért szobájába. Ott néhány szót vetett papírra

Poolmann könyvelőnek, kérte, délben ebédeljen nála, és lepecsé-

telte az írást.

Ugyanazzal a szokatlan, barátságos ábrázattal átnyújtotta a le-

velet az egyik irodistának azzal a kéréssel, adja át Poolmann úr-

nak, amint visszatér, aztán anélkül, hogy megvárta volna kocsiját,

gyalogosan indult útnak lakása felé.

Meleg, élvezetes tavaszi délelőtt volt, az ég barátságosan te-

kintett le Gatlardra. A levegő oly frissítően és jótékonyan játsza-

dozott arca körül, hogy igazi mély lélegzetet véve könnyedebben

lépkedett, amire képtelen volt a hosszú idő során, mialatt nem járt

ki a szabadba, és palotájának sivár helyiségeiben töltötte napjait.

Az emberek is barátságosnak tűntek számára, akik találkoztak

vele és csodálkoztak rajta, de tisztelettel üdvözölték, és jó érzést

keltett benne, amikor köszönéseiket ugyanolyan barátságosan

viszonozta.

407

És közben gondolatban nem feledkezett meg a szegény, beteg,

rászoruló emberekről sem, akiknek segítséget küldött. Gondolat-

ban látta, amint hálás köszöneteiket rebegik felé, és imádkoznak

érte.

Úgy tűnt számára, mintha ünnepnap lenne. Még képtelen volt

hazamenni, annyira jól érezte magát a friss levegőn, a derűs nap-

fényben. Így bandukolt tovább, míg végül felbukkant előtte mun-

káslakásainak hosszú házsora.

Valami ellenállhatatlan erő vonzotta oda boldogító érzéssel, és

amint elhaladt mellette, mégis attól tartott, hogy észreveszik. Le-

hajtott fejjel maga elé tekintett, kalapját mélyebben arcába húzva,

mégsem volt ez aggodalmas elrejtőzködés az emberek elől, sokkal

inkább örömteli, boldogító titoktartással haladt el a házak ablakai

alatt. És amint a házsor végére ért, ahol be akart fordulni a sarkon,

megállt, és még egyszer végignézett a hosszú ablaksoron.

Megkönnyebbülten haladt tovább, és abban a pillanatban ért

házához, amikor kocsija kijött a kapun. A kocsis csodálkozva

állította meg a lovakat, és kérdő tekintettel nézett Gatlardra, aki

barátságos hangon kiáltott felé:

– Gyalog jöttem, olyan szép idő van, vidd vissza a lovakat az

istállóba!

Amint belépett a folyosóra, komornyikja ugyanolyan csodál-

kozva nézett rá, de Gatlard derűsen szólt hozzá:

– Még egy terítéket rakass az asztalra, vendéget várok! Ho-

zass pezsgőt és jeget is!

– A komornyik csodálkozva sietett el, Gatlard pedig a lakó-

szobájába ment, amely sohasem tűnt számára olyan barátságos-

nak, mint ekkor.

Nagy, szürke papagája, akit az utóbbi időben minden alka-

lommal megijesztett és haragosan megfenyegetett, ha fecsegni

kezdett, csillogó ketrecéből rikácsolta felé:

408

– Jó reggelt, Gatlard úr! – mire ő nevetve fordult hozzá, ki-

vett egy darabka cukrot a dobozból, és odanyújtotta a madárnak,

közben fejét vakargatva, és így szólt hozzá:

– Ej, Koko, itt van megint a gazdád, Gatlard úr, te pedig az én

kedves, szépséges állatkám vagy – mire a madár a cukordarabkát

karmai között tartva vidáman elfecsegett mindent, amit megtanult.

Ekkor a komornyik lépett be a szobába. A szokásoknak meg-

felelően egy pár tisztára pucolt cipőt tett le a kandalló mellé

Gatlard számára, és távozni akart, ő azonban visszahívta az ajtó-

ból:

– Ha érdeklődnek utánam, és valaki beszélni szeretne velem,

akkor a továbbiakban ne küldjék el, hanem jelentsék be. Legyen

bárki, akár szegény ember is. – Aztán elküldte a komornyikot.

Elérkezett az ebéd ideje, és Gatlard az ablaknál állva kitekintett

az utcára és a könyvelőt várta. Végre meglátta a járdán szapora

léptekkel, lobogó hullámos hajával közeledni az érdemes embert,

mire a folyosón egészen a lépcsőig elébe ment.

– Nos, Poolmann, intézkedett? – kérdezte őt hevesen, megra-

gadva a kezét, és bevezette a szobájába.

– Igen, Gatlard úr, mindent a legnagyobb rendben elintéztem

a kívánságának megfelelően – válaszolta csillogó tekintettel az

öregember. – Személyesen kísértem ki az orvost a szegény bete-

gekhez. Ó, bárcsak látta volna, hallania kellett volna, amint a sze-

rencsétlen családok hirtelen úgy érezték, hogy kiragadták őket

nyomorúságukból és kétségbeesésükből, és mennyire hálásan

köszönték megmentőjüknek, és kívánták rá az ég áldását! Igen,

igen, Gatlard úr, ez igen jó cselekedet volt öntől, és Isten meg

fogja áldani ezért.

– Jöjjön, üljön le, Poolmann, elfáradhatott – mondta Gatlard,

odavezetve őt a szófához, miközben ő maga egy fotelban foglalt

mellette helyet. Élelemről is gondoskodott, és adott pénzt az em-

bereknek?

409

– Minden megtörtént, – válaszolta a könyvelő örömteli meg-

indultsággal – és megígértem nekik, hogy holnap ismét elmegyek

hozzájuk megérdeklődni, nem szenvednek-e hiányt még valami-

ben.

– Rendben van, öreg barátom, az ember ne végezzen félmun-

kát. Ha már egyszer alkalmaztam ezeket az embereket, akkor se-

gíteni is akarok rajtuk. Szívből köszönöm magának, hogy beszá-

molt helyzetükről – válaszolta Gatlard, és igyekezett elrejteni

belső megindultságát. Bárcsak ismerhetnénk minden nyomorúsá-

got. Mennyi szerencsétlenség, mennyi nyomor lehet elrejtve eb-

ben a városban! Ha valahol ilyen jellegű problémákról hall, fel-

tétlenül hozza tudomásomra!

– Örömmel, Gatlard úr – válaszolta a könyvelő, nincs na-

gyobb boldogság a Földön, mint az, ha segíthet az ember a szegé-

nyeken és szenvedőkön.

Gatlard megindultan megragadta Poolmann kezét, és valami-

féle egyetértő szavakkal akart válaszolni neki, de aztán visszatar-

totta mondandóját, egy pillanatra maga elé merengett, majd hig-

gadtan megszólalt:

– Pompás ez a mai nap, a levegő annyira tiszta és frissítő. Én

is gyalog jöttem haza, ráadásul komoly sétát is tettem.

– Ennek szívből örülök, mert minden bizonnyal jót fog tenni

önnek – válaszolta a könyvelő csodálkozva.

– Igen, most már ismét gyakrabban fogok járni egyet a friss

levegőn – válaszolta Gatlard. – A sok itthon üldögélés nem tett jót

nekem, de egész télen nem éreztem jól magam, és egyre inkább

elveszítettem az életkedvemet. A helyzet az, ha az ember minél

jobban átadja magát rossz közérzetének, az egyre inkább elhatal-

masodik rajta.

– Teljesen igaza van, Gatlard úr, az embernek össze kell

szednie magát, különben a rossz közérzete érvényesül – jegyezte

meg Poolmann, miközben belépett a komornyik és jelentette,

hogy tálalva van.

410

Gatlard átkísérte vendégét az ebédlőbe az asztalhoz, ahol derű-

sen folytatta vele a társalgást, hol üzleti ügyekről, hol politikáról

beszélt, említést tett az Írországból visszatérő hajóról is, amivel

húga érkezését várja. Közben szorgalmasan töltetett pezsgőt az

öregnek, és maga is derekasan ivott belőle.

Poolmann az órájára nézett, és úgy vélekedett, ideje lenne

visszamennie az irodába, mert a ma reggeli levelezésnek még nem

nézett utána, és hátha akad valami, amit sürgősen meg kellene

válaszolni.

– Erről én már gondoskodtam, mielőtt eljöttem az irodából.

Már kiadtam a megválaszolandó leveleket – válaszolta Gatlard

derűs hangon.

– Ön, személyesen? – kérdezte Poolmann csodálkozva.

– Igen, magam intézkedtem, hiszen ön az én ügyeimmel volt

elfoglalva, így magam vettem kézbe az ön feladatait – válaszolta

Gatlard tréfálkozva. Megint megtöltette a könyvelő poharát, ivott

vele, majd megszólalt, mintha éppen ekkor jutott volna eszébe:

– Apropó, Poolmann, most jut eszembe. Már régebben gon-

doltam rá, hogy egy kis hozzájárulást adok a városi szegények

segélypénztárának, de mindig annyira gyengélkedtem, hogy meg-

bocsáthatatlan módon megfeledkeztem róla. Utaljon át nekik hol-

nap tízezer dollárt anélkül, hogy a nevemet említené.

– Tízezer dollárt? – kérdezte a könyvelő meglepődve.

– Igen, tízezret, azt hiszem, elég sok a szegény ember, akik-

nek jól jön majd ez a támogatás – válaszolta Gatlard. – De gon-

doskodjon róla, senki ne tudja meg, honnan érkezik a pénz!

– Isten áldása meg fogja találni önt, Gatlard úr – válaszolta a

könyvelő derűsen. Bízza csak rám az ügyet, a nevéről senki sem

fog tudomást szerezni.

Poolmann rövidesen ragaszkodott hozzá, hogy visszamehessen

az irodába, hiszen még annyi fontos dolga van, mire Gatlard a

legbarátságosabb hangon bocsátotta el:

411

– Sétakocsizok még egyet, ma már nincs nagy kedvem az

üzleti ügyekhez, így egyedül kell boldogulnia.

Boldog megindultsággal hagyta magára a váratlanul derűs

kedvűvé vált kenyéradó gazdáját az öreg könyvelő, Gatlard pedig

befogatott a nyitott kocsijába.

Messzire kihajtott a városból, és csak késő este tért haza.

Ugyanolyan derűs hangulatban töltötte el az estét, mint ami-

lyen az egész napja volt, csak a betegek és szegények képe vette

őt körül, akiknek enyhített a sorsán, és látványuk biztos védelmet

jelentett számára korábbi gonosz látomásai ellen. Nyugodtabban,

áldottabban aludt ezen az éjszakán, álmai pedig boldogok és

örömteliek voltak.

Másnap már kora reggel gyalog indult irodájába. Jókedvűen

végigdolgozta a délelőttöt, és éppen azon volt, hogy indul a tőzs-

dére, amikor jelentették, hogy Írországból érkező hajót jeleztek.

A hír tovább fokozta derűs hangulatát, és bár annak idején ag-

gódva küldte el húgának a meghívást, most mégis feltétlen biza-

kodással tekintett egy boldog együttlét felé.

A hajó hosszan váratott magára, hiszen már régen túl voltak az

ebédidőn, amikor árbocai felbukkantak a folyó legközelebbi ka-

nyarulata mögül. Gatlard azonnal a kocsijáért küldött, és a rak-

parton türelmetlenül várta azt a pillanatot, amikor meggyőződhet

róla, hogy a testvére tényleg a fedélzeten van-e.

Végre láthatóvá vált az egész hajó, és Gatlard a kéznél lévő

távcsövével azonnal fürkészni kezdte, hogy már most megszaba-

duljon kétségeitől.

Igen! A fedélzeten a kapitány mellett ott állt egy fiatal nő, aki

minden bizonnyal Gatlard húga volt. Ekkor határozottan őt kezdte

figyelni távcsövével, hogy megpróbálja felismerni arcvonásait, és

észrevette, hogy a nő is egy távcsővel kémleli a rakpartot, amit a

kapitány nyújtott oda neki. A parton már rengeteg szemlélődő

gyűlt össze, hogy végignézzék a hajó érkezését. Gatlard gyorsan

felugrott egy magas ládára, a távcsővel megint a húga felé nézett,

412

és mivel a nő is még mindig őt figyelte, Gatlard gyorsan előhúzta

batisztkendőjét a zsebéből, és a feje felett elkezdte lobogtatni.

Aztán gyorsan megint a szeméhez emelte a távcsövet, és nagy

örömére észrevette, hogy a lány is integet felé.

Sajátos, számára eddig ismeretlen érzés ragadta magával. Is-

mét közel állhat egy emberi lényhez, akihez bensőségesen von-

zódhat, bár még nem is ismeri, pusztán csak a vérbeli rokonság

köti össze őket. Egyre buzgóbban, egyre kíváncsibban nézegette

húgát, aki kellemes, csinos jelenség volt, és az a gondolat, hogy

boldogító sorsot teremthet a lány számára, jóleső érzéssel töltötte

el, miközben ebben a pillanatban kétségbeesett gyűlölködése, amit

minden nő iránt érzett, a húga esetében távol állt tőle.

A hajó egyre közeledett, Gatlard odament a kikötés helyéhez,

és buzgón nézett húga felé, aki a fedélzeten a mellvéd mellett

állva viszonozta testvére integetését.

A hajó végre beállt a rakpart mellé, oldalán leeresztették a lép-

csőt, Gatlard felsietett rajta, és odament húgához.

– Ó, Jane, hát tényleg te vagy az? Te lennél az én szeretett

húgom? – kiáltott fel örömmel, megragadva a lány mindkét kezét.

– Igen, bátyám, Richard, tényleg én vagyok, tényleg én va-

gyok a húgod, Jane, és kimondhatatlanul örülök neki, hogy lát-

hatlak, és megismerhetlek. Te vagy az egyetlen testvérem, aki

után annyira vágyódtam – válaszolta a lány valamelyest elfogul-

tan, de mégis tiszta szívből.

– Légy ezer örömmel üdvözölve húgocskám, hűséges bátyára

fogsz lelni személyemben! – folytatta Gatlard igen megindultan,

szeretettel átkarolva a szép fiatal nőt, és bensőségesen megcsó-

kolta.

Jane egyike volt azoknak a kellemes, ha nem is vakító női

szépségeknek, akik nyugalmukkal, nyílt és beszédes tekintetükkel

és határozott, egyenes jellemükkel, először tiszteletet, aztán von-

zalmat keltenek.

413

Nem túl magas, de szép, egészséges alkat volt, pompás, gesz-

tenyebarna frizurával, világosbarna, értelmes tekintettel, sötét

szemöldökkel és szempillával, és friss, pompás fogakkal díszített

ajkakkal. Arca kedves és tiszta volt, virágzó színű, vonásai derűt

és szelídséget sugároztak.

Miután túljutottak az első üdvözlő szavakon, és megszűnt kö-

zöttük a kezdeti feszültség, Gatlard szívből megköszönte a kapi-

tánynak a gondosságot, melyben testvérét részesítette az út során,

aztán kézen fogva a lányt, lekísérte a hajóról a rakpartra, ahol a

hintója várakozott rá.

Félreismerhetetlen szerénységgel bízta magát Jane a bátyjára,

hogy kocsijához vezesse, melyben helyet foglalt mellette, és ba-

rátságos bizalommal, mosolyogva nézett rá, mire Richard megra-

gadta a kezét, és egy csókot lehelt rá.

– Megbocsáthatatlan tőlem, Jane, hogy már régen nem hívta-

lak magamhoz, és egyáltalán semmit sem tettem érted – kezdett

bele Gatlard mély megindultsággal. – Amit veled szemben elkö-

vettem, rajtam bosszulta meg magát, mert igen magányosan és

elégedetlenül éltem. Hálaistennek most itt vagy velem, jelenléted

boldogságot fog hozni a házamba.

– Ha egyáltalán lehetséges, rajtam nem fog múlni, Richard –

válaszolta Jane szívélyesen. – Csak elnézőnek kell lenned velem

szemben, és semmi olyat ne várj el tőlem, amit a szerény viszo-

nyok között, melyben eddig éltem, nem tudtam elsajátítani, de

megteszek minden tőlem telhetőt, hogy kívánságaidnak és igé-

nyeidnek megfeleljek.

– Semmi mást nem kívánok tőled, csak testvéri szeretetet,

Jane. Részvétteljes, őszinte szívet mindenben, amiben hiányt

szenvedek – folytatta Gatlard. – Egy idő óta nem érintkeztem a

világgal, és visszavonultan éltem. Bárcsak ne lennél túl magányos

nálam, hiszen nem élek társasági életet.

– Akkor meg vagyok nyugodva – válaszolta Jane barátságo-

san. – Ez volt, amitől tartottam. Attól féltem, hogy előkelő köre-

414

idbe képtelen leszek beilleszkedni, a magányhoz pedig hozzá va-

gyok szokva.

Így beszélgetve elérték Gatlard palotáját, ahol néhány szolga

már várt rájuk a márványlépcsőn.

Amint Jane kiszállt a kocsiból, kíváncsian és meglepetten né-

zett végig a fekete szolgákon, aztán rácsodálkozott a pompás,

nagy épületre, és amikor Gatlard felvezette őt a lépcsőn és beértek

a folyosóra, megszólalt:

– Milyen nagy és szép házad van, Richard!

– Remélem, jól fogod magad érezni benne – válaszolta

Gatlard, kellemesen érintve a lány csodálkozásától. – Gyere,

menjünk fel, és válassz magadnak egy szobát, az egész ház a ren-

delkezésedre áll. Érezd magad a ház úrnőjének!

Ezzel felvezette őt a lépcsőn a szalonba, amelynek ajtaját fe-

kete komornyik nyitotta ki előttük, és beléptek a pompás szobába.

– Istenem, Richard, te itt laksz? – kezdett bele Jane megle-

petten felé fordulva, hiszen neked fejedelmi berendezésed van!

– Hát elég kellemes hely – válaszolta hízelegve, és gyorsan

átkísérte őt a szalonból nyíló terembe, ahol a lány állva maradt a

csodálkozástól, és kezeit összecsapva felkiáltott:

– Ilyen pompás lakhelye a királyunknak sincs a kastélyában!

– Ha neked tetszik, akkor meg is vagyok elégedve – vála-

szolta Gatlard, örömmel tekintve a kedves lány csodálkozó arcvo-

násaira.

– Ennyi pompás holmit még sohasem láttam egy helyen –

folytatta Jane csodálkozva, miközben tekintete Louvencourt nagy

ezüst virágtartójára és két gyertyatartójára tapadt.

– Micsoda pompás holmik, hol készültek ezek, Richard? –

kérdezte megint, közelebb lépve, és még hozzáfűzte: – Hiszen

ezek tiszta ezüstből vannak! Rengeteg pénzedbe kerülhettek!

415

– Persze nem volt olcsó mulatság – válaszolta Gatlard tompa

hangon, gyorsan kivezetve húgát a teremből egy másik helyiség-

be. A lány a második emeleten választott szobát magának, ahon-

nan pompás kilátás volt a városra és környékére, Gatlard pedig

segített neki a szoba elfoglalásában.

Körültekintően, nyugalommal és fáradhatatlan kitartással vette

kézbe Jane bátyjának háztartását. Minden olyan pompásan műkö-

dött együtt, mint egy óramű. A szolgák nem mertek még egyszer

olyat tenni, ami ellen valami kifogása volt, de ennek ellenére ud-

variasan és barátságosan kezelte őket, és bár jelentős mértékben

csökkentek a háztartási költségek, Gatlard mégis sokkal jobb kö-

rülmények között élt, mint korábban.

XXXV.

A település áldásos felvirágzása. Washington halála. Kormány-

váltás. Louisiana megvétele. Jótékonyság. Rosszindulatú pletykák.

A hajnali piac. Az ismeretlen. Sárga rózsák. Az első üdvözlés.

Szerelmi posta. Az elvárás. Ellenszegülés. Uniformisban. Az el-

határozás.

Miközben Gatlard élete kedvezően alakult, Louvencourtéknál

is jelentős változások történtek.

A Fekete-folyó, pontosabban a Washita mentén, ahogyan a

folyót az erőd felett nevezik, a Santo Domingo-ból érkezett mene-

kültek számos települést hoztak létre, és közöttük valamint New-

Orleans között élénk volt a forgalom. Néhány kereskedő is letele-

pedett közöttük, akik különféle árúkkal elégítették ki a telepesek

igényeit, és ellenértékként elfogadták terményeiket.

Louvencourt települése teljesen megváltozott. Eltűntek a folyó

menti, erődítményre emlékeztető házak, és a parttól némi távol-

ságra a szép erdő árnyékában tekintélyes kétemeletes épület épült,

habár csak fából. Körülötte széles, oszlopokon álló veranda húzó-

416

dott. Az oszlopokra örökké virágzó futórózsák és liánok futottak

fel, a ház körül pedig pompás magnóliák, jukkák, jázminok és

más virágzó fák virítottak dús, örökzöld lombjaikkal.

Louvencourt new-orleans-i munkásokkal építtette fel a házat,

és az egyszerű, de ízléses belső berendezést is onnan szerezte be.

A ház előtt pompás virágoskert virított egészen le a folyóig,

amelynek partján egy kedves kis kikötő volt. Előtte több hajó

ringott a vízen.

Az erdőt tisztán tartott utakkal parkká alakították, és beljebb

építették fel a szolgák lakásait és a gazdasági épületeket. A folyó

mentén felfelé nagykiterjedésű szántóföldet létesítettek, ami nem-

csak élelmiszerekkel látta el bőségesen a telepeseket, hanem a

bőséges kukoricatermést a környéken értékesítették, és New-

Orleans-ba is szállítottak belőle.

A folyó mentén lefelé elterülő prérin Louvencourt tehenekből,

öszvérekből és lovakból álló csordái legelésztek, a gazdasági

épületek környékét pedig több száz tyúk, pulyka, gyöngytyúk és

galamb népesítette be.

Lazare a tőle megszokott energiával, körültekintéssel és hű-

séggel irányított minden munkát gazdája érdekében, Ugahi pedig

boldog megelégedettséggel felügyelte és látta el az egész csordát.

Esténként hazaterelte a fejősteheneket a legelőről, visszahozta az

öszvéreket és bikákat a szántóföldekről, ezen kívül vadászott, és

irtotta a környéken ólálkodó ragadozókat. Louvencourt asztalát a

legjobb vadhúsokkal, mézzel és ízletes halakkal, teknősökkel látta

el, és a távoli vidékekről szép virágtöveket hozott, ezeket a kert-

ben ültették el, aminek a gondozásáról a grófnő gondoskodott.

A gróf az egész település felügyeletével volt elfoglalva, és

minden döntéséhez kikérte testvére és Lazare tanácsát.

Békesség és egyetértés uralkodott zavartalanul az uraság és a

szolgák között. Az előbbi mindent megtett, ami erejéből kitelt,

hogy életük elviselhető és kellemes legyen, a szolgák pedig örö-

müket lelték abban, hogy kiérdemeljék az uraság elégedettségét,

417

hiszen oly nehezen küzdöttek meg közösen a sorssal, és miután

győzedelmeskedtek, együttérzéssel köszönték meg egymás segít-

ségét.

Sauvée, a kis indián lány állandó kísérője volt a grófnőnek, és

anyukájának nevezte, ő pedig úgy ragaszkodott a gyerekhez,

mintha a sajátja lenne. Gondosan nevelte őt, és nagy örömét lelte

bűbájos kedvencének testi és szellemi fejlődésében.

Ugahi csendes boldogsággal látta, amint gyermeke a tisztelt

asszony gondozása következtében teljesen másként fejlődött,

mintha a hozzá hasonló gyermekek körülményei között élt volna,

és kerülte, hogy túl gyakran érintkezzék vele, mert véleménye

szerint ezzel nem akarta megzavarni fejlődését.

Csak néha, amikor egyedül találkozott vele a kertben vagy a

parkban, és úgy gondolta, hogy senki sem látja őket, örömköny-

nyek között hevesen keblére szorította őt, és egyetlen, szeretett

gyermekének nevezte.

Aztán figyelmeztette, szeresse a grófnőt, és legyen hálás neki,

majd sietve távozott a közeléből.

Louvencourt gróf minden vállalkozásának sikere mellett lett

vége az évszázadnak, de az év utolsó napjai gyászos hírrel teltek

el, mert az az ember, akit a legnagyobb elismeréssel tisztelt Ame-

rikáért, sőt az egész világért tett szolgálataiért, akit istenként tisz-

telt, Georg Washingtont, Amerika atyját magas tisztségéből ma-

gához szólította a Mindenható.

Ennek a nagytekintélyű, nemes embernek a halála nagyon

megérintette Louvencourtot, mert mindig abban reménykedett,

hogy Louisiana kiszabadulva Spanyolország áldatlan uralma alól

az Egyesült Államok fennhatósága alá kerül, és akkor ő is élvez-

hetné Washington atyai gondoskodását.

De nem csak Louvencourt fájlalta Washington halálát, hanem

egész Louisiana is gyászba borult.

418

Az új évszázad azonban ujjongásra okot adó hírrel köszöntött

be, mert a San Ildefonso-ban megkötött szerződés szerint Spa-

nyolország lemondott Louisianaról Franciaország javára.

Louisiana lakossága majdnem kizárólag francia eredetű, na-

gyobbrészt francia bevándorló volt, így Franciaország fennható-

ságát lakói a legnagyobb lelkesedéssel, ujjongva üdvözölték.

A fővárosban, New-Orleans-ban a legviharosabb módon nyil-

vánult meg az öröm, amikor leeresztették a spanyol zászlót, és

helyette kibontakozott a francia.

Amikor az országot átadták az új kormánynak, Torrejon kapi-

tány is elhagyta legénységével a Fekete-folyó melletti erődöt, és

New-Orleans-ba vonult, hogy a spanyol főkormányzóval együtt

behajózzon Havanna felé, akinek a palotájába a francia főkor-

mányzó költözött be.

Ebből az alkalomból számos hivatalnok érkezett Franciaor-

szágból, akik után nemsokára egy színésztársulat, balett-táncosok,

egy egész zenekar, egy sereg divatárus, parfümboltos, fodrász és

cukrász érkezett New-Orleans-ba. Francia élet, francia szórakozá-

sok és vigalmak bontakoztak ki, és éjszakáról éjszakára zene és

tánc tették élénkké a fővárost.

Ebben az időben a virginiai Thomas Jeffersont választották

meg az Egyesült Államok elnökének, egy öreg katonát a függet-

lenségi háború idejéből, az elhunyt Washington barátját és jobb

kezét, egy tiszta, nemes republikánust, aki már a függetlenségi

háború alatt arra törekedett, hogy egyetlen darab amerikai föld se

maradjon idegen hatalom kezében.

Elnökségének első lépései között tárgyalásba kezdett Francia-

országgal, hogy Louisiana-t kiszabadítsa uralmuk alól, hogy az

Egyesült Államok részéve válhasson.

Fáradozásait már 1800-ban siker koronázta, és Franciaország

tizenötmillió dollárért eladta Louisiana-t az Egyesült Államoknak.

Bármennyire is francia beállítottságúak voltak Louisiana lako-

sai, és bármennyire is megörültek, hogy az anyaország kormány-

419

zása alá kerültek, mégis túlsúlyban voltak és csillogóbbnak lát-

szottak azok az előnyök, amiben a kormányváltás következtében

részesültek az Egyesült Államok részeként, így örömmel üdvö-

zölték az amerikai zászlót, hiszen az alatt is igazi franciák marad-

hattak.

Louvencourt tiszta szívből, örömmel lett az Egyesült Államok

kormányának alattvalója, hiszen mindig is ez volt a legnagyobb

vágya.

Háza felett hatalmas zászló lobogott Amerika színeivel, alatta

pedig közelebbi és távolabbi szomszédai gyülekeztek, hogy a

jelentős eseményről fényes ünnepséggel emlékezzenek meg, ami-

re a gróf hívta meg őket.

Louisiana birtokbavételét az egész Egyesült Államokban nagy

lelkesedéssel és üdvrivalgással ünnepelték, hiszen ott folyt a Mis-

sissippi, Amerika fő ütőere.

Csak Gatlardot érintette úgy a hír, mint egy villámcsapás, hi-

szen ettől kezdve Louvencourt gróf egy országban lakott vele,

azonos jogok és törvények alatt.

A hír önmagában persze csak ijesztő mennydörgésnek számí-

tott, hiszen Louvencourtnak fogalma sem volt róla, hogy azonos

országban lakik Gatlarddal, de azt a veszélyt, hogy a gróf a nyo-

mára bukkanhat, egyre fenyegetőbbnek tartotta.

Az utóbbi években nyugodtan élt, hiszen lelkiismeretét folya-

matosan igyekezett megnyugtatni jótettekkel, minden szenvedő-

nek segítségére sietett Philadelphiában, szegényházakat, kórháza-

kat, árvaházakat alapított, és százezreket adott ki Philadelphia

lakóinak jólétéért. Lelkiismerete azonban nem aludt el, nem

hagyta tartósan nyugalomban, és egyre újabb és újabb jótettekre

késztette.

Testvére, Jane azonban szorongó helyzetében mindig vigaszt

és segítséget nyújtott neki, és gyakran, amikor éjszakánként felri-

adt nyomasztó álmából, régi, kísérteties látomások által kiűzve

420

ágyából, odarohant húga ajtajához, és könyörögni kezdett neki,

hogy nyújtson társaságot számára, mert nem tud aludni.

Félelmekkel, víziókkal terhelt rohamai időnként olyan hevesek

voltak, hogy döbbenetében hangosan kezdett beszélni a lelki sze-

mei előtt felbukkanó jelenségekhez, és kiáltozva igyekezett mene-

külni előlük. Személyzete ismételten megfigyelte ebben az álla-

potban, és ilyenkor hallgatóztak utána. A városban híre terjedt

annak, hogy Gatlardot éjszakánként gyakran gonosz szellemek

látogatják, akik körülhajszolják őt az egész házban. Voltak, akik

úgy vélekedtek, hogy gyilkosság terheli a lelkét, mások pedig azt

gondolták, hogy a kincseiért eladta lelkét az ördögnek, és azért

igyekszik ennyi jócselekedetet tenni, hogy így könnyítsen a lelki-

ismeretén.

Számos jótette miatt ennek ellenére tisztelték őt, és aki találko-

zott vele, aggódva és sajnálkozva nézett utána. A nyugtalanul és

ziláltan átélt évek következtében korán kezdett öregedni, arca

száraz, sárgásszürke színre váltott, már nem járt olyan egyenesen,

mint fénykorában szokása volt, és tekintete elhomályosult. Már

külső megjelenésére sem adott, amit korábban oly nagyra értékelt.

Hosszú, szürke kabátban járt, és teljesen közömbös volt számára,

hogyan áll a nyaka köré tekert sál.

Amikor el akart menni otthonról, Jane gyakran odalépett hoz-

zá, és tréfás megjegyzéseket téve megkérdezte, egy fiatalember

hogy lehet ilyen trehány, és megkötötte a nyakkendőjét, vagy

egyenesre gombolta a mellényét, ha figyelmetlenül félregombolta

azt.

Húgának mindig hosszasan kellett kérlelnie, míg végül rá-

szánta magát egy kis sétakocsikázásra, vagy vendégeket hívjanak

meg, ha mást nem, legalább a könyvelőjét.

Jane éveken át magányosan, egyedül éldegélt, minden idejét a

háztartásra és bátyjára fordította, és ha távozott otthonról, a leg-

több esetben vagy a piacra vagy a templomba ment. Ennek ellené-

re elégedett volt azzal, hogy teljesítette bátyja iránti kötelezettsé-

421

gét, akinek amint jól tudta, nagy szüksége volt a segítségére és támogatására.

Nyáron, amikor nagy hőség volt, napfelkelte előtt volt piac,

így az éjszakai vágásokat frissen tudták eladni. Jane szívesen saját

maga gondoskodott arról, hogy bátyja a legkedveltebb falatokat

kapja meg. Különben is kedvelte, ha maga válogathatja meg az

élelmiszereket, ezért egy néger lány kíséretében rendszeresen ő

járt a piacra, ahol mindig igen élénk élet folyt. Az embertömeg

hömpölygött a csarnok épületeiben, leginkább olyanok, akik be-

vásárolni akartak, de akadtak, akik csak szórakozásból tértek be,

hogy megnézzék a forgatagot, igyanak egy csésze kávét, vagy

megnézzenek néhány csinos szempárt. Ilyen szándékkal mindig

számos előkelő fiatalember is előfordult kalandra vágyva, amihez

a piac megfelelő terep volt.

Jane Gatlard, a milliomos húga már régebben magára vonta a

fiatal urak figyelmét, és néhányan meg is próbálták, elkapni te-

kintetét, és ha ez olykor sikerült is, a tekintet mindig ugyanaz

maradt, nem mutatott semmiféle érdeklődést.

Csak egyetlen fiatalember volt, akivel gyakran találkozott a

számtalan gyertya és lámpa fényében a piac épületeiben, aki sze-

rény, tisztességes viselkedésével, és szép, férfias megjelenésével

magára vonta figyelmét, és ha olykor véletlenül nagy, fekete sze-

meibe nézett, a férfi mindig mintha zavartan tért volna ki tekintete

elől.

Fogalma sem volt róla, hogy ki az illető, de rendszerint annak

a mészárosnak a közelében tartózkodott, akinél Jane húst szokott

vásárolni. Mindig már messziről észrevette őt, a henteshez legkö-

zelebbi oszlop mögött állva, amint felé néz, hiszen magas volt, a

legtöbb embernél magasabb, és olyan sötét, csillogó szemei voltak

és hullámos, fekete haja, hogy a lánynak feltétlenül észre kellett

vennie őt.

Egyik reggel is Jane lassan közeledett a csarnokban, mert túl

nagy volt a tumultus, és amikor a henteshez ért, szokása szerint az

oszlop mellé nézett, és valóban, ott állt ismét a magas fiatalember,

422

felé nézve, azonban alig ért oda a henteshez, az ismeretlen máris

eltűnt.

A hentes szép jó reggelt kívánt neki barátságosan, és miközben

lekanyarította a szokásos darabot a felfüggesztett marhahúsról, a

lány tekintete megakadt egy szál pompás sárga rózsán, ami a

gyertyák között egy vízzel teli pohárban állt az asztalon.

– Ej, micsoda szép rózsája van, uram! – mondta Jane megle-

petten a hentesnek, és felemelte a rózsát, hogy megszagolja illatát.

– Vigye magával, kisasszony – válaszolta barátságosan a fér-

fi, számomra nincs semmi jelentősége.

– Ha tényleg nem sajnálja, hogy megfosztom tőle, akkor szí-

vesen elfogadom, mert bevallom, korábban még sohasem láttam

ennél pompásabb rózsát – válaszolta Jane örömmel, és kivette a

virágot a pohárból.

– A hentes betette a húst Jane szolgájának kosarába, Jane pe-

dig még egyszer megköszönte a pompás virágot, és tovább indult

a csarnokban a zöldséges részleg felé.

Ott is voltak bizonyos vidéki emberek, akiktől szívesen vásá-

rolt, és amint odalépett az egyik árushoz, nem túl messze ismét

felismerte a fekete szemű fiatalembert, aki őt figyelte, de hirtelen

megint eltűnt egy oszlop mögött.

A rózsát óvatosan kezében tartva Jane hazatért, ahol egy pohár

vízben varróasztalára tette a virágot, és egész nap örült neki. Kü-

lönös volt, hogy akárhányszor a virágra nézett, a feketeszemű

fiatalemberre gondolt, akivel ma háromszor találkozott.

Ki lehet ez a férfi? – gondolkodott rajta még késő este is, ami-

kor le akart feküdni, és a rózsát kitette az ablakba.

Mindenesetre egy igen tisztességes ember, ezt egész lényén

látni lehetett.

Másnap reggel Jane szokatlanul korán ébredt, és már indulásra

készen állt, amikor a szolgálólány belépett hozzá szobájába, hogy

423

megkérdezze, ma is személyesen akar-e kimenni a piacra, mert

gyakran az is előfordult, hogy a bevásárlást őrá bízta.

– Igen, én is jövök, készülj fel te is hamar – válaszolta Jane,

aztán rövidesen lement a földszintre, ahol a néger lány már várta.

A piac még meglehetősen üres volt, mert még igen korán volt,

amikor Jane belépett a csarnokba, és körbenézett, hogy ismeretlen

barátja ott van-e már. Természetesen ott volt. A megszokott he-

lyen állt nem messze a hentestől, és nagy szemeivel messziről őt

figyelte.

Jane gondolkodni kezdett, mi lehet az oka annak, hogy mindig,

ráadásul ma ilyen korán ugyanazon a helyen áll, majd arra gon-

dolt, talán csak nem ő maga lehet ennek indítéka?

Amikor közeledett hozzá, határozottan érezte, hogy orcái elpi-

rulnak, és nem akart megint felé nézni, de amikor odalépett a

henteshez, tekintete mégiscsak elsiklott a fiatalember mellett, és

úgy vélte, hogy ennyire élénknek még sohasem látta őt.

– Nem, ez nem lehet igaz, már megint ezek a rózsák! – kiál-

tott fel meglepetten Jane, amint maga elé nézett az asztalra, ahol

egy nagy pohárban egész csokor sárga rózsa virított. – Honnan

szerzi ezeket? Milyen csodálatosak!

– A rózsák önre várnak, kisasszony, mert tegnap annyira tet-

szett magának az az egyetlen szál – válaszolta a hentes barátságo-

san.

– Nem, tényleg nem, ön olyan jó, hogy tényleg annyira szé-

gyellem magam, elfogadni ezeket a virágokat – válaszolta Jane,

miközben ajkaihoz emelte a csokrot.

– Ó, az a néhány szál rózsa, kisasszony! – válaszolta a mészá-

ros, szorgosan tevékenykedve a hús körül anélkül, hogy Janra

nézett volna, míg a kívánt darabot be nem tette a néger lány kosa-

rába.

424

– Hogyan is köszönhetném meg a jóságát uram? – szólt Jane

ismét a henteshez, miközben a rózsákat megint az ajkaihoz emel-

te.

– Azzal, kisasszony, hogy elfogadja a virágokat, és örül nekik

– válaszolta a férfi mosolyogva, mire Jane még egyszer megkö-

szönte, és elköszönve tőle, elindult. Amikor azonban az oszlop

felé fordult, észrevette az idegen csillogó tekintetét, aki ezúttal

nem ment el. Jane elvörösödött, és a rózsákat ajkaihoz emelte,

amikor elment mellette. Ekkor a fiatalember tisztelettudóan meg-

emelte felé a kalapját, Jane pedig válaszolt a köszönésre, alig te-

kintve felé.

Olyan melege lett. Megduplázta lépteit, és a hentesek csarno-

kából egyenesen hazasietett.

Nem nézve sem jobbra, sem balra, érte el szobáját. A rózsákat

egy pohárba tette, ledobta sálját és vászonkalapját, és odalépett a

tükör elé. Orcái még mindig izzottak, és a szemeit, vélekedett,

még sohasem látta ennyire csillogni.

Némán megrázta a fejét, a rózsákat varróasztalkájára tette, még

egyszer mélyen beszippantotta illatukat, aztán elhagyta a szobát,

hogy megreggelizzen a bátyjával, és utána nekilásson a ház körüli

feladatainak.

Így telt el a délelőtt, és csak röviddel ebéd előtt tért vissza Jane

a szobájába, ahol gyorsan odaugrott a rózsákhoz, és felkapta az

asztalról, mert rájuk sütött a nap, amitől túlságosan kinyíltak.

– Még éppen időben, különben elhervadtak volna – motyogta

maga elé, csodálva a kezében tartott virágokat, de hirtelen össze-

rezzent, amint belenézett a legnagyobb rózsába, amely a Nap me-

legétől teljesen kinyílt, és halkan felsikoltott:

– Istenem, ez meg micsoda?

Ezzel jobbjának finom ujjaival benyúlt a virágba, és egy apró,

összehajtogatott papírt vett ki belőle, ami gombostűvel volt rög-

zítve.

425

A papír remegett az ujjai között, amikor kinyitotta, és odaug-

rott vele az ablakhoz. Rendkívül apró betűkkel volt írva, amit

elolvasott:

Bensőségesen és őszintén szeretem, kisasszony, de

bátyjának gazdagsága miatt attól tartok, hogy félreért

engem.

Leo Horton

a U.S. tüzérségének hadnagya

Hosszasan állt ott dermedten, tekintetével a cetlire meredve, és

újra meg újra elolvasta az írást, végül halkan megszólalt.

– Leo Horton?

A papírral a kezében a szófához ment, és gondolataiba mé-

lyedve leült. Úgy tűnt számára, mintha hirtelen egy olyan jövő

nyílna meg előtte, amilyet fantáziájában eddig még sohasem kép-

zelt el. Jóllehet korábban már felmerült benne a gondolat, hogy

valamikor szeretne megházasodni, de ezzel kapcsolatban határo-

zott képet sohasem képzelt maga elé, most azonban tisztán és

színesen látott maga előtt gondolatban egy ilyen lehetőséget. Leo

Hortont látta maga mellett, látta, amint szép szemeivel boldogan

tekint felé, hallotta szeretetteljes, kedves szavait, érezte kezét a

sajátjában, és ajkait a száján. Aztán összerezdült, mert ebben a

pillanatban eszébe jutott a bátyja, hiszen mit szólna hozzá, ha

szeretne megházasodni. Itt hagyhatná? Itt volna szabad hagynia

őt, és követhetné a férjét? Gyors válasza erre a kérdésre igenlő

volt, de aztán megint kétségei merültek fel, és vitába keveredett

saját magával, érezhet-e vonzódást Hortonhoz, vagy sem, hiszen

kedvelte, már régen kedvelte őt, és jól érezte, hogy nehezére esne,

ha távol kellene maradnia tőle. Másnap azonban semmi esetre sem

akart a piacra menni, mert úgy érezte, hogy ezzel hasonló nyilat-

kozatot adna neki, mint amilyet tőle kapott, ezt pedig nem tehette

meg, nem volt szabad megtennie.

Ilyen lelkiállapotban tanácskozott hosszasan saját magával,

míg végül arra az elhatározásra jutott, hagyni fogja, hogy a sors

elrendezze a dolgot, ő maga nem tesz semmi olyat, amivel köze-

426

lebb engedné magához Hortont, de nem is fog kitérni előle, hiszen

kedvelte, és úgy érezte, hogy ez így is fog maradni.

Elmélkedéséből felriasztotta, hogy ebédhez hívták, mire lesie-

tett az ebédlőbe, a hol a bátyja már várt rá.

– Örülök neki, Jane, hogy ilyen frissnek és egészségesnek lát-

szol, ma különösen kivirultál – szólította meg őt Gatlard, amikor

helyet foglaltak az asztalnál, és barátságosan megveregette a kar-

ját. – Az ég küldött téged hozzám, hogy védelmezzél, és gondo-

mat viseljed, megédesítsd utolsó óráimat, és végül lecsukd majd

szemeimet.

Gatlard első megszólalására még inkább Jane arcába szökött a

vér, utóbbi szavaitól azonban kezdett elsápadni, és szerény han-

gon válaszolt:

– De Richard, ne mondj ilyeneket! Férfi vagy, és a természet

törvényei szerint hosszabb életre számíthatsz, mint jómagam.

– A mi esetünkben nem így lesz, Jane, előtted sokkal koráb-

ban fogom lehunyni szemeimet, és örökösömként hagylak magam

után. Meg kell azonban ígérned, hogy sohasem fogsz megháza-

sodni, mert nagy vagyonod miatt akarják majd megkérni a kezed,

és boldogtalanná fognak tenni.

Jane még jobban elsápadt, és néhány pillanatig késlekedett a

válasszal, de aztán összeszedve magát nyugodt tekintettel bátyja

szemeibe nézett, és válaszolt neki:

– Ezt nem akarom, és nem is fogom megígérni neked,

Richard, mert ha az ég egy őszinte, és igazán szerető férfiszívet

vezetne el hozzám, hálátlanság lenne elutasítani, és megtagadni a

természet szerinti rendeltetésemet. Aki saját akaratával teljesen

tudatosan a természet törvényei ellenében cselekszik, saját magát

teszi boldogtalanná, hiszen ezek Isten törvényei, melyeket azért

ültetett el szívünkben, hogy kövessük őt.

Jane elhallgatott, tekintetét azonban nyugodtan bátyjára sze-

gezte, akinek elborultak arcvonásai, összevonta szemöldökét, és

egy ideig késlekedve a válasszal, viszonozta tekintetét, de aztán

427

látható heves belső megindultsággal, ámde magára kényszerített

nyugalommal válaszolt:

– Ezek szerint, ha te nem akarod megóvni magad a szeren-

csétlenségtől, akkor nekem kell megtennem. Attól nem tarthatlak

vissza, hogy odaadd magad egy valóban szerető férfiszívnek, aki

az én vagyonomhoz is hozzá akar jutni, de ebben az esetben örök-

ség nélkül fogsz maradni, mert halálomat követően egyetlen dol-

lárt sem fogok rád hagyni, hogy az a valóban szerető férfiszív

tényleg saját magadért akarjon téged feleségül venni.

Aztán Gatlard a tányérja fölé hajolt, és elkezdett enni. Jane-nen

azonban hideg borzongás futott végig erre a magyarázatra, mert

gondolataiban felmerültek mindazok az évek, amelyeket hűséges

testvéreként magányosan és gondokban, örömök nélkül áldozott

fel bátyjáért, és úgy érezte, hogy ezt a magyarázatot nem érde-

melte meg.

Sértve érezte magát, és rideg hangon válaszolt:

– Köszönetet mondok neked ezért a fejtegetésért, mert most

már sokkal inkább képes leszek bizonyosságot szerezni róla, hogy

egy férfi nem a te pénzedért, hanem tisztán saját magamért kéri

meg a kezemet.

Mindketten elhallgattak, az ebédet gyorsan befejezték, és

Gatlard emelkedett fel először, majd elhagyta a szobát úgy, hogy

Jane-t akár egy pillantásra is méltatta volna, ő pedig mély megin-

dultsággal tért vissza szobájába, asztalkájáról a poharat a rózsák-

kal az ablakhoz vitte, és letette a párkányra.

Tekintetét a virágokra szegezve karját az asztalra támasztotta,

és fejét a kezére hajtotta.

Mélyen fellélegzett, mintha lelke nagy tehertől szabadult volna

meg. A bátyja saját maga eresztette el őt, mostantól kezdve már

nem lesz igazságtalan vele szemben, ha érzelmeinek engedve

közeledik Hortonhoz, viszont saját magával szemben követne el

nagy igazságtalanságot, ha ezt nem tenné meg, mert a férfi ked-

velte, és ő is kedvelte őt, és bátyjának minden kincse sem pótol-

428

hatta volna élete boldogságát, amiben neki, a vénkisasszonynak

egy szerető hitves mellett még része lehet. Ekkor határozta el,

hogy közelíteni fog Hortonhoz, hogy megismerhesse, és az övé

lehessen, ha tényleg megfelel annak a képnek, amit elképzelt róla

magának.

Homlokát felemelte a kezéről, karjával az ablakpárkányra tá-

maszkodott, és gondolataiba merülve lenézett az utcára, de boldog

örömmel rögtön össze is rezdült, mert az utca másik oldalán lassú

léptekkel Horton közeledett a járdán, és már messziről ablaka felé

nézett.

Ezúttal egyenruhában volt, amiben Jane eddig még sohasem

látta. Az uniformis jól állt neki, igen szép, atléta alkatú férfi volt,

büszke, de mégis fesztelen járással, mintha érezné lépteinek ere-

jét.

Első pillanatban Jane visszariadt az ablakból, de miért is okoz-

na fájdalmat neki, hiszen azért jött erre, hogy lássa őt, és minden

bizonnyal üdvözölni akarja. Odalépett a nyitott ablakhoz, játsza-

dozni kezdett batisztkendőjével, és lopva a hullámos, fekete hajú

férfi felé nézett, és ekkor az kétszer-háromszor üdvözlésként inte-

getett felé, és Jane barátságos mosollyal válaszolt neki.

Horton elhaladt a ház előtt, Jane pedig kitámaszkodott az ab-

lakba. Oldalvást utána nézett, míg el nem érte a következő utca-

sarkot, ahonnan még egyszer visszanézett felé, aztán bekanyaro-

dott a másik utcába, és eltűnt szemei elől.

A kocka el volt vetve, Jane érezte, hogy Hortonhoz tartozik, és

jól tudta, hogy most választ adott levélkéjére. Nem tett szemrehá-

nyást magának, hiszen maga a bátyja késztette őt erre a lépésre.

Most már viszont kell látnia Hortont, beszélnie kell vele, de

hol? Talán a piacon? A piac nem az a hely, ahol ismerkedni akart,

de hol lehetne máshol? Nem az lenne a legjobb, ha a férfi kiderí-

tené, mikor megy templomba?

429

Igen, ma este templomba fog menni, és úgy gondolta, hogy

odafelé, vagy visszafelé jövet odalép majd hozzá, és akkor szóba

is fog állni vele.

XXXVI.

A templomban. Igazi szerelem. Bátor tett. Kínos bizonytalanság.

A hír. Beteglátogatás. Szigor. Boldog viszontlátás.

Lassan telt el a nap, és Jane óráról órára egyre inkább várta az

estét és fokozódott a reménye, hogy találkozni fog Hortonnal.

Végre leszállt az est a városra, kigyulladtak a lámpák, és

gyertyák fénye villant az ablakokban.

Lelkileg elhatározva, de mégis remegő kézzel öltötte magára

fátylát és sáljába burkolódzott. Felkapta imakönyvét, és útnak

indult a templom felé.

Lassan ment, és körülötte még sokan mások is ugyanabba az

irányba haladtak az utcán. Tekintetével egyre kereste maga körül

Horton magas alakját, és minél közelebb ért a templomhoz, annál

inkább visszafogta lépteit. Végül odaért a bejárathoz anélkül,

hogy meglátta volna, akire számított.

Az épület már megtelt hívőkkel, és Jane áthaladva a tömegen

üres ülőhely után nézelődött, és ekkor balra egy oszlop mellett

meglátta Hortont, és találkozott tekintetük.

Örömteli rémület ragadta magával, és gyorsan belépett az

egyik padsorba egy üres ülőhely felé. Helyet foglalt, és kinyitotta

az imakönyvet, de aztán felette átnézve megint Horton felé nézett.

Az ének elkezdődött, és Jane ájtatos szívvel énekelt, és Isten-

hez fohászkodott, hogy helyes irányba terelje lépteit.

430

Időről időre azonban oldalra nézett Horton felé, aki az oszlop

árnyékában állt, és úgy tűnt, hogy sötét szemeit továbbra sem

veszi le róla.

A lelkész nagy beszédet mondott, amire Jane áhítattal figyelt,

aztán elmondta imáját, és megáldotta a gyülekezetet, Jane közben

mélyen imakönyve fölé hajolt arcával, de amikor felzendült az

ének, megint Horton felé nézett, aki még mindig ott állt az oszlop

mellett, és őt figyelte.

Az ének abbamaradt, az orgona hangjai még hullámoztak utá-

na, az emberek felemelkedtek ülőhelyeikről, és ekkor Jane észre-

vette, hogy Horton elindul a kijárat felé, ő pedig a tömeggel ugya-

nabba az irányba haladt.

Fátylát leeresztette arca elé, kiment az utcára, és a járdán elin-

dulva sáljába burkolódzott. Amikor a következő utcasarokhoz ért,

Horton odalépett mellé. Udvariasan köszönt neki, és elfogódott

hangon szólította meg:

– Megkockáztatom megkérni, kisasszony, hogy néhány szóra

hallgasson meg.

– Az én engedélyemre ehhez aligha lesz szükség, Horton úr –

válaszolta Jane halkan szorosabbra húzva maga körül a sálját,

miközben a férfi mellett átért az utca túloldalára.

– Kérem, menjünk egy ideig ezen az utcán, hogy kikerüljünk

az emberek áradatából – folytatta Horton udvariasan, és a járdán

befordult balra, miközben Jane hallgatagon mellette maradt.

– Megkapta üdvözletemet a rózsában, kisasszony? – kérdezte

Horton némi szünet után.

– Igen, Horton úr – válaszolta Jane, és eredménytelenül pró-

bálta meg összeszedni magát, mert mindent elfelejtett, amit elter-

vezett, hogy mondani fog neki.

– És nem haragudott meg érte? – kérdezte tovább Horton.

Jane ekkor minden erejét összeszedve fátylát félrehúzta arcá-

ról, és megszólalt:

431

– Erről már tudomást szerezhetett, amikor visszaintettem ön-

nek az ablakból. Hogyan is haragudhattam volna meg azért a jó-

ságos érzésért, amivel megajándékozott!

– A legjobb volt, amit adhattam magamból, kisasszony, amit

adnom kellett. Már olyan régen tisztelem és szeretem magát, de

nem mertem megmondani, mert könnyen juthatott volna arra a

gondolatra, hogy bátyjának gazdagsága vezetett önhöz – folytatta

Horton meleg hangon és megindultan.

– És ha én elmondom önnek, hogy a bátyám ki fog tagadni az

örökségéből, ha a kezem egy férfinek nyújtom, és ezt követően

magamon kívül semmit sem tudok nyújtani? – vetette közbe Jane

kérdő hangon.

– Ó, ez a legjobb, hiszen akkor már semmi sem áll közöttünk,

akkor aggodalom nélkül nyújthatom önnek hűséges szívem és

kezem, és ezt ezennel meg is teszem, kisasszony, nyíltan, és min-

den feltétel nélkül!

Ezen szavak mellett kezét nyújtotta Jane felé, majd szeretettel

kérlelni kezdte:

– Legyen az enyém, Jane, őszintébb, bensőségesebb szerel-

met egyetlen férfi sem nyújthat önnek ezen a Földön.

– A magáé vagyok, Horton, egész lényemmel önhöz tartozok,

és hűséges szerelmem fogja pótolni azokat a javakat, amelyek

nem állnak rendelkezésemre. Már régen a szívembe zártam, ami-

kor még nem is adtam ennek jelét – válaszolta Jane, leküzdve

elfogultságát, és kezét a fiatalember kezébe tette.

– Drága Jane, jóságos, édes angyalkám, az enyém vagy egy

egész életre, és nincs olyan hatalom, amely elszakíthatna tőlem –

mondta Horton halk, ujjongó hangon, erős karjával átkarolva a

boldog szüzet, és bensőséges, forró csókot adva ajkaira.

– A tiéd vagyok, Leo, mindaddig, amíg dobog a szívem –

suttogta Jane, boldogságtól mámorosan, a szeretett férfi keblére

simulva.

432

– Látod, Jane, a jövőnk így is, úgy is biztosítva van, kezdet-

ben persze kicsit össze kell húznunk magunkat, hiszen nem nagy a

jövedelmem, de nemsokára kapitány leszek, és akkor már túl le-

szünk minden gondon – mondta Horton, miközben karba öltve

lassan tovább sétáltak a gyéren megvilágított, magányos utcán.

Ezen kívül egyetlen örököse vagyok a gazdag Pennel úrnak, mivel

elhunyt édesanyám az egyetlen testvére volt.

– Akkor neked Pennel úr igazi nagybácsikád, ugyanaz a

Pennel, aki befogadta vállalkozásába a bátyámat, amikor szegény

fiatalemberként ide érkezett Írországból? – kérdezte Jane megle-

petten.

– Igen, valóban róla van szó, egy szeszélyes öregúr, akinél el-

rontottam a lehetőségeimet, mert nem léptem be a vállalkozásába,

mivel katona akartam lenni. Ennek ellenére jól állunk egymással,

bár még mindig nem hajlandó nekem egyetlen dollárt sem adni.

Hála istennek, nincs is szükségem semmire sem tőle, mert kijövök

a fizetésemből. Ha pedig összeházasodunk, akkor tanítani fogok,

matematikát és földmérést, amivel csinos kis összeget kereshetek

mellékesen, mert az ilyenfajta oktatásért igen komoly összegeket

fizetnek. Ha pedig a nagybácsikám megenyhül, úgy is jó, ha pedig

nem, akkor nélküle is boldogulni fogunk.

– Én pedig nem szeretném, ha sokba kerülnék neked, Leo, a

háztartásunkat takarékosan fogom intézni – mondta Jane boldog

megindultsággal.

– Mi a véleményed, Jane, elmenjek a bátyádhoz, és jelentsem

be neki az eljegyzésünket? – kérdezte Horton.

– Ezt még gondoljuk meg, Leo, a lehető legkevesebb fájdal-

mat akarom okozni neki, mert nem akar elengedni magától, és

gondold meg, ráadásul ma ebéd közben azt követelte tőlem, ígér-

jem meg neki, hogy halála után sem fogok megházasodni, külön-

ben kitagad az örökségből, és egyetlen dollárt sem fog rám hagy-

ni. Én azonban határozottan megtagadtam, hogy ilyen ígéretet

tegyek, hiszen éppen ma reggel kaptam meg kedves leveledet.

– És mi lenne, ha leveleznénk?

433

– Az nem fog menni, Leo, hiszen a levelek könnyen bátyám

kezébe kerülhetnének, de reggelenként a piacon találkozhatunk, és

esténként is, amikor templomba megyek.

– Pennel bácsikámmal azonban közölnöm kell jegyességün-

ket, hiszen fura egy ember, és igen rossz néven venné, ha nem

tenném meg.

– De akkor azt is mondd meg neki, hogy egyelőre tartsa még

titokban, mert a bátyám nem akar engem elengedni magától –

válaszolta Jane aggodalmasan, és némi szünet után folytatta:

– Hol laksz tulajdonképpen? Abban az esetben, ha sürgősen

közölni szeretnék veled valamit, a komornámat elküldhetném

hozzád, aki nagyon hűséges és megbízható.

Horton pontosan körülírta, hol lakik, és közben kiértek a főut-

cára, amely egyenesen levezetett a folyóhoz.

Alig érték el a sarokházat, amikor rémült segélykiáltásokat

hallottak feljebbről az utcán, és szapora lódobogást és egy kocsi

zötykölődését lehetett hallani.

– Istenem, megvadultak a lovak! – kiáltott fel Horton, és ki-

lépett a ház elé, amikor egy nyitott kocsival, amelyből a segélyki-

áltások hallatszottak, lefelé vágtattak a lovak, és a lámpák fényé-

ben látni lehetett, hogy a bakon nincsen kocsis.

Horton egy ugrással az utca közepén termett, a rohanó lovak

felé ugrott, az egyiket elkapta a fejénél és a sörényénél, és rajta

csüngve elszáguldottak Jane mellett, lefelé a folyó irányába.

– Ó, istenem, Horton! – sikoltott fel rémülten Jane, eltámo-

lyogva a ház lépcsőjéig, és ott ájulás közeli állapotban lerogyott.

Ugyanabban a pillanatban nyílt az ajtó, és egy idős ember lépett

ki. Megpillantotta Jane-t, lehajolt hozzá és megszólította:

– Megsérült a kocsitól, kisasszony?

– Ó nem, csak megrémültem, már el is múlt – válaszolta Jane,

összeszedve magát, és lassan felállt, bár még mindig szédült.

434

– Hogy hívják, kisasszony, és hol lakik? – kérdezte részvéttel

az öreg.

– Jane Gatlard a nevem, uram – válaszolta, és indulni akart.

– Istenem, csak nem Gatlard úr testvére? – kérdezte az úr

meglepődve. Engedje meg, hogy elkísérjem, egyébként is felfelé

tartok az utcán. Bizonyára a templomból jön.

– Igen, uram, – válaszolta Jane. Azért jöttem erre, hogy lerö-

vidítsem az utat.

Az öreg aztán érdeklődött bátyja hogyléte felől, igen tisztelt

barátjaként emlegette, és azt is elmondta, milyen régen van abban

a szerencsében része, hogy ismerheti.

Így értek el ahhoz az utcához, ahol Gatlard palotája állt, és

Jane köszönettel el akart búcsúzni udvarias kísérőjétől, aki azon-

ban egészen a lakásáig kísérte, majd a legudvariasabban ajánlotta

magát.

Jane a szobájába sietett, letette a sálját és fátylát, aztán az

ebédlőbe ment, ahol bátyja megjelenésére várt, aki ilyenkor szo-

kott hazaérni az olvasóteremből.

Rövidesen be is lépett a szokásos „jó estét Jane” köszönéssel,

üdvözlésként kezet nyújtva neki, majd helyet foglalt vele az asz-

talnál, hogy elfogyasszák a vacsorát. Ő vezette a társalgást, és úgy

tett, mintha egyáltalán nem is támadt volna közöttük nézeteltérés

az ebéd során. Azt gondolta, hogy figyelmeztetése elég lehet Jane

számára, hogy távol tartsa őt a házasság gondolatától, és helyre

akarta állítani a régi barátságos, békés viselkedést.

Jane megtett mindent, hogy ne árulja el kedvese iránti aggo-

dalma miatti belső viharát, majd fejfájásra panaszkodott, hogy

mihamarabb távozhasson.

Álmatlan éjszakája volt, és alig várta az órát, amikor indulhat a

piacra, és amikor végre elérkezett ennek ideje, a legrövidebb úton

a henteshez sietett, hogy meglássa, ott van-e Horton, vagy hallhat-

435

e róla valamit. Ő azonban nem jelent meg, a hentes pedig nem

hallott a kocsival kapcsolatos balesetről, ami az előző este történt.

Reszkető szívvel ment Jane végig a piacon, és mindenfelé

Horton után fürkészett, de nem talált rá, és most már semmi két-

sége sem maradt, hogy szerencsétlenség történt vele.

Mit is tehetne, mihez is kezdhetne, hogy hírt kapjon róla, érte

érzett aggodalma miatt majd meghasadt a szíve. Hazasietett, mert

közben már késett, és reggeli előtt még sok dolga volt.

Bármerre ment, bárhol állt meg, a kedvese körüli gondolatai

nem hagyták nyugodni, képzeletében súlyosan sebesülten látta,

holtnak képzelte maga elé, és saját magával is küzdenie kellett,

hogy ne menjen azonnal a lakásához, hogy hírt szerezzen róla.

Reggeli közben Gatlard igen barátságos volt Jane-hez, mert

észrevette, hogy zavartan viselkedik, és azt hitte, hogy ez a tegna-

pi véleményével van összefüggésben.

Miután elment az irodájába, Jane egyre nagyobb késztetést ér-

zett, hogy saját maga siessen Horton lakásához, mert bármennyire

is engedelmes volt komornája, mégis tartott tőle, hogy beavassa

titkába, aztán az is eszébe jutott, hogy Horton ma reggel szolgá-

latban lehet, ami visszatarthatta attól, hogy reggel kijöjjön a piac-

ra.

Kétségek között, mit kellene tennie, telt el a reggel, és Jane az

estében kezdett reménykedni, amikor majd templomba megy.

Gatlard röviddel ebéd előtt ért haza, és az asztalnál igen jó

hangulatban volt, mert ezen a reggelen megint eladott jó néhány

építési területet, és ez mindig jó hangulatra derítette. Étkezés köz-

ben azon igyekezett, hogy felvidítsa húgát, azt a tréfás szemrehá-

nyást téve neki, mennyire takarékos, és alig fogyaszt valamit.

Jane azonban komoly maradt, bár barátságos, mert gondolatait

képtelen volt elterelni attól a bizonytalanságtól, ami kedvese sorsa

miatt kínozta.

436

Szokásához híven Gatlard ebéd után odaült az ablakhoz és ki-

nyitotta az újságot, amit a komornyik hozott be neki, miközben

Jane kávét töltött a csészékbe.

– Ejha, egy hajszálon múlt az életük – kezdett bele némi szü-

net után, feltekintve az újságból. – A polgármester felesége és

gyermekei tegnap este közel voltak ahhoz, hogy a folyóba hajtsa-

nak. Megvadultak a lovaik, és csak egy tüzértiszt hősiességének

köszönhették csodával határos megmenekülésüket. Ki lehet ez a

Horton hadnagy? A tisztikar díszének, és a fiatalemberek minta-

képének nevezi őt a cikk.

Jane megremegett és elsápadt, a kannát letette az asztalra, ke-

zével megtámaszkodott, hogy ne essen össze, és hátat fordított a

bátyjának anélkül, hogy válaszolt volna.

– Belecsimpaszkodott az egyik lóba, és a ló a folyóig von-

szolta, és épp a parton sikerült földre rántania, különben a kocsi

utasaival együtt belezuhant volna a folyóba. A gebe rázuhant a

fiatalemberre, akit élettelenül vittek el a helyszínről, és egész éjjel

arra számítottak, hogy kiszenved, de ma reggel állítólag már job-

ban van.

Jane ekkor felé fordult a kávézóasztaltól:

– Horton haldoklik? – kiáltotta a legnagyobb kétségbeeséssel.

Horton a vőlegényem, a menyasszonya vagyok, azonnal hozzá

kell mennem, látnom kell! – és ezekkel a szavakkal kirohant az

ebédlőből, fel a lépcsőn, a szobájába.

Gatlard mint akit vihar hajt, úgy rohant utána, és éppen akkor

ért a szobájához, amikor a húga már felkapta a kalapját és a sálját.

– Vissza, Jane! Mit akarsz tenni? – kiáltotta haragosan, és

remegve felháborodásában.

– A kötelességemet! – kiáltotta oda neki, és félrelökve az út-

jából szinte repülve rohant lefelé a lépcsőn és ki a házból. Végig-

sietett az utcákon Horton lakása felé, és éppen akkor ért oda az

ajtajához, amikor a katonaorvos távozni akart.

437

– Hogy van Horton úr? – dadogta sápadtan és reszketve, az

orvos pedig rácsodálkozva válaszolt:

– Jobban, Gatlard kisasszony, de ön itt?

– Kérem, kísérjen be a beteghez – folytatta hebegve, mire az

orvos előre ment a folyosón, és belépett a szobába.

Rögtön ezután kinézett az ajtón, és szólt Jane-nek:

– Lépjen be, kisasszony.

Reszketve, és szemeiből a könnyeket törölgetve lépett be a

szobába, ahol meglátta súlyosan sérült szerelmét, aki bekötött

fejjel és sápadt arccal fekhelyén pihenve nehézkesen emelte felé a

kezét.

– Ó, Leo, szegény Leo-m! – szólította meg, kezét megragad-

va, és csókot lehelve rá. Látnom kellett téged, akár az életem árán

is.

– Azért, hogy életben tartsál engem, hiszen te vagy az én vé-

dőangyalom – válaszolta halkan Horton, megszorítva a kezét. –

De mit fog szólni hozzá a bátyád, ha megtudja, hogy itt jártál ná-

lam?

– Már mindenről tud, Leo, magam mondtam el neki, amikor a

rólad szóló cikket felolvasta az újságból, és én azonnal hozzád

akartam sietni. Megpróbált visszatartani, de félrelöktem, és elsza-

ladtam. Történjen, aminek történnie kell, hiszen a tiéd vagyok, és

itt kell lennem a betegágyad mellett – válaszolta Jane, és ismét

megcsókolta a szeretett ember kezét.

– Jól van ez így, Jane, az ég meg fog tartani engem a számod-

ra, hogy menedéket nyújtsak neked, és védelmeződ lehessek –

mondta Horton, és visszahanyatlott fekhelyére, lehunyva szemeit.

Ekkor az orvos, aki csodálkozva állt az ajtóban, odalépett Jane

mellé, és kérlelve megszólította:

– A beteg nem beszélhet. Teljes nyugalomban kell lennie, a

fején súlyos sérülés van.

438

– És ki fogja őt ápolni? – kérdezte Jane aggodalommal.

– Egy kiváló idős néger asszony, akit a századosa küldött ide

hozzá. Nála jobb ápolónőt kívánni sem lehet. Itt várakozik az ajtó

előtt.

– Akkor tényleg elmegyek – folytatta Jane szomorúan.

– Azt hiszem, jobb lenne, hiszen jelenléte felizgatja a beteget

– válaszolta az orvos barátságosan.

– Holnap meglátogathatnám néhány pillanatra? – kérdezte

Jane, miközben felállt a székről, amelyen eddig ült.

– Remélem, és a holnap reggeli látogatásom alkalmával üze-

netet fogok hagyni önnek az ápolónőnél. A hadnagy úr erős fizi-

kumú ember, és erőteljes természete győzedelmeskedni fog –

válaszolta a doktor, mire Jane vetett még egy részvétteljes pillan-

tást Hortonra, aztán csendben elhagyta a szobát.

Lassan lépkedve ment hazafelé az utcán, ahol bátyjának igen

erőteljes fellépésére számíthatott, de a szerelméért érzett aggoda-

lom háttérbe szorította minden aggályát saját jövőjével kapcsolat-

ban. Azzal az elhatározással, hogy mindent feláldoz kedveséért,

lépett be bátyjának palotájába, és szobájába ment anélkül, hogy

találkozott volna vele. Első tekintete egy levélre esett, amely az

asztalon hevert. A levél, amelyet a bátyja írt, neki volt címezve.

Gyorsan felnyitotta, és elolvasta:

Megbocsájthatatlan lépésed, és velem szemben tanúsított

tapintatlan eljárásod minden további kapcsolatot lehetet-

lenné tesz közöttünk. Nem utasítlak ki a házamból, amint

tennem kellene, de megkövetelem, hogy mindaddig, amíg

itt tartózkodsz, kerüld a velem való találkozást, mert felha-

gyok azzal, hogy a bátyád legyek, és szívesen elfelejteném,

hogy a nevemet viseled.

Richard Gatlard

Jane kezét az asztalra ejtette a levéllel együtt, és lehajtott fővel

hosszú ideig állt ott még, maga elé nézve, miközben az arcán le-

pergő könnyei a levélre hullottak.

439

Hát ezt érdemelte a testvérétől, akiért örömtelenül áldozta fel

legszebb fiatal éveit? Azért vált méltatlanná arra, hogy a húga

legyen, mert egy nemes, derék ember felesége akart lenni?

Ilyen kérdések gyötörték Jane Gatlard lelkét, és fejét ingatva

hajtogatta össze ismét a levelet, és íróasztalába tette.

A levél eltűnésével gondolatai bátyjáról a kedvesére váltottak.

Kinézett az ablakon, tekintete végigsiklott a házak tetőin, amelyek

közül az egyik a számára oly drága embert rejtegette falai között.

Milyen szívesen maradt volna ott mellette, hogy vigyázzon rá,

és enyhítse fájdalmait, az orvos azonban nem akarta ezt, és úgy

vélekedett, hogy ez hátrányos lehet a beteg számára.

Lakhat-e ez után a levél után egyáltalán továbbra is a bátyjá-

nál? Hát nem azt mondta, hogy a továbbiakban nem akar a bátyja

lenni? De hová is mehetne nincstelenül, kihez fordulhatna támo-

gatásért?

Az évek hosszú sorának ellenére, amit itt töltött, idegen maradt

a városban. És nem a saját bátyját állítaná pellengérre, ha valahol

segítséget kérne? Itt kell maradnia, míg Horton feleségeként ma-

gához fogadhatja, és a Mindenhatóhoz fohászkodott, hogy miha-

marabb része lehessen ebben.

Ételt és italt hozatott magának komornájával a szobájába, és

másnap reggel tíz óráig nem hagyta el, amikor feltételezte, hogy

az orvos már meglátogatta Hortont.

Aztán odasietett, halkan kopogtatott az ajtón, és amikor a fe-

kete ápolónő kinyitotta, intett neki, hogy lépjen be, mire ő érdek-

lődni kezdett a beteg hogyléte felől.

– Igen jól lenni – mondta az öregasszony barátságos mosoly-

lyal – orvos mondani, szabad bejönni.

Közben kinyitotta az ajtót Jane számára, aki halkan belépett.

Horton aludt, alvása nyugodtnak látszott, és az arca természe-

tes színt mutatott.

440

– Elaludni, jól lenni! – suttogta az asszony Jane fülébe, és a

beteg ágya melletti székre mutatott

Jane reménykedve, zajtalanul leült a székre, és szeretetteljes

tekintettel nézte Hortont, mintha a lélegzetét számlálná.

Így ült ott szinte mozdulatlanul egy jó óráig, amikor Horton

végre felébredt, és megszólalt:

– Kérek egy pohár friss vizet.

Ekkor azonban oldalra nézett, és észrevette, hogy Jane ott ül

mellette.

– Jane, drága Jane – mondta boldog meglepetéssel, megra-

gadva a kezét, a lány azonban gyorsan a szavába vágott:

– Csend, csend Leo, nem szabad beszélned, az orvos megtil-

totta. Egészen nyugodtnak kell lenned.

– Marhaság – válaszolta Horton mosolyogva, a hatalmas vér-

veszteség a fejsebemből volt az oka gyengeségemnek, és amit az

orvosok az agyrázkódásról mondanak, igaz lehet a gyengébbekre,

nálam azonban ilyesmitől nem kell tartani, a fejemben minden

rendben van, és ha Isten is úgy akarja, akkor külsőleg is hamaro-

san rendbe jön. Már tegnap is említettem, azért jöttél, hogy élet-

ben tartsál, és attól a pillanattól kezdve kezdtem jobban érezni

magam, szívem boldogsága!

Közben fel akart támaszkodni karjára, Jane azonban vissza-

nyomta, és könyörögni kezdett neki:

– Kérlek, a kedvemért kérlek, Leo, maradj nyugodtan fekve,

megígérem, hogy estefelé visszajövök.

Horton a lány kezét az ajkához vonta, és tovább beszélt:

– Tetteimmel fogom megköszönni neked Jane, amit értem

tettél, és tenni fogsz.

Jane aztán odanyújtotta neki a pohár friss vizet, amit az ápoló-

nő hozott be a szobába, és miután kortyolt belőle, visszafeküdt,

441

tekintetével Jane-t nézegette, míg végül szempillái hirtelen le-

ereszkedtek, és csendesen szunyókálni kezdett.

Jane ezt követően kilopakodott a szobából, odakint arra kérte

az ápolónőt, hogy ne beszéljen sokat a beteggel, és megemlítette

neki, hogy estefelé vissza fog térni.

XXXVII.

Gyógyulás. Megvető fogadtatás. Halálos félelem. Az esküvő.

Jótékonyság. A gyermekáldás. Megnyugvás. A gyapotkultúra.

Váratlan örömhír. Kislány született. Általános öröm.

Jane minden nap kétszer látogatta meg Hortont, és minden lá-

togatás után egyre jobbkedvűen és vidámabban távozott, mert

kedvese hamar erőre kapott, fejsérülése gyorsan gyógyult, és nem

egészen egy hét elteltével este már lakószobájában üdvözölte és

fogadta kedvesét.

– Mostantól kezdve már nem is járhatok hozzád, Leo? – kez-

dett bele Jane örömittasan, amikor Horton elébe ment az ajtóig. –

Mától akár rossz néven is vehetik tőlem.

– Nem is kell már sokáig látogatóba jönnöd, itt maradsz majd

velem. A napokban, amikor már elmehetek itthonról, találkozunk

a templomban, és az istentisztelet után a pap egymásra teszi majd

a kezünket, és megáldja kapcsolatunkat. Az ezredesem és a száza-

dosom lesznek az esküvői tanúim, aminek szívből örülnek. Iga-

zam van Jane, ugye így kell történnie?

Jane szemei örömkönnyekkel teltek meg, és átkarolva kedve-

sét, ajkát nyújtotta felé, hogy onnan csókolja le a választ.

Horton ezután menyasszonyát a szófához vezette, és leteleped-

ve mellé így szólt:

442

– Nos, hallgass meg Jane, ma reggel itt járt nálam Pennel bá-

csikám, hogy saját maga győződjön meg hogylétemről. Nagyon

örvendezett, és elmondta, hogy az újságok számos dicséretet kür-

töltek szét rólam, és még azt is mondta, ha valamire szükségem

van, nyugodtan forduljak hozzá. Megragadtam az alkalmat, és

elmondtam neki, mi történt közted és a bátyád között. Úgy véle-

kedett, a házasságkötéssel még várhattam volna egy kicsit, a vá-

lasztásommal azonban meg volt elégedve, és úgy vélekedett, hogy

a történtek ellenére végül mégis a bátyád örököse leszel. Tudod,

hogy neki is a pénz az istene, és képzeld el, azt mondta, személye-

sen megy el a bátyádhoz, hogy beszéljen vele a házasságunkról.

– Horton ezen szavainál Jane előhúzta bátyja levelét, és az

alábbi a szavakkal nyújtotta át neki:

– Olvasd el, és látni fogod, hogy egy nincstelen lányt veszel

feleségül.

Horton gyorsan áttekintette a levelet, összehajtotta, és az alábbi

szavakkal adta vissza:

– Hál’ istennek, hogy így viszonyul hozzád, mert így már

nem tehet jogos szemrehányást a rövidesen bekövetkező eskü-

vőnkkel kapcsolatban. Jobban szeretlek egyetlen dollár nélkül,

mint bátyád minden gazdagságával. Az ő kincseihez nem kap-

csolódik semmiféle áldás!

Jane jegyesének sürgető kérésére megígérte, hogy naponta meg

fogja látogatni mindaddig, míg végül feleségeként nála maradhat.

Jövője nagy boldogsága lebegett szemei előtt a hazafelé vezető

úton, és csak későn éjjel tért nyugovóra, boldog vágyakozással

tekintve a jövő felé.

Gatlard igen nyugtalan hangulatban volt. Az a gondolat, hogy

megint magára kell maradnia gonosz álmaival, és senki sem lesz

körülötte, aki szeretetteljes részvéttel könnyítene félelmekkel és

kínokkal terhelt rohamain, nem hagyta nyugodni. Mégis bármi-

lyen gyakran tette fel magának a kérdést, hogy kemény és iga-

zságtalan volt-e húgával szemben, a rá jellemző egoizmussal,

443

azzal magyarázta ki magát, hogy alárendelt helyzetéből és sze-

génységéből emelte fel magához és gondtalan, független életet

teremtett számára. Akkor meg minek akar megházasodni? – je-

gyezte meg magában haragosan. Hát nem állt bármi is a rendelke-

zésére, amit csak megkívánt? És mindazon kincsei, amelyeknek a

megszerzéséért feláldozta egész élete boldogságát, halála után

olyan ember kezébe kerüljenek, aki semmit sem tett megszerzésü-

kért, és talán nevetve rajta, fogja elkótyavetyélni az egészet?

Ennél a gondolatnál haragosan ökölbe szorította kezeit, és arra

gondolt, hogy egyedül kell szembeszállnia a sorssal. Gyáva alak-

nak tartotta magát, aki szappanbuborékoktól rémüldözik, és kihí-

vásként gondolt Cap Hayti partjára, és a Louvencourt gróf által

fenyegető veszélyre.

De alighogy felidézte gondolataiban ezeket a rémképeket, a le-

ereszkedő éjszaka elűzte a nappali fényeket, az ijesztő alakok

rémes, óriás méretűvé növekedtek fantáziájában, és ájultan riadt

vissza tőlük.

Kínzó félelemben töltötte el megint az éjszakát, a saját gondo-

latai elől menekülve bolyongott palotájának termeiben, és csak

reggel felé, kimerülten és pezsgőtől mámorosan zuhant ágyába.

Az új nap fénye felébresztette hullaszerű alvásából. Össze-

szedte magát, ismét elátkozta húgát hálátlanságáért, és megint

gazdagságának hatalmában keresett menedéket, hogy szembe

szálljon minden emberi függőséggel. Ilyenkor, amikor sikerült

összeszednie minden erejét, figyelmen kívül hagyva az állandóan

vissza-visszatérő levertségeit, igyekezett dacolni a sorssal. Nyu-

godtan szemlélte kincseit, és élvezni is akarta az általuk nyújtott

előnyöket, és eltompítani lelkiismeretét ennek az élvezetnek a

mámorában. Büszkén tekintett körül, és nagyravágyásának, hiúsá-

gának csúcsán érezte magát.

Ilyen pillanatot élt meg ezen a reggelen is, amikor a komorna

jelentette, hogy Pennel úr várakozik odalent a folyosón, és beszél-

ni szeretne vele.

444

Gatlard meglepetten rezzent össze, mert már tudomására jutott,

hogy Pennel Horton nagybátyja, és arra a következtetésre jutott,

hogy az öreg bizonyára a húgának ügyében kíván beszélni vele.

– Mondd meg neki, hogy nem kívánok tárgyalni vele! – ki-

áltotta oda a komornyiknak, de amikor az távozni akart, meggon-

dolva magát utána szólt:

– De mégse, vezesd be a nagyterembe! – mire a fekete el-

hagyta a szobát.

Gatlardnak eszébe jutott az a pillanat, amikor utoljára Pennel

szegényes szobájában járt, hogy felmondja nála ügynöki állását,

vagy magasabb fizetéshez ragaszkodjon, és hiúsága arra késztette,

hogy látni engedje az öregnek otthonának pompáját.

Az ajtónál hallgatózott, míg végre meghallotta, hogy a komor-

nyik Pennelt bekísérte a terembe, és némi időt akart hagyni neki,

hogy körülnézzen. Odalépett a tükör elé, kezével a mellére csa-

pott, aztán egy ideig járkálni kezdett a szobában, mielőtt kiment

volna a terembe.

A szalonon keresztül ment a nagyterembe, és büszkén nézett

Pennel felé, aki fekete kabátban, kalapjával a kezében állt ott a

nagy, pompás helyiségben, és mélyen meghajolt előtte.

– Beszélni kíván velem, Pennel úr? – szólította meg, megáll-

va az öreg előtt, kezét mellényébe süllyesztve, és dölyfösen vé-

gigmérte.

– Vettem magamnak a bátorságot, és kértem, hogy beszélhes-

sünk egymással egy olyan ügyben, amely mindkettőnket érint –

válaszolta Pennel ismét meghajolva.

– Semmiféle közös ügyem sincs magával, Pennel úr, vála-

szolta Gatlard ridegen. Kérem, fogja rövidre mondanivalóját!

– A kisasszony húgának esküvőjét érinti unokaöcsémmel,

Horton hadnaggyal, és hallani szeretném, meg tudunk-e egyezni a

hozományban, amit egyetlen, jövendő örököseinknek adnánk –

folytatta Pennel megszeppenten.

445

– Pennel úr, én örökre lemondtam arról, hogy a húgom bátyja

legyek, magával pedig nem áll szándékomban rokoni kapcsolatba

kerülni – válaszolta egyre fokozódó haraggal. – Ha más megbe-

szélnivalója nincs velem, akkor nekem most távoznom kell. Nem

érek rá arra, hogy további időt vesztegessek erre az ügyre.

Pennel riadtan hátrább lépett, és úgy meredt Gatlardra, mintha

kétségei támadtak volna, hogy nem hallotta jól, amit mondott, de

aztán egyre inkább összeszedve magát, elfojtott haraggal és kény-

szeredett ridegséggel válaszolt:

– A Thomas Pennel ház már régebben fennáll, és a világ szo-

lidabb tisztelettel tekint rá, mint Richard Gatlard házára. Mindenki

tudja, hogy az öreg Pennel nagy vagyonát hosszú évek szorgal-

mával és takarékossággal, nagy fáradozások árán jogszerűen sze-

rezte meg. Senki sem tudja azonban, hogyan szerezte meg millióit

Richard Gatlard ügynök a Neptun fedélzetén Cap Hayti-ba hajóz-

va, ahol a négerek a gazdag franciákat rövid ott tartózkodása ide-

jén ezrével mészárolták le, és nekem igen nagy kedvem volna,

minden amerikai és angol újságban felhívást közzétenni, hogy

számomra jelentős jutalom ellenében erről felvilágosítást adjanak.

Pennel látta, amint Gatlard elsápad szavai hallatán, és hirtelen

döbbenet ül ki arcvonásaira. Közelebb lépett hozzá, és megvetés-

sel tekintve arcába, még megjegyezte: – Ki tudja, mennyi vér,

mennyi könny tapad a pénzéhez. Isten önnel, Gatlard úr!

Gatlard úgy állt ott, holt sápadtra válva, mintha villámcsapás

érte volna. Dermedten nézett az öregember után, aki mint a bosszú

szelleme távozott, és utóbbi szavai úgy visszhangoztak füleiben,

mint egy halálos ítélet.

Görcsösen összeszorított kezeit először a homlokához nyomta,

aztán reszketve maga fölé tartva felnyögött:

– Elvesztem, el vagyok veszve, ha ez a vén pokolfajzat be-

váltja fenyegetését!

Aztán kirohant a folyosóra, be a szobájába, és mint az őrült,

elkezdett fel-alá rohangálni. Levetette magát a szófára, arcát a

446

kárpitba rejtette, majd megint felugrott, ledobta magáról a kabát-

ját, kezeivel beletúrt a hajába, úgy viselkedett, mint aki megőrült,

míg végül kimerülten összeesett.

Ott hevert, kezeibe temetett arccal a föld felé mozdulatlanul,

órákon keresztül, míg végül a komornyik a szobába lépve rémül-

ten odasietett hozzá, és a vállát megkocogtatva megszólította:

– Gatlard úr, talán beteg? Küldjek orvosért?

Gatlard rémülten felült, és a négerre meredt.

– Nem! – mondta színtelen hangon. Már elmúlt. Elájultam.

Bizonyára meghűlhettem. Egy szót se erről, senkinek! Fogass be,

az irodába akarok menni. – A komornyik erre elsietett, hogy ele-

get tegyen az utasításnak.

Gatlard ide-oda imbolygott a szobában, és görnyedt háttal ma-

ga elé bámult. Utolsó akaratereje, energiájának, büszkeségének és

dacának utolsó szikrája is kihunyt belőle, olyan volt, mint egy

kormányát vesztett hajó vihar után a hullámzó tengeren. Elhagyta

minden ellenállása, csak félelme és zilált lelkivilága maradt meg.

Bármire is gondolt, rémisztő képeket, kétségbeesést és pusztulást

látott. – Ó istenem, ó istenem – sóhajtozott, kezeit tördelve szaka-

datlanul.

Szellemileg így elgyötörve töltött el egy hetet, amikor egyik

késő este komornyikja jelentette, hogy a húga nem tért haza a

templomból, ahová elment, és másnap reggel az újságban olvasta,

hogy előző este a pap összeeskette őt Isten házában Hortonnal.

Gatlard ölébe ejtette az újságot a kezéből, és feje a mellére ha-

nyatlott. Nem volt ereje hozzá, hogy fellázadjon a sors ellen, me-

lyet saját maga ellen hívott ki. Testileg, lelkileg összeomlott, hogy

megadja magát minden keserűségnek és borzalomnak, ami még

érheti. Közben azonban tompa, mély gyűlölet ébredt fel benne

húgával szemben, aki szerinte felelős volt az őt ért csapásokért,

ami bár nem rázta fel elcsigázott állapotából tettleges cselekedetre

ellene, ámde áthatotta egész lényét, és minden gondolatát.

447

Poolmann, a könyvelője maradt egyetlen vigasza, egyetlen bi-

zalmasa, mert az öreg fáradhatatlanul azzal volt elfoglalva, hogy

jótettekre teremtsen alkalmat neki, hiszen egyedül ez nyújtott

számára időnként nyugalmat és megbékélést. Házát kora reggeltől

késő estig segélyre szorulók szállták meg, akiknek köszönő és

hálálkodó szavai enyhítő balzsamként hatottak súlyosan terhelt

lelkére. Különösképpen szegény honfitársait támogatta, akik ezré-

vel vándoroltak ki a keményen elnyomott Írországból, hogy Ame-

rikában keressenek menedéket, és akik küszöbén várakoztak

megjelenésére, személyesen könyörögve segítségéért. A szükség-

ben szenvedőket, betegeket a városban, akik nem fordultak hozzá,

Poolmann kereste fel számára, hogy segítőként, megmentőjükként

léphessen fel nyomorúságukban.

Jane Gatlard rögös úton jutott el boldogságának hőn vágyott

kikötőjébe, és Horton feleségeként nem csupán bátyja, hanem az

öreg Pennel ellenségévé is vált.

Azon a reggelen, amikor Pennel dühöngve távozott Gatlard

házának nagyterméből, mindenre megesküdött, ami szent és drága

volt számára, hogy sohasem adná beleegyezését unokaöccsének és

Gatlard húgának házasságához. A legrövidebb úton Hortonhoz

sietett, és azzal fenyegetőzve, hogy kitagadja örökségéből, közölte

vele döntését.

Horton minden tőle telhetőt megpróbált, hogy jobb belátásra

bírja, és elmagyarázta neki, hogy Jane saját elhatározásából sza-

kított Gatlarddal, ezért nem akarja őt soha többé húgaként elis-

merni, és a lány a legcsekélyebb mértékben sem szolgált rá báty-

jának méltatlan eljárására. Az öreg azonban visszavonhatatlanul

ragaszkodott azon követeléséhez, hogy Horton azonnal szakítson

meg minden kapcsolatot Jane-nel, mire ő úgy nyilatkozott, azon

veszély ellenére, hogy bácsikája kitagadja örökségéből, mégis

feleségül fogja venni.

Horton néhány napon belül valóra is váltotta ígéretét, és fele-

ségeként hazavitte Jane-t.

448

Amikor a fiatal pár másnap reggel bejelentkezett Pennelnél,

hogy látogatást tegyenek nála, az öreg visszautasította őket, és

később is, amikor Horton egyedül ment el hozzá, hogy barátságo-

sabb hangulatra bírja, örökre kitiltatta a házából.

A fiatal házastársak boldogsága azonban olymértékben múlta

felül Pennel majdani vagyonának és jóakaratának elvesztését,

hogy egyiket sem nélkülözték, és szerelmükben megtaláltak min-

dent, amire vágyakoztak, és amiben reménykedtek.

Már egy év elteltével Horton előléptetése kapitánnyá a két bol-

dog fiatalt megszabadította minden gondjától, és hogy teljessé

váljék földi boldogságuk, az ég gyermekkel, egy kisfiúval áldotta

meg őket, akit Paulnak kereszteltek, és aki úgy tűnt, hogy boldog

apja hasonmásává fog válni.

Gatlard életének hullámai egyre inkább elcsitultak, és bár lel-

két sem boldogság, sem áldás nem szállta meg, lelkiismeretének

hangját mégis sikerült megnyugtatnia azokkal a jócselekedetek-

kel, amit a szenvedőkért tett.

Az egyetlen kísértés, ami sohasem hagyta el, az öreg Pennel

fenyegetése volt, és napi feladatai közé tartozott valamennyi újság

átfürkészése azon felhívás iránt, amely Gatlard hirtelen meggaz-

dagodásáról igyekezett volna felvilágosítást szerezni.

Idővel azonban ez a kínzó félelem, örökös rettegés is alábbha-

gyott, mert évek teltek el anélkül, hogy Pennel beváltotta volna

fenyegetését és anélkül, hogy Gatlard Louvencourt grófról életjelt

kapott volna.

Jóllehet egyre inkább háttérbe szorult bűneinek felfedezése

miatti aggodalma, annak emlékeit mégsem tudta száműzni lelké-

ből, és fantáziájától távol tartani az egyre felbukkanó borzalmas

emlékképeket.

Louvencourtéknál zavartalan békében és boldogságban teltek

az évek, mert a gondviselés mindent megáldott, amibe belekezd-

449

tek, és úgy tűnt, hogy szép új hazájukban gazdag kárpótlást kaptak

mindazokért a nehéz megpróbáltatásokért, amiben részük volt.

A gróf már évekkel korábban gyapottermesztésre fordította fi-

gyelmét, és a legkiválóbb eredményeket érte el, mert a minőség,

amit földjei nyújtottak, a legjobbnak számított a New-Orleans-i

piacon, és az a mennyiség, amit megtermeltek, jelentősen na-

gyobb volt, mint a régebbi gyapottermelő államok termései.

Szomszédai követték példáját, a gróf pedig minden vonatko-

zásban támogatta fáradozásaikat, és arról is gondoskodott, hogy

termékeikért a legjobb árat kapják a New-Orleans-i piacon

Valójában a Fekete-folyó menti települések atyjának számított,

és úgy ott, mint New-Orleans-ban is akként tisztelték.

Az 1809-es esztendő vége azonban Louvencourték nyugodt

boldogságát egy teljesen váratlan, hatalmas örömmel tetézte meg,

mert azt ígérte a gróf számára, hogy annyi gyermektelen év után

még egyszer apa lehet.

Örömük a grófnővel együtt határtalan volt, mert egy utód, aki

földi létük után tovább élne, egy örökös, aki még hiányzott földi

boldogságuk beteljesedéséhez, aki küzdelmeik, munkájuk és szor-

galmuk gyümölcsét az ő létük után is élvezhetné, és szüntelen

hálával szívükben a Mindenható iránt, várakoztak reménységük

beteljesedésére.

Beköszöntött az 1810-es esztendő, a grófnő szülése egyre kö-

zeledett, és egyre fokozódott a boldog szülők vágya remélt ked-

vencük megérkezése iránt.

A leggondosabb előkészületek is megtörténtek fogadására.

Remi kérésére megérkezett a legjobb New-Orleans-i orvos, és

derűs, vidám hangulatban élték meg a boldogító várakozás legu-

tolsó napjait.

A grófnő jobban érezte magát, mint bármikor máskor. Estefelé,

amikor a Nap már lemenőben volt, szeretett férje, Remi és az ide-

gen orvos társaságában sétálni indult a ligetbe, annak távolabbi

széle felé, és látta lemenni a Napot a virágoktól illatozó préri fe-

450

lett, majd visszaérvén a házhoz még hosszan üldögélt hintaszék-

ében a verandán, derűs, vidám társalgás közben, és már másnap

reggel egy egészséges, bűbájos kislánnyal ajándékozta meg a gró-

fot.

Az ujjongás szájról szájra terjedt az egész településen, öregek

és fiatalok gyülekeztek az uraság háza előtt, hogy kifejezésre jut-

tassák örömüket, és estefelé a szomszédok is megérkeztek, hogy

jókívánságaikkal gratuláljanak a grófnak.

A grófnő hamarosan felépült, megtörtént a keresztelés, és a

szép kislány a Melanie nevet kapta.

Egy új élet kezdett kivirulni a boldog szülők előtt, mostantól

kezdve egymáson kívül egy a természethez közeli drága lény is

összekötötte őket, akiről gondoskodhattak, és akiért alkothattak,

akinek osztozhattak örömében és bánatában, jólétében és fájdal-

maiban, és akinek a léte szorosan és bensőségesen kapcsolódott a

sajátjukéhoz.

Megható látvány volt, amint a két szülő tekintete órákon ke-

resztül kis kedvencükre tapadt, amint szeretetükkel és gyengédsé-

gükkel mosolyt igyekeztek előcsalogatni a gyermekből, és aztán

egy ilyen mosolyra milyen ujjongással és gyönyörűséggel vála-

szoltak.

A verandán elfogyasztott reggeli után rendszerint a grófnő állt

fel elsőként, karjával körülfonta szeretett férje nyakát, ajkaival

megcsókolta, majd boldog mosollyal a tekintetében hagyta őt ott,

bement a házba, és néhány perc múlva a kis Melanie-vel a karján

tért vissza hozzá, és a gyerekkel együtt odaült mellé, hogy vele

együtt adja át magát annak a boldogságnak, amit a kis angyalká-

nak köszönhettek.

Aztán a játszadozásnak, tréfálkozásnak és ölelgetésnek nem

akart vége szakadni, és a gróf gyakran maga is karjára kapta őt, és

mennyei boldogsággal szorította szívéhez.

És délben ebéd után, amikor az ekkor tizennyolc éves, elbű-

völően szép indiánlány, Sauvée az alvó gyermek mellett a hűs,

451

szellős verandán üldögélve pávatollakból készített legyezővel

zavarta el közeléből a legyeket, a grófnő megragadta férje kezét,

odavezette őt a kicsihez, hogy együtt örüljenek édes kedvencük

boldog álmának. Késő este szeretett férjével a ház előtti pompás

magnólia alatt ülve az erdő tollas dalnokainak énekét hallgatták,

és a repkedő, világító rovarok milliárdjaiban gyönyörködtek. Cso-

dálkozva nézegették a sötét égbolt csillagainak szikrázását és vil-

logását, és végül rászánták magukat, hogy nyugovóra térjenek.

Ekkor még egyszer odavezette őt alvó gyermekéhez, félrehúzta a

védelmet nyújtó moszkitóhálót, és a szelíden szunyókáló gyer-

mekre mutatva szívére szorította a mindennél jobban imádott fér-

jét.

A gyermek szakadatlan örömet jelentett szüleinek, és napról

napra fokozódott a boldogság, mely a kisgyermekkel elárasztotta

Louvencourtékat.

Sauvée sem nappal, sem éjjel nem hagyta magára a kis

Melanie-t, és úgy tűnt, hogy a gyermek iránti szeretetével és gon-

doskodásával szülei felé szeretné kifejezni háláját.

Ugahi szíve is a legbensőségesebben ragaszkodott a kicsihez,

és olykor, amikor Sauvée egyedül üldögélt vele a verandán, oda-

lopakodott hozzájuk, lekuporodott mellettük, és gyönyörködött a

látványukban.

Lazare is osztozott az uraság örömében, akik megmutatták ne-

ki a gyermeket, és érezte, hogy ő is hozzájuk tartozik, és lelkének

minden erejével, szeretettel és hűséggel ragaszkodott hozzájuk.

Gyakran, amikor a gróf és a grófnő délutáni sziesztájukat tartot-

ták, odament a kicsihez a verandán, karjára kapta, bár Sauvée

ennek nem nagyon örült, és tréfálkozva és fecsegve elkezdett fel-

alá járkálni vele, Melanie pedig olyan előszeretettel kedvelte ezt a

mókát, hogy sohasem volt olyan vidám, mint ilyenkor.

Ha a grófnő ekkor váratlanul megjelent, és meglátta kis ked-

vencét a hűséges szolga karján, és Sauvée panaszkodni kezdett,

hogy akarata ellenére vette fel, az asszony derűsen felnevetve

válaszolt:

452

– Igazad van, Lazare, nélküled sem mi, sem Melanie nem le-

hetnénk itt. Szeresd csak őt is annyira, amennyire minket is min-

dig szerettél, és öreg napjaidban majd meg fogja köszönni szere-

teted!

A kicsike így mindenkinek örömére volt a településen, és fej-

lődésével egyre inkább fokozódott iránta az érdeklődés.

Az első szavak, melyeket kiejtett, boldogsággal töltöttek el

mindenkit, és az első alkalom, amikor a verandán anyja kezei

közül átszaladt apjához, az öröm és ujjongás napja volt.

XXXVIII.

Háború. Az angolok. A gyapotsánc. Baráti szövetség.

A New-Orleans-i csata. Hősi halál. Jó hír. A győzelem híre.

Az özvegy. Mélységes kétségbeesés. Részvét. Hazafiasság.

Zavartalan boldogságban telt el két év Louvencourték felett,

amikor hirtelen az egész Egyesült Államokat megrázta annak

Anglia elleni hadüzenete.

Anglia tengeri gőgje és arcátlansága már régen terhes volt

Amerika számára, és mivel beavatkozása nemzeti jogaiba egyre

kíméletlenebbé vált, Amerika korlátokat akart szabni, hogy med-

dig merészkedhet. Angol hajók gyakran állítottak meg amerikai

járműveket a tengeren, jogtalanul átkutatták azokat, ha angol mat-

rózt találtak rajta, magukkal vitték, és gyakran előfordult, hogy

amerikai alattvalókat is elraboltak, arra kényszerítve őket, hogy

haditengerészetüknél szolgáljanak. Amerika hadat üzent, és gyors

előkészületeket tett az ellenség fogadására, amennyiben amerikai

földre lépne.

Louvencourték persze biztosak lehettek benne, hogy települé-

süket valamint az egész Fekete-folyó vidéket nem fogja háborgat-

ni a háború, de a helyzet ennek ellenére többé-kevésbé őket is

453

érintette, mert New-Orleans kereskedésük színtere volt, ahol érté-

kesítették termékeiket, és ott szerezték be a számukra szükséges

árúkat. Nem volt kétséges azonban, hogy az angolok erre a város-

ra fogják fordítani legnagyobb figyelmüket.

A legelső ellenségeskedések a tengeren törtek ki. Az amerikai-

ak nagy számban szereltek fel kalózhajókat, amelyek körülrajzot-

ták Anglia partjait, veszélyeztetve annak kereskedelmi hajóit, és

rövidesen egymást követték a két nemzet hadihajóinak ütközetei

is, amelynek során az angolok ismételten vereséget szenvedtek, az

amerikaiak több hajót elfogtak a legnagyobbak közül, ezeket az-

tán győzedelmesen Amerikába vitték.

A következő esztendőben azonban Anglia jelentős flottát kül-

dött az amerikai partokhoz, és északon csapatokat tett ki a száraz-

földre.

1814 augusztus 23-án ezek a csapatok megrohamozták Was-

hington várost, felgyújtották a Capitoliumot és az elnök házát,

aztán hatvan hajóból álló flottájukkal Baltimore ellen indultak, és

a város alatt North-Pointnál hatezer katonával partra szálltak.

Az amerikaiak azonban megtámadták őket, nagy vérfürdőt

rendeztek soraikban, és miután meggyilkolták az angol sereg ve-

zetőjét, Ross tábornokot, annak csapatai visszavonultak hajóikra,

és sürgősen elhagyták a Chesapeake öblöt.

Mindezen eseményekre nagy figyelmet fordítottak a Fekete-

folyó menti település lakói, nyugalmukat azonban nem zavarta

meg, amikor azonban az esztendő végén az a hír jutott el hozzá-

juk, hogy az angolok állítólag jelentős haderővel jelentek meg a

Mississippi folyón, felriadtak békés nyugalmukból, és számos

ültetvényes igyekezett le a városba, hogy maga is részt vegyen

annak védelmében, vagy rendezze ott pénzügyeit.

Decemberben Louvencourt gróf is New-Orleans-be érkezett,

hogy tárgyaljon barátjával, Graville kereskedővel arról a jelentős

mennyiségű gyapotról, amit röviddel korábban juttatott el hozzá,

és a várost harcra készülődés közben nagy izgalomban találta.

454

Jackson amerikai tábornok háromezer katonával érkezett New-

Orleans-be, hogy védelmezze az angolok ellen, Horton őrnagyot

pedig északról küldték ide azzal a megbízással, hogy erősítse meg

a város védelmi vonalait.

Komoly védelmi vonalak kiépítéséhez azonban túl rövid volt

az idő, mert az ellenség tizenkétezer fővel már felvonulóban volt,

így Horton arra kényszerült, hogy a város alatt a folyó kanyarula-

tában szükség-sáncot létesítsen, amihez a közeli raktárépületekben

található gyapotbála készleteket használta fel.

Ezeket az ötszáz font súlyú bálákat rakta egymás mellé és fölé,

így képezve egy igen kiterjedt tömör mellvédet, köztük lőréseket

hagyva, ahová tizenkét ágyút helyezett el.

Louvencourt gróf volt az első, aki gyapjúbáláit rendelkezésre

bocsátotta, és ennek kapcsán személyesen megismerkedett

Hortonnal, aki elmesélte, hogy feleségét és Paul fiát hagyta hátra

Philadelphiában.

Az a bensőséges melegség, amivel Horton feleségéről és

gyermekéről beszélt, nagy szimpátiát keltett Louvencourt érzel-

meiben. Gyakran felkereste őt munkálatai közben, szorosabban

kezdtek kötődni egymáshoz, és a kölcsönös szimpátia következté-

ben rövidesen szívélyes barátok lettek.

Egyik este, amikor Horton sokat mesélt a grófnak feleségéről

és házasságuk különös körülményeiről, majd aggodalmát fejezte

ki arról, hogy feleségének helyzete igen aggályos lenne, ha az

előttük álló csata során szerencsétlenül járna, Louvencourt meleg

barátsággal ragadva meg kezét, így válaszolt:

– Nyugodjon meg, barátom, mert ha ez az eset bekövetkezne,

akkor én magam fogok gondoskodni szeretteiről.

Horton mély megindultsággal köszönte meg ezt, majd némi

szünet után folytatta:

– A sors valóban szokatlanul kemény volt velünk szemben.

Feleségem bátyja, Richard Gatlard, sokszoros milliomos, az én

nagybátyám, Thomas Pennel pedig, az előbbi után Philadelphia

455

második leggazdagabb embere, nekem pedig aggódnom kell az

enyéim jövője miatt!

Louvencourt megismételte ígéretét, és még későig ott maradt

vele a sáncnál, mielőtt visszaindult volna a városba.

Másnap reggel, 1815 január 8-án a kihelyezett őrszemek azzal

a hírrel tértek vissza a gyapot-erődítménybe, hogy tizenkétezer

angol Packenham tábornok vezetésével felvonulóban van, mire

Jackson tábornok kevés katonáját a gyapotsánc mögött harcké-

szültségbe állította, és szilárd elhatározással várakozott az ellen-

ségre.

A közeledő angolok híre hamarosan elérte a várost is, és vala-

mennyi lakosa, akik fegyverviselésre alkalmasak voltak, gyüle-

kezni kezdtek a tereken, hogy saját maguk is utolsó vérig meg-

küzdjenek tűzhelyeik védelméért.

Louvencourt is felfegyverkezett, és Fekete-folyó menti szom-

szédaival együtt beálltak a New-Orleans-i fegyveresek közé, hogy

velük együtt harcoljanak.

Több szakaszban a sáncok felé indultak, és közvetlenül a folyó

mentén gyapotbálákból ők is fedezékeket alakítottak ki, hogy

azok megvédjék őket az ellenség golyóitól.

Dél felé a sáncok mögül észrevették az angol sereg csapatait,

amint a folyó mentén felfelé masírozva közeledtek, és Jackson

tábornok parancsot adott, hogy ne kezdjenek el lövöldözni feléjük

mindaddig, míg ötvenlépésnyire meg nem közelítik őket.

Valamennyien tüzelésre készen várakoztak, a vörös köpenye-

sek pedig rohamléptekkel közeledtek a különleges védősánc felé.

Egyetlen amerikai sem volt látható, és egyetlen lövés sem dör-

dült el.

Már csak ötven lépés volt hátra a sáncig. Packenham tábor-

nokkal az élen futni kezdtek, és ekkor felvillantak a bálák közötti

rések, kartácszápor zúdult soraik közé, és százak hullottak közü-

lük a földre, akiket eltaláltak, de átugrálva rajtuk tovább roha-

456

moztak előre a többiek, mire a bálák felett olyan gyilkos kézi-fegyvertüzet kaptak szembe, hogy meginogtak, és fejvesztve me-

nekülni kezdtek hátrafelé.

Packenham tábornok azonban gyorsan megint összeszedte és

rendezte csapatát, ismét rohamra indult a sánc ellen, és ismét

ugyanabban a fogadtatásban részesült.

Ezúttal azonban egészen a sáncig jutottak előre, és fel akartak

mászni rá, de az amerikaiak megelőzték őket, maguk ugráltak fel

a bálákra, és összekuszálódott soraik közé tüzeltek, miközben az

ágyúk vas-záport okádva halált és pusztulást zúdítottak közéjük.

Egy óra elteltével vége lett a küzdelemnek, hétszáz angol fe-

küdt holtan a csatatéren, ezernégyszázan megsebesültek, ötszázat

pedig Jackson tábornok foglyul ejtett. Az angol hadsereg marad-

ványa visszamenekült hajóikhoz, és sürgősen elhagyták a Missis-

sippi folyót anélkül, hogy újabb támadást intéztek volna New-

Orleans ellen.

Az amerikaiaknak is voltak halottaik és sebesültjeik, bár az an-

golokéhoz képest lényegesen kevesebb, a halottak között volt

azonban Horton őrnagy is, akinek a szívét átfúrta egy golyó.

Jackson tábornok és csapata nagyon sajnálta halálát, és a hír

New-Orleans-ban is nagy megrendülést váltott ki, mert rövid ott

tartózkodása alatt Horton számos barátot szerzett a városban.

A legsúlyosabban azonban Louvencourt grófot érte a hír, aki-

nek valóban szívéhez nőtt, és Horton aggodalma, melyet előző

este mondott el neki, most úgy tűnt, mintha már akkor megérezte

volna, hogy nem fogja túlélni a csatát.

– Szegény ember, és még szegényebb felesége! – mondta

maga elé, és ígéretére gondolt, amit az elesettnek röviddel halála

előtt tett, és ezt hűségesen be is akarta tartani!

Horton holttestét New-Orleans-ba vitték, és katonai tisztelet-

adással a város temetőjében helyezték örök nyugalomra. A város

polgárainak ezrei kisérték koporsóját, és Louvencourt amint a sír

457

szélén állt, és látta leereszteni a nemes embert, némán megismé-

telte ígéretét, hogy gondoskodni fog özvegyéről és gyermekéről.

A veszély elmúlt, amely Louisiana-t fenyegette, az angolok

ismét tengerre szálltak, és nem akart vége szakadni az ünneplés-

nek, ahol Jackson tábornok volt az ünnepelt hős.

Louvencourt rendezte ügyeit Graville kereskedővel. Mielőtt

azonban hazafelé indult volna, Jane Horton özvegynek egy igen

szívélyes, részvétteljes levelet írt Philadelphiaba. Bejelentette neki

férje halálát, és közölte vele férjének tett ígéretét, hogy gondos-

kodni fog róluk, amihez a legkíméletesebben kérte hozzájárulását.

A levél továbbítására Graville-t kérte meg, és egy nem jelen-

téktelen összeg átutalásával is megbízta.

Ezt követően haladéktalanul útnak indult hazafelé, ahol határ-

talan boldogság várt rá.

Jane Horton már napok óta nem hagyta el lakását, amikor ko-

rán reggel, miközben fiával, Paullal, akinek időben iskolába kel-

lett indulnia, éppen reggeliztek. Fekete szolgálónője visszaért a

postáról, és régen várt levelet hozott neki New-Orleans-ből, a

férjétől.

Áhítatos hál’ istennek fohásszal vette át a levelet a lánytól,

gyorsan kinyitotta, és meghatottan rögtön elolvasta, egyre töröl-

getve közben örömkönnyeit. A levél minden szava szerelmet és

hűséget sugárzott, és Jane szíve mélyreható szeretettel fogadta be.

Már régen nem kapott hírt Hortontól, és mivel az újságokból

megtudta, hogy az angolok nagy haderővel vonulnak New-

Orleans felé, és bármelyik órában összecsaphatnak az amerikai

csapatokkal, napról napra egyre fokozódott nyugtalansága és ag-

godalma szeretett férje iránt.

– Hála istennek! – szólt Paulhoz, szívére szorítva a levelet,

aki szemeit anyjára meresztve ült ott mozdulatlanul. – Apád egés-

zséges, és szívből üdvözöl, fiacskám.

458

Ez utóbbi szavak kíséretében Jane a szép fiúcskát karjaiba

vonva megcsókolta, és homlokából hátrasimította fénylő, fekete

hajtincsét, aztán derűsen folytatta:

– Igyekezzél fiam, fejezd be a reggelit, és indulj az iskolába,

hiszen láthatod, az óra mindjárt nyolcat mutat.

– Az óra negyedórát siet, mama – válaszolta Paul határozot-

tan, és még egy süteményt vett a tányérjára valamennyi lekvárral,

miközben Jane kávét töltött a csészéjébe.

Paul néhány perc alatt befejezte reggelijét, felkapta könyveit és

szalmakalapját, majd anyjához szólt:

– Gyorsan adjál nekem egy másik zsebkendőt, ez össze van

vérezve – közben zsebéből előhúzva zsebkendőjét odaadta anyjá-

nak.

– Vérzett az orrod, Paul? – kérdezte meglepetten.

– Nem, nem úgy volt – válaszolta Paul. – Tegnap tanítás után

labdáztunk, és az egyik barátomnak megsérült a feje. Nagyon

vérzett neki, bekötöttem a zsebkendőmmel, és hazakísértem.

Ez nagyon szép volt tőled, Paul, itt van egy másik zsebkendő,

és most már igyekezzél, nehogy elkéss!

– Ó, nem kell félni, három perc alatt elszaladok az iskoláig,

és akkor még mindig öt perccel korábban leszek ott – válaszolta

Paul, és átkarolva anyja nyakát, megcsókolta őt, aztán kifutott a

szobából, le a lépcsőn úgy, hogy lábának dobogásától zengett az

egész ház.

Jane az ablakhoz lépett, kinyitotta, és a szép, erőteljes fiúcska

után nézett, amint lefelé száguldott az utcán, és a következő sar-

kon eltűnt szemei elől.

– Isten tartsa meg őt nekem egészségesen, és adjon áldást

fejlődésére! – mondta az asszony, hálás pillantást vetve az ég felé,

majd becsukta az ablakot.

459

Aztán még egyszer elolvasta férje levelét, bezárta szekreterjé-

be, és nekilátott háztartási feladatainak.

Szombat volt, és mivel Paulnak délután nem kellett iskolába

mennie, Jane örömet akart szerezni neki azzal, hogy vidékre men-

nek egy baráti ültetvényes családhoz, akiknek már régen meg-

ígérte, hogy meglátogatják őket.

Amikor délben Paullal ebédeltek, és étkezés után felállt, szólt a

fiának:

– Vedd fel az új vászonöltönyöd, és az új kalapodat, Paul,

kimegyünk Carollékhoz, náluk majd jól kiugrálhatod magad!

– Jaj de jó, drága mama – válaszolta a fiú örömtől sugárzó

arccal. – Akkor majd lovagolok egy kicsit Caroll póniján.

– Aztán majd megint hagyod, hogy ledobjon magáról – vála-

szolta Jane nevetve.

– A legjobb lovasokkal is előfordult, hogy leestek a lóról –

kiáltotta Paul a szobából, és néhány perc múlva szürke vászonöl-

tönyében már vissza is tért anyjához.

Már Jane is készen állt az indulásra, Paullal elhagyták a házat,

és elindultak az egyik utcasarok felé, ahol egy nyitott fiákerre

szálltak, és útnak indultak felfelé az utcán.

Elérték a város távolabbi szélét, ahol Jane bátyja építési telke-

ket adott el, és ahol az utcát már tekintélyes házak díszítették.

Amint egy sarokháznál befordultak, egy nyitott kocsiban Richard

Gatlard jött velük szemben kényelmesen hátratámaszkodva ko-

csija ülésén.

Jane összerezdült, mert észrevette bátyja tekintetét, akit házas-

ságkötése óta ilyen közelről nem látott. Ebben a pillanatban úgy

érezte, mintha kezet kellene nyújtania neki, mintha barátságosan

meg kellene szólítania, annyira levertnek látszott, olyan sápadt

volt az arca.

Gatlard is felriadt mélázásából, és rámeredt Jane-re, tekintete

azonban nem volt jóindulatú, nem volt lágy, hanem hirtelen fel-

460

lobbanó harag töltötte el. Fejét gyorsan elfordította, és elhajtott Jane kocsija mellett, aki kezeit összekulcsolva maga elé nézett.

Paul megszólalt:

– Ez Gatlard bácsikám volt, nem vetted őt észre, mama?

– Nem nézett ide felénk – válaszolta Jane zavartan, mert so-

hasem beszélt a bátyjával történt szakításáról, különösen pedig

gyermeke előtt szégyellte magát, valamit elmondani erről az ese-

ményről.

– Pedig idenézett felénk, de nem vágott valami jó képet, én el

sem tudom viselni őt – válaszolta Paul gyorsan.

– Ez nem szép tőled, Paul, hiszen ő a bácsikád, és soha nem

tett semmi rosszat ellened – válaszolta Jane rendreutasító hangon,

bár gyermekének érzelmét természetesnek és jogosnak ítélte.

– Miért nem üdvözölt téged, és sohasem jön el hozzád, meg-

érdeklődni, hogy vagy, pláne most, amikor apa elvonult a háború-

ba? – folytatta Paul határozott hangon.

– Semmi oka sincs rá – válaszolta Jane szelíden. Nem ítél-

kezhetünk mások cselekedeteiről, Paul, hiszen mi magunk sem

cselekszünk mindig helyesen.

Aztán elhallgatott, és kinézett oldalra a kocsiból, hogy meg-

szakítsa a társalgást, Paul azonban bosszúsan folytatta:

– Ha majd egyszer katonatiszt leszek, és találkozok vele, ak-

kor én sem fogok köszönni neki!

Paul! – szólt rá ekkor komolyan az anyja, és ujjával fenyegette

meg őt, aztán gyorsan megint kinézett a kocsiból, amely ekkor

már kiért a városból, és elérte az árnyékos erdőt.

– Nézd csak ezeket a pompás fákat, semmi sem szebb, mint

az erdő – kezdett bele az anya egy idő után, és a sűrű fák közé

mutatott, ahol imitt-amott áttört a Nap fénye, és mindent, amit

eltalált, aranyló fénnyel árasztott el.

461

– Ha majd nagy leszek, megkérem apát, vegyen nekem egy

puskát, hogy vadászni mehessek az erdőbe, és szarvasokat lőhes-

sek. Az öreg francia, aki mindig vadhúst szokott hozni nekünk,

errefelé szokta lelőni a vadakat – mondta Paul csillogó tekintettel,

az erdőt fürkészve.

– Apád ezt örömmel meg is fogja tenni, ha továbbra is ilyen

szorgalmas leszel az iskolában – válaszolta Jane boldogan tekint-

ve életerős fiára.

A farm mindössze félórányira volt a várostól, és barátaik nagy

örömmel fogadták őket.

Kölcsönös üdvözlések után legelőször Horton őrnagy iránt ér-

deklődtek, amire Jane vidáman azzal válaszolt, hogy reggel leve-

let kapott tőle, amelyben megírta, jól érzi magát, és szívesen eljött

volna ő is, hogy együtt ünnepeljen barátaival.

Az egész Caroll család együtt örült a fiatalasszony boldogsá-

gának és mindent megtettek azért, hogy rövid látogatásuk során

jól érezzék magukat. Ettek, ittak, sétálni mentek az erdőbe, az

estét vidám beszélgetéssel töltötték a verandán, és ott is vacso-

ráztak, és nyolc órakor, amikor besötétedett, kölcsönös köszönet-

tel és mihamarabbi viszontlátást kívánva egymásnak, elköszöntek,

és Jane a fiával visszaindult a városba.

Amint elérték a várost, Jane odaszólt a kocsisnak, hogy a posta

felé menjen, és álljon meg egy pillanatra, hogy Paul megkérdez-

hesse, nem kaptak-e levelet. A kocsi nemsokára meg is állt, Paul

kiugrott, és beszaladt a postára, és néhány pillanat múlva egy le-

véllel a kezében tért vissza, amit odaadott az anyjának.

Az utcai lámpa fényénél gyorsan megnézte a levelet, majd

megszólalt:

– A levél New-Orleans-ból érkezett, de nem Hortontól – majd

eltette a zsebébe. Aztán csodálkozva nézett a számos emberre, és

minél tovább mentek a kocsival, annál nagyobb volt a zajongó

tömeg, hurrá kiáltásokkal lármázva és ujjongva. A tumultus nem-

sokára akkora lett, hogy a kocsis csak lépésben tudott továbbhaj-

462

tani, és amikor megkérdezte, hogy mi a tolongás oka, valaki azt

mondta neki, hogy New-Orleans előtt legyőzték az angolokat.

Örömmel, de szívében mégis halálos félelemmel hallgatta Jane

a hírt. A csata megtörtént, idegen kéz által írt levél New-Orleans-

ból, úristen, milyen hírt kaphatott?

Mintha kínpadon lenne, úgy ült Jane a kocsiban, kezét a levélre

szorítva, míg végre elérték a lakásukat. Egy ugrással kint termett a

kocsiból, odakiáltott a kocsisnak, hogy reggel jöjjön el a viteldíj-

ért, aztán felrohant a lépcsőn a szobájába, ahol szolgája azzal a

hírrel várta, hogy már több barátnője is járt náluk, akik szerettek

volna beszélni vele.

Jane reszkető kézzel előhúzta a levelet, kibontotta, és odalépett

vele a lámpához. Volt még egy másik levél is a borítékban, amit

szintén ki akart bontani. megfordította, és egy fekete pecsét me-

redt rá.

– Ó istenem, ó istenem, kegyelmezz nekem, csak azt az egyet

ne! – kiáltotta reszkető hangon. Felbontotta a levelet, és aggódó

tekintettel futott végig Louvencourt sorain.

A papír megremegett a kezében, és halálra rémült kiáltással

ájultan terült el a szőnyegen.

– Mama, mama, drága mama! – kiáltotta Paul, térdre rogyva

mellé. Rázogatni kezdte a karját, csókolgatta a homlokát, de az

anyja nem mozdult meg.

A komorna beszaladt egy tál vízzel, megnedvesítette az arcát,

nyakát és kezeit, dörzsölgette és rázogatta, míg végül ismét léle-

gezni kezdett. Kinyitotta szemeit, és tekintete találkozott a fiáéval.

Beszélni akart, de könnyei és zokogása elfojtották hangját.

Felemelkedett, magához szorította Pault, aztán odatántorgott vele

a szófához, és sírva leült.

A két levél ott hevert előtte az asztalon, de már oda sem nézett.

A legborzalmasabbat, ami érhette, már elolvasta. Horton meghalt.

Odalett élete boldogsága!

463

Így ült ott Jane, fiával a szívén egész éjjel. A gyerek elaludt, a

lámpa kialudt, az új nap derengeni kezdett az ablakon át, de még

mindig folytak könnyei, és még mindig panaszos sírdogálás tört

fel kebléből.

Paul felébredt, együtt sírt az anyjával, és szipogva megkérdez-

te: mama miért sírsz?

– Apád meghalt, Paul, elesett a csatában. – Ezek voltak a sze-

rencsétlen asszony első szavai. Isten kezében vagyunk, most már

csak ő van velünk.

Aztán letörölte könnyeit, felvette Louvencourt levelét, és vé-

gigolvasta, melyben a gróf megírta neki, hogy gondoskodni fog

róla és gyermekéről, és törekedni fog arra, hogy mérsékelje ke-

mény sorsát. Nemes, derék férjének a barátja volt, és ilyenként

egész életében mellette fog állni.

Sírva és zokogva szorította összekulcsolt kezeit szívére, tekin-

tetét az ég felé emelve, aztán felvette a másik levelet az asztalról,

és azt is elolvasta. A másik levelet Graville írta, amelyben jelezte,

hogy Horace Louvencourt gróf ezer dollár küldésével bízta meg

őt, és mellékelten megküldi az erre vonatkozó csekket, amit Phi-

ladelphiában beválthat a bankban. Egyben arra is kérte, amennyi-

ben többre van szüksége, közölje vele.

Jane vigasztalhatatlanul kétségbe volt esve, de a

nemeslelkűségnek és nagylelkűségnek ez a megnyilvánulása bal-

zsamként hatott megszakadt, vérző szívére.

Nemsokára megjelentek barátai és barátnői, akik az újságból

értesültek Horton haláláról, és igyekeztek megvigasztalni, és ben-

sőséges részvéttel és barátsággal mérsékelni fájdalmát.

Jöttek hozzá azonban olyan emberek is, akiket személyesen

nem is ismert, hogy kifejezzék együttérzésüket, és felajánlják

támogatásukat, amennyiben szüksége lenne rá, mert mindenki

előtt ismeretes volt, hogy Gatlard milyen keményszívűen és test-

vérhez méltatlanul járt el vele.

464

Minden újságban közelebbi tudósítás is megjelent a csatáról, és

Horton nevét valamennyiben nagyra értékelték.

Szenvedésében és mérhetetlen fájdalmában ez nagyon jól esett

Jane-nek, nyomasztó fájdalmától azonban nem tudta megszaba-

dítani, csak gyermekének, az ő Pauljának, szeretett férje hasonmá-

sának látványa adott neki erőt, hogy elviselje a szörnyűséget, és

életben maradjon, mert fia nélkül élete csak teher lett volna szá-

mára.

Gatlardban Horton halálának híre olyan érzést keltett, amit bár

nem lehet örömnek nevezni, de azzal határos volt. Testvére ellene

elkövetett eljárása miatti büntetést látott ebben az eseményben,

gyűlöletében elégtételnek vélte ezt a büntetést, és ha erről beszél-

tek vele, vállát vonogatva így nyilatkozott:

– Előre megmondtam neki, hogy ezzel a házassággal szeren-

csétlenséget hoz magára. Aki nem akarja meghallgatni a segítő

szót, annak éreznie kell a következményeket.

Húgával szembeni eljárását a nyilvánosság mindössze furcsa-

ságnak minősítette, aminek nem volt ismeretes valódi oka. Jelen-

téktelennek tűnt Gatlard nagy hazafiassága mellett, amit a háború

alatt napról napra bizonyított. Hatalmas pénzösszegekkel sietett a

kormány segítségére, amely a nyilvánosság előtt pillanatnyilag

áldozatnak tűnt. Gatlard jól tudta, hogy egyetlen dollárt sem koc-

káztat, sőt ellenkezőleg, biztos volt benne, hogy tőkéjét magas

kamattal együtt vissza fogja kapni. Nevét azonban az egész Egye-

sült Államokban nagyra értékelték, és ő volt a nap ünnepelt embe-

re.

Anglia vereségével a New-Orleans-i csata hamarosan véget ért,

békét kötöttek, és áldása évről évre egyre gazdagabban érintette az

amerikai államokat.

465

XXXIX.

A német utazó. A radikális kúra. Az ismeretség. A nagybácsi.

A krőzus. Barátságos fogadtatás.

1828 tavasza volt, amikor a karcsú amerikai brigg, a Lady

Adams, tündöklő napsütésben közeledett a Chesapeake öböl csil-

logó vízén egyetlen utassal a fedélzetén, egy még igen fiatal,

Armand nevű némettel az újvilág partja felé.

Nagyra törő, vállalkozó szelleme már kisgyermekkora óta el-

lenállhatatlan vágyat keltett benne idegen, távoli világrészek iránt,

és németországi apja engedett lelkéből fakadó kérésének, és útnak

engedte Amerikába, hogy ott csillapíthassa az újdonságok és ide-

gen világok iránti érdeklődését, és tapasztalatokkal gazdagodva,

megnyugodva térjen vissza öreg hazájába.

A legnagyobb lelkesedéssel, csodálkozva szemlélte Armand a

smaragdzöld áradaton hófehér, kisebb-nagyobb vitorláival a hul-

lámok hátán tovasuhanó számtalan hajót, az élénkzöld erdővel

szegélyezett partot, amely kétoldalt hosszan elnyúlva fogta körül

az öblöt, az imitt-amott látható elbűvölő farmerházakat a fák

lombja alatt, aztán megint a bíborszínű távolba meredt, ahol az

aranyló napfényben a hegyvidéki tájon láthatóvá vált Baltimore

város tornyaival, kupoláival és emlékműveivel.

Itt terült el előtte a csodálatos idegen világ, és élénk fantáziája

ezernyi új képet varázsolt elé, melyek rövidesen kibontakoznak

előtte a legtarkább színekben.

A hajó egyre közeledett céljához, és a város egyre látványo-

sabban tűnt elő a párából.

A Nap hevesen sütött le sugaraival a Lady Adams fedélzetére,

de a frissen fújdogáló tengeri szellő olyan hűsítő hatású volt, hogy

Armand azon csodálkozott, hogyan lehet ezt hőségnek nevezni.

Hamarosan elérték a nagyobb hajók számára kijelölt, dús ár-

bocerőről felismerhető kikötési pontot, és Armand bárhová is

nézett, tekintetét az új, idegen látnivaló bilincselte le. Különösen a

466

számtalan fekete és barna alak, tűzpiros gyapjú ingeikben, akik a

parti emberforgatagban valamiféle külföldies látványt nyújtottak a

képben, aztán a nagyszámú fehér öltöny, a számos nehéz, kétke-

rekű, nemes lovak által húzott teherkocsi, melyeket rongyokba

öltözött, félmeztelen négerek hajtottak. Mindez igen érdekesnek

tűnt Armand számára, és egyre inkább felkeltette kíváncsiságát.

A Lady Adams kapitányának azonnal be kellett mennie a vá-

rosba, mely félórányira volt a kikötés helyétől a hegyek között,

hogy okmányait bemutassa a vámhivatalban, Armand pedig

örömmel csatlakozott hozzá.

A rakpartról együtt mentek a parti raktárépület mögötti utcába,

ahol a kapitány magához intett az árnyékba egy fiákert, és

Armand ekkor közbeszólt:

– Menjünk inkább gyalog ezen a rövid kis úton, az ember így

többet lát abból, ami körülötte történik.

– Ebben a déli hőségben? – válaszolta a kapitány. – Még öt-

ven dollárért sem. Nem látja, milyen keskeny árnyékot vet ez a

magas ház? A Nap szinte függőlegesen felettünk van. Jobban

tenné, ha ittlétének első nyarán jobban óvakodna a déli Naptól, ha

nem akar lebetegedni. Jöjjön, szálljunk csak be a kocsiba.

Ezzel betuszkolta Armandot a fiákerbe, leült mellé, és a két ló

ügetni kezdett velük a város felé.

A kocsi felépítménye vékony vasrudakból készült váz volt,

felül bőrrel bevonva, körül pedig vörös gyapjúfüggöny szegé-

lyezte, amely megvédte a benn ülőket a napsugaraktól, és a szél-

ben lobogva szabad átjárást engedett a levegőnek.

– Ugye nem veszi rossznéven, ha ahelyett, hogy egyenesen a

City-Hotel felé vinném, előbb egy kis kerülővel saját házamhoz

hajtatok, hogy megtudjam, feleségem él-e még, vagy már meghalt

– kezdett bele a kapitány, miközben tovább haladtak.

– Talán beteg a felesége? Ó, ezt nagyon sajnálom – válaszolta

Armand meglepődve.

467

– Ah nem, ez egy sajátos történet – folytatta a kapitány. Négy

évvel ezelőtt vettem feleségül Thompson ezredes lányát, aki an-

nak idején az egyik legszebb, legkedvesebb és legtisztességesebb

lánya volt a városnak. Nem sokkal esküvőnk után dél-amerikai

útra indultam hajómmal, és képzelje csak el a bosszúságomat,

amikor hazaértem, olyan részegen találtam az udvaron az előszo-

ba ajtajában heverve, hogy sem a világról, sem magáról nem tu-

dott semmit. Távollétem alatt unalomból rászokott az ivásra, köz-

ben rabszolga komornáját is arra bíztatta, hogy igyon vele. Rövi-

den: annyira átadta magát ennek a szenvedélynek, hogy sem kö-

nyörgésemre, sem fenyegetésemre nem hagyott fel vele.

– Amikor ismét tengerre kellett szállnom, komoly pénzért al-

kalmaztam egy idősebb hölgyet, hogy maradjon vele, és szoktassa

le az ivásról. Egy évig voltam távol, és amikor visszatértem,

mindkettőjüket totál részegen találtam a szófán heverve. A felesé-

gem a jóságos öreg hölgyet lassacskán szintén rászoktatta az ivás-

ra.

– Az öreglányt persze rögtön elhajtottam a házamból, vásá-

roltam magamnak egy jól megtermett néger nőt, és őrként a fele-

ségem mellé adtam azzal a megjegyzéssel, ha inni ad neki, akkor

meg fogom ölni. Aztán megint tengerre szálltam. Ez az utolsó

előtti utam volt. Amikor visszatértem, azt tapasztaltam, hogy ma-

radt minden a régiben, mert bármilyen derekasan óvta is őt az

öreg néger asszony, mégis mindig meglógott előle. Az éjszaka

közepén, amikor a néger nő aludt, elment otthonról brandyt vásá-

rolni, vagy világos nappal kiugrott a földszinti ablakon, szerzett

magának italt, aztán valamelyik utcán részegen találtak rá.

– Nem megfelelő eszközeinkkel tehát nem sikerült segíteni

rajta. A helyzet radikálisabb kúrát tett szükségessé. Ezt akkor

kezdtem meg, amikor elvitorláztam mostani európai utamra. Nagy

készletet vásároltam ugyanis a legerősebb szeszesitalokból, egé-

szen a tiszta szeszig, a készletet a szobájában halmoztam fel, és

megparancsoltam az öreg néger asszonynak, hagyja őt inni,

amennyit csak akar, csupán arra ügyeljen, hogy sohase hagyja el a

házat.

468

– Gondolom, mostanra már rendbejött.

A beszélgetés közben a kocsi odaért a kapitány házához, mire

ő odakiáltott a kocsisnak, hogy várakozzon, a maga oldalán félre-

húzta a függönyt, és kikiáltott:

– Suse, halló Suse! A többször megismételt kiáltásra kinyílt a

ház egyik ablaka, és kitekintett rajta az öreg néger asszony.

– Meghalt? – kérdezte a kapitány hevesen.

– Egy hete temettük el, uram.

– Kocsis, induljon! – kiáltotta a kapitány és hátratámaszkod-

va így szólt:

– Na végre, ez használt! Ha már három évvel ezelőtt megte-

szem, sok pénzt megspórolhattam volna!

A radikális kúra hallatán Armand hátán a nagy hőség ellenére

végigfutott a hideg. Döbbenten meredt a kapitányra, aki azonban

derűsen folytatta:

– Rövidesen egy kiváló vendéglő előtt haladunk el. Szeren-

csés megérkezésünkre nem innánk egy pohár brandyt egy kis

vízzel?

– Nagyon köszönöm, de nem szoktam brandyt inni – vála-

szolta Armand megborzongva.

– Tovább a City Hotel felé! – kiáltott ki erre a kapitány a ko-

csisnak, és néhány perc múlva megálltak a North-Point-i csata

emlékművével szemben a vendégház magas kőlépcsője előtt,

amelynek tulajdonosa az öreg Barnum úr, aki a később az érdekes

spekulációiról elhíresült azonos nevű férfi apja volt.

– Jöjjön el ma este a színházba, Armand úr, igen jól fogunk

ott szórakozni – mondta a kapitány, miközben a fiatalember ki-

szállt. Kezével intve még elköszönt tőle, aztán elhajtott.

Még nem volt ebédidő, ezért Armand csak azt kérte, mutassák

meg neki a szobáját, majd utasítást adott, ha ideér a holmija a

469

hajóról, vigyék fel a szobájába, majd elhagyta a házat, és elindult

a belvárosba, hogy szemügyre vegye az ottani életet és forgatagot.

A tűző Nap miatti hőség azonban elviselhetetlen volt, a kocka-

kővel burkolt járdák és a házak falai átforrósodtak, és a kapitány

elbeszélése annyira lehangolta Armand fantáziáját, hogy rövide-

sen visszatért a hotelbe, és nyugodtan letelepedett annak hűvösen

tartott nagy helyiségeiben.

Ebéd után azonban, amikor a Nap már lemenőben volt, nagy

érdeklődéssel sétált egyet a városban. Megtekintette a még nem

teljesen elkészült kétszáz láb magas Washington emlékművet,

annak idején ez volt az egyetlen ilyen jellegű emlékmű az Egye-

sült Államokban. Kocsival kiment Amerika első vasútvonalának

megkezdett építkezéséhez, este pedig már korán lefeküdt, mert

igen örült annak, hogy végre nem fog hintázni alatta az ágy, és

másnap reggel tovább akart utazni Philadelphiába, mert oda szól-

tak hitel- és ajánlólevelei.

Kireggeledett, és Armand a rakpartra indult, hogy felszálljon a

gőzhajóra, amelyen meg akarta kezdeni Philadelphia felé vezető

útját, és rövidesen ismét frissítően fújdogált körülötte az öböl

feletti hűs tengeri szellő.

Részben hajóval, részben postakocsival ért el másnap éjjel a

Delaware folyóhoz, ahol megint gőzhajóra szállt. Mindössze né-

hány órát aludt, amikor felébresztette a felkelő Nap, mire felsietett

a felső fedélzetre, hogy körülnézzen a számára idegen újabb or-

szágban.

Valamennyi utas még mélyen aludt, miközben Armand már

túláradó életerővel sétált fel-alá a frissítő reggeli levegőn, gyö-

nyörködve a fenséges látványban, melyet lelke lelkesen fogadott

be, amerre elhaladtak.

Az utasok egymás után jöttek fel álmos szemekkel a felső fe-

délzetre, és a közös mosdó felé igyekeztek, hogy felfrissítsék ma-

gukat, aztán a nagy kajütbe mentek, hogy az ottani pultnál egy ital

brandytől és némi víztől végérvényesen felébredjenek.

470

Armand is lement, de nem azért, hogy brandyvel, a „valódi

itallal” éljen, amint az amerikaiak nevezik, hanem azért, mert egy

szivart akart venni magának a pultnál, mert nem akarta kinyitni a

bőröndjét, amelyben a szivarjait tartotta.

Amint kinézett a kis ablakon át, az italmérő fülkéből a kajütbe,

látta a számtalan öreg és fiatal, rendesen öltözött és siváran kinéző

férfit, akik valamennyien arra vártak, hogy hozzájussanak reggeli

italukhoz.

Armand a pulthoz lépett, kért egy szivart, és elővette az egyik

oldalán arany- a másik oldalán ezüstérmékkel teli pénztárcáját,

hogy ki tudja fizetni a szivar árát.

Igyekezetében pénztárcájának nem a megfelelő oldalát nyitotta

ki, így láthatóvá váltak a csillogó aranypénzek, mire gyorsan visz-

szacsukta, és az ezüst aprójából egy tízcentessel fizetett a sziva-

rért.

Amikor visszalépett az ablaktól, és pénztárcáját a zsebébe

süllyesztette, egy magas termetű, csodaszép fiatalember, csillogó

fekete hullámos hajfürtökkel mosolyogva nézett rá, majd oldalra

lépve elengedte maga mellett.

A fiatalember az amerikai tisztek igen egyszerű uniformisát vi-

selte, és Armand kelletlenül viszonozta tekintetét, mert semmi

okát nem látta annak, hogy az úriember rámosolygott.

Gyorsan az ajtó felé fordult, és visszament a fedélzetre, hogy

ott még reggeli előtt elszívja a szivarját.

Alig kezdett el fel-alá sétálni, amikor a fiatal tiszt szintén fel-

bukkant a fedélzeten, és ismét azonnal mosolyogva nézett

Armandra. Ezúttal azonban meghajolva és igen tisztelettudóan

odalépett hozzá, és barátságos hangon megszólította:

– Bizonyára meg fogja bocsátani nekem, ha megengedem

magamnak, hogy egy tanácsot adjak önnek, ami megóvhatja attól,

hogy kár érje. Ön idegen ebben az országban, és még nem ismeri

a szociális viszonyainkat, amint odalent a pultnál megfigyeltem.

Számos férfi előtt látni engedte pénztárcájának tartalmát. Ez olyan

471

óvatlanság, amit sajnos a mi országunkban nem szabad elkövetni,

ha biztos akar lenni abban, hogy ne rabolják el a pénzét. Legyen

nagyon figyelmes, akkor is, ha Philadelphiában szállodai szobát

vesz igénybe, mert meg vagyok győződve róla, hogy a pult körül

lődörgő társaságból egyvalaki vagy akár többen is követni fogják,

és megpróbálják megszabadítani aranyaitól.

A tiszt mindezt olyan szívélyesen és helyes viselkedéssel

mondta el, hogy Armand azonnal beismerte neki tapasztalatlansá-

gát és óvatlanságát, és jó tanácsait őszintén megköszönte.

A fedélzeten sétálva társalogni kezdtek, miközben Armand

magához ragadta a szót:

– Most azonban szívesen megismerném tiszteletre méltó ta-

nácsadóm nevét is. Az én nevem Armand.

– Engem pedig Paul Hortonnak hívnak, nemrég lettem a tü-

zérség hadnagya – válaszolta a tiszt, majd kezet nyújtottak egy-

másnak, és mindketten kinyilvánították, hogy igen kellemes szá-

mukra ez az ismeretség.

– Együtt utazunk Philadelphiáig? – kérdezte Horton.

– Oda tartok, és végtelenül örülök, hogy odáig részem lehet

az ön értékes és kedves társaságában. Ismerős ön Philadelphiá-

ban? – válaszolta Armand.

– Nagyon is, hiszen ott születtem, és helyőrségének tagja va-

gyok – válaszolta Horton.

– Ennek duplán örvendek, mert egy ideig Philadelphiában

akarok maradni, és így remélem, ha ideje engedi, akkor találkoz-

hatunk, és együtt tölthetünk néhány órát.

– A legnagyobb örömmel, Armand úr. Választott már ven-

dégfogadót? – vetette közbe ismét Horton. – Ha még nem, akkor

menjen a Jones Hotelbe. Ott jól fogja érezni magát, és közel van a

lakásomhoz is, így nem kell túl messzire mennünk, ha találkozni

akarunk. Philadelphia igen nagy kiterjedésű.

472

– Köszönöm a felvilágosítást, feltétlenül ott fogok megszállni

– válaszolta Armand, és pillanatnyi szünet után még hozzáfűzte:

– Ismer ön egy bizonyos Richard Gatlard urat? Hitelleveleim

és ajánlásaim vannak hozzá.

Horton egy pillanatra adós maradt a válasszal, arcvonásai igen

elkomolyodtak, sőt elborultak, aztán válaszolt:

– Jól ismerem az urat, bár egyetlen szót sem váltottam vele

életemben. Ő a nagybátyám, anyám bátyja, áldatlan viszonyok

miatt azonban nem tartunk fenn kapcsolatot vele.

– Ezt nagyon sajnálom, mert örültem volna, ha esetleg nála is

találkozhattam volna önnel – válaszolta Armand, amire Horton

mindössze egy vállrándítással válaszolt, Armand pedig másfelé

terelte a beszélgetést, mivel érezte, hogy Horton nem szívesen

beszélne a nagybátyjáról.

Néhány perc múlva megkondult a reggelihez hívó harang, és a

két új ismerős lement a kajütbe, és együtt foglaltak helyet az asz-

talnál.

Horton homloka rövidesen ismét felderült, és a legjobb han-

gulatban fogyasztották el reggelijüket, majd visszamentek a fedél-

zetre, ahol folytatták a társalgást. Armandnak mesélnie kellett az

óvilágról, Horton pedig megválaszolta a kérdések százait, ame-

lyeket Armand tett fel neki Amerikáról.

A vadászatról is beszélgetni kezdtek, ami iránt Armand szen-

vedélyesen érdeklődött, és igen megörült neki, hogy Horton is

hódol ennek a szenvedélynek.

– Az ősz folyamán szeretnék eljutni délre, mert ott még ősi

körülmények között lehet vadászni, és nincs szükség nagyobb

előkészületekre a hosszabb vadásztúrához, legalább is az időjárás

vonatkozásában, mert ott örökké nyár van, és nincs szükség rá,

hogy fedél legyen az ember feje felett.

473

– Könnyen megeshet, hogy egy őszi vadásztúrára én is el-

mennék, így néhány közös kirándulást is tehetnénk – válaszolta

Horton. Arrafelé egy nagy adósságot kell kiegyenlítenem.

– Aki ki tudja fizetni adósságait, az javít a pénzügyi helyze-

tén, állítjuk mi németek – vetette közbe Armand tréfálkozva.

– Ez egy igaz közmondás – jegyezte meg Horton, az én adós-

ságomat azonban nem lehet pénzzel törleszteni. Egyébként Phila-

delphiából indulva ezen a nyáron pompás szalonka vadászatra van

lehetőség, amikor a fiatal madarak repülni kezdenek, mert a város

környékén ezrével kelnek ki a lápvidéken.

– Hiszen ez pompás – válaszolt Armand. – Vajon ugyanarról

az erdei szalonkáról van szó, melyek nálunk, Németországban

tavasszal és ősszel átvonulásuk során láthatók?

– Amint a németektől hallottam, ugyanazok, csak egy kicsit

más a tollazatuk, de nagyon ízletesek – válaszolta Horton, és így

társalogtak tovább. Az idő gyorsan telt, és még mielőtt gondoltak

volna rá, szemeik előtt felbukkant Philadelphia városa.

– Nos, rövidesen célba érünk – kezdett bele ismét Horton.

Holnap napközben intézze el látogatását, este pedig fel fogom

keresni, hogy megérdeklődjem, nem megy-e valahova látogatóba,

különben együtt elmehetnénk valahova.

– Ezért igen hálás leszek önnek, hiszen holnap estére még bi-

zonyára nem kapok meghívást, és az ön társasága nélkül igen

magányos lennék – válaszolta Armand, majd a kabinjába indult,

hogy csomagjait előkészítse a kiszálláshoz.

A gőzhajó rövidesen kikötött a rakpartnál. Horton igen barát-

ságosan elköszönt Armandtól, és még egyszer megígérte, hogy

másnap este felkeresi, majd elsietett a városba. Armand a holmi-

jait egy fiákerhez vitette, majd a Jones vendégfogadóhoz hajtatott.

A szálló kiváló volt, és Armand várakozáson felül meg volt

elégedve minden vonatkozásban.

474

Este vacsora után megismerkedett magával Jones úrral, és

megkérdezte tőle, hol találkozhatna a legbiztosabban Richard

Gatlard úrral, a lakásán, vagy az irodájában?

– Tizenegyig az öregúr mindig otthon marad a lakásán, – vá-

laszolta a vendéglős – aztán az irodájába megy, onnan a tőzsdére,

utána ismét haza. Ha nem üzleti ügyről van szó, legjobb, ha tize-

negy előtt bejelentkezik hozzá a lakásán. Mindenkit fogadni szo-

kott, és örülni fog neki, hogy megismerheti, mert egy igen barát-

ságos, jóságos ember.

– Tényleg olyan gazdag, mint ahogy beszélik? – kérdezte

Armand. A kapitány, akivel Európából érkeztem, valódi csodákat

mesélt róla.

– Tényleg így van, mérhetetlenül gazdag – válaszolta Jones. –

Fél Philadelphia az övé, már azt sem tudja, hová fektesse be a

jövedelmét, és hány milliót fordított már jótékony célra!

– Amint hallottam, szegény fiatalemberként érkezett ebbe az

országba. Tényleg így történt? – kérdezősködött tovább Armand.

– Teljesen nincstelenül – mondta Jones. – A vén zsugori, a

gazdag Pennel vette magához annak idején az irodájába, és keres-

kedővé képezte ki.

– De mivel szerzett magának ekkora vagyont? – kérdezőskö-

dött tovább Armand.

– Ennek oka Santo Domingo-ban rejlik, azonban senki sem

tudja, pontosan mi történhetett – válaszolta Jones késlekedve és

kitérően, de aztán gyorsan még hozzáfűzte: – Egy igazán kiváló

emberről van szó!

Armand kíváncsisága, hogy megismerje az öreg milliomost,

egyre fokozódott, és igen hosszúnak tűnt számára a hátralévő idő

másnap reggel tízig.

Rögtön reggeli után gondosan felöltözött, kivette bőröndjéből

a Gatlardnak címzett levelet és zsebre tette, majd a szálló közelé-

475

ben az árnyékos járdán fel-alá sétált, míg tizet nem ütött az óra.

Ekkor elindult Gatlard palotája felé.

Negyedórával később már a pompás palota márványlépcsőjén

tartott felfelé a bejárathoz, ahol meghúzta a csengőt. Az ajtó ki-

nyílt, és egy fekete szolga beengedte Armandot, aki megkérdezte,

részesülhet-e abban a megtiszteltetésben, hogy beszélhessen

Gatlard úrral. Közben átnyújtotta névjegyét a szolgának, és meg-

említette, hogy leveleket hozott Gatlard úrnak Liverpoolból.

A fekete felvezette a lépcsőn, kinyitotta a szalon ajtaját, kérte,

lépjen be, és azt mondta, hogy rögvest visszajön a hírrel, hogy

beszélhet-e most Gatlard úrral, vagy sem.

Armand persze nagy várakozással, pompára és gazdagságra

számítva lépett be, ennek ellenére meglepte a fényűzés, amit

meglátott. A szárnyas ajtó egyik fele, amely a nagyterembe veze-

tett, nyitva volt, és Armand gyorsan belépett rajta, hogy ott is egy

pillantást vessen a drágaságokra, amelyek csillogtak felé.

Csodálkozva nézett körül, mindenfelé aranyat, ezüstöt, selymet

és bársonyt látott, de annyira zsúfoltan, hogy az volt a benyomása,

mindez a gazdagság szemléltetésére szolgál.

Ekkor Armand tekintete a virágtartóra és a két kandeláberre

esett, mire gyorsan odalépett, hogy közelebbről is megnézze, mert

hogy ezek tényleg műremekek voltak, azt rögtön felismerte.

Még csodálattal bámészkodva állt ott előttük, amikor halk zajt

észlelt maga mögött, és gyorsan megfordulva egy alacsony, fehér

hajú öregembert látott közeledni, és feltételezte, hogy ez az ember

Gatlard úr, a krőzus lehet.

– Beszélni szeretne velem, Armand úr? – kérdezte Gatlard,

mert tényleg ő volt az idős férfi.

– Azért merészeltem ezt kérni, Gatlard úr, mert az lenne a kí-

vánságom, hogy személyesen adhassam át azokat a leveleket,

amelyeket önnek hoztam – válaszolta Armand mély meghajlással,

előhúzva zsebéből az írásokat, és az alábbi szavakkal adta át az

öregnek:

476

– A liverpooli levélhez még át kell adnom a levél írójának

szóbeli üdvözletét is.

– Ah, minden bizonnyal régi barátomról, Harringcot úrról van

szó! – mondta Gatlard örömmel, majd a szófára mutatva kérte:

– Foglaljunk helyet!

Közben gyorsan felbontotta a leveleket, maga elé tette az asz-

talra, felnyitotta az elsőt, és beletekintve megszólalt:

– A hitel bármikor rendelkezésére áll, Armand úr.

Aztán felvette a másik levelet, gyorsan elolvasta, majd az

alábbi szavak kíséretében kezet nyújtott Armandnak:

– Isten hozta, Armand úr, ennél jobb ajánlólevelet nem is

hozhatott volna nekem.

Aztán még az előbbi levelet is átolvasta, miközben Armand ar-

ra használta ezt a pillanatnyi szünetet, hogy pontosabban megfi-

gyelje a számára annyira érdekes milliomost.

Gatlard egy idős ember képét mutatta, akitől az élet már búcsút

szándékozik venni, ő azonban még minden, a rendelkezésére álló

eszközzel ragaszkodott életéhez.

A feje majdnem egészen kopasz volt, és fehér a hajkoszorú,

amely még körülvette. Arca öregesen sápadt, sárgás színű, arcvo-

násai beesettek, szájszegletei felfelé húzódtak, mintha örökké

mosolygásra törekedne. Szemeiben azonban láthatóak voltak éle-

tének nyomai: hosszú évek gondjai, lelki félelmei, igyekezete,

hogy bűnhődjék vétkeiért, és az a törekvése, hogy ezeket a vétke-

ket mosolygással rejtse el.

Bár Armand képtelen volt megfejteni Gatlard arcvonásainak

rejtélyeit, az öregember lelki nyugtalansága mégis feltűnő volt

számára. Észrevette, amint fakó, kiélt szemei ide-oda pillantottak,

mintha nyugtalanító gondolatok izgatnák, attól tartva, hogy el-

árulják ezeket a gondolatokat, miközben megpróbálta derűs mo-

sollyal saját magát is becsapni.

477

Gatlard fekete öltözete igen finom anyagból készült, és a frakk,

valamint fehér nyakkendője különös ünnepélyességet kölcsönzött

megjelenésének, de mégis azt a látszatot keltette, mintha nem való

volna ő ebbe az öltözetbe. Olyan volt, mintha egy öreg, lepusztult

ház új festéket kapott volna.

– Ön tehát szeretné megismerni a mi szép országunkat,

Armand úr? – kezdett bele Gatlard, miután elolvasta a leveleket,

és miközben az utóbbit összehajtogatta, egy ideig gondolataiba

mélyedve üres tekintettel meredt rá.

– Igen, ez áll szándékomban, Gatlard úr, és gyermekkorom

óta ez volt mindig is a leghőbb vágyam – válaszolta élénken

Armand.

– És még a legmerészebb várakozásait is felül fogja múlni ez

az ország – válaszolta Gatlard, láthatóan megint másvalamire

gondolva, mert elhallgatott, és oldalvást a padlón lévő szőnyegre

nézett.

– Mielőtt belépett, vettem magamnak a bátorságot, hogy

megtekintsem azokat a pompás műremekeket. Hol készültek? –

ragadta magához Armand a szót, a virágtartóra és a két kandelá-

berre mutatva, hogy felébressze Gatlardot mélázásából, mert úgy

tűnt, mintha meg is feledkezett volna jelenlétéről.

– Franciaországban – válaszolta gyorsan az öreg, aggódó te-

kintettel nézve a jelzett ezüsttárgyak felé.

– Valódi mesterművek, és úgy tűnik, mintha régi időkből

származnának – folytatta Armand.

– Igen, igen, már nagyon régen volt, amikor készíttettem –

válaszolta Gatlard kényszeredett mosollyal, majd gyorsan másra

terelte a szót:

– Remélem, egy ideig még itt marad, és néha abban a szeren-

csében lesz részem, hogy láthatom a házamban. Ha bármi módon

segítségére lehetek, nagyon szívesen megteszem, és kérem, bár-

mikor rendelkezzék szolgálataimmal.

478

Armand felemelkedett, megköszönte Gatlardnak a szíves fogad-

tatást, és a legnagyobb udvariassággal ajánlotta magát, mire az

öreg kikísérte a lépcsőig, és ott mihamarabbi viszontlátást kívánva

magára hagyta.

XL.

Az elképzelt utazás. A részvétteljes nővér. A megbízás.

A rémület. Félelem a bosszútól. Megfelelő megoldás. A döntés.

Örömteli meglepetés.

Amikor az esti szürkületben, a Jones szállóban már sötétedett,

de a gyertyákat még nem gyújtották meg, Armand a nyitott ablak-

nál üldögélve még egyszer végiggondolta mindazt, amit napköz-

ben a városban látott, és közben kinézett az utcára, ahol a járóke-

lők kezdték benépesíteni a járdát, és észrevette, hogy Horton kö-

zeledik a házhoz, mire integetetni kezdett neki az ablakból.

– Szabad ma este, Armand úr? – kérdezte a tiszt, üdvözölve

őt, és kezet nyújtott neki az ablakon át.

– Teljes mértékben, és szívesen a rendelkezésére állok – vála-

szolt örömmel Armand.

– Akkor bemutatnám drága anyámnak, és meghívnám, hogy

vacsorázzon nálunk. Ne számítson valami ínyencségekre, egysze-

rű amerikai kosztról van szó, de a hangulat szívélyes lesz. Kérem,

fáradjon ki, és már indulhatunk is – mondta Horton.

– Jövök rögtön, csak egy kicsit rendbe szedem az öltözetem –

válaszolta Armand.

– Ej, arra semmi szükség, jöjjön csak úgy, ahogy van, csak

magunk leszünk – vetette közbe Horton sürgetve, mire Armand

mosolyogva válaszolt:

479

– Hát, ha magára vállalja helyettem a felelősséget az édes-

anyja előtt, akkor rajtam ne múljon.

– Csak gyorsan, bókokra semmi szükség – mondta Horton,

mire Armand a következő pillanatban már meg is jelent mellette,

és vidáman elindultak az utcán.

Sétáltak egyet a városban, és csak akkor indultak Horton öz-

vegyasszony lakása felé, amikor már kezdtek pislákolni a gyer-

tyák.

Amint beléptek a szobába, Paul Horton kézen fogta kísérőjét,

és szívélyesen bemutatta anyjának, aki közben odalépett hozzájuk,

és Jane szeretettel üdvözölte a vendéget.

– A fiam annyi jót mesélt magáról, Armand úr. Őszintén

örülök, hogy megismerhetem, mondta az asszony szeretetteljes

bizalommal. Érezze magát otthon itt nálunk, hiszen az ember szí-

ve szorongani kezd, ha szeretett hazáját nem pótolja semmi.

Jane már közel volt az ötvenhez, de még mindig igen kellemes

jelenség volt. A haja persze már kezdett kicsit fakulni, és a sok

sírástól szemei is elveszítették korábbi fényüket, tartása sem volt

már olyan egyenes, mint korábban, és egész lénye inkább türel-

met, mint tettrekészséget sugárzott.

Évek hosszú során át, szeretett férje halála óta nyomasztó kö-

rülmények és gondok között élt. Ha az ég nem vezette volna el

hozzá a nemeslelkű Louvencourt grófot, igen magányosan állt

volna a világban. Hiszen éppoly kevésbé, mint bátyja, férjének

bácsikája, az öreg Pennel sem volt tekintettel fájdalmára és szen-

vedésére, aki pedig most már túl volt a nyolcvanon, vállalkozásai-

val évekkel korábban végképp felhagyott, és már csupán hatalmas

vagyonának kamataival növelte tőkéjét.

Isten azonban irgalmas volt hozzá, és boldogsággal töltötte el

fiának, Paulnak felcseperedése.

A kormány egyetlen dollár költségtérítés nélkül felvette a

Hudson folyó menti West-Point katonaiskolába, ahol tiszti kikép-

zést kapott. Paul az ottani tanulók mintaképévé vált, a közelmúlt-

480

ban kiváló eredménnyel érettségizett, és ünnepélyes keretek kö-

zött tisztté léptették elő.

Végtelen, kimondhatatlan öröm volt Paul az anyja számára,

olyan boldogság, amely segített neki szíve sebeinek gyógyulásá-

ban, és abban, hogy megbékéljen sorsával.

És szeretett gyermeke most megint itt volt vele, kisírt, fakult

szemeit ismét legeltethette rajta, tanácsokat adhatott neki, meg-

fontolhatták közösen dolgaikat, és a nemes, derék fiatalember

biztos támasz volt számára.

A lakásuk kicsi volt, de szép fekvésű, berendezése egyszerű,

és szépen, tisztán volt tartva.

Miután a két fiatalemberrel leült a teázó asztalhoz, Jane így

szólt Armandhoz:

– Örömmel hallottam Paultól, hogy ősszel ön is el szeretne

látogatni országunk déli részébe, és esetleg együtt fognak útnak

indulni. Távolléte alatt megnyugtató lesz számomra, hogy egy

kedves barátot tudok mellette. Egy nemeslelkű embert, apjának

hűséges barátját szeretné meglátogatni ott, hogy személyesen

mondjon köszönetet neki végtelen jóságáért és szeretetéért, ami-

ben férjem halála óta mindkettőnket folyamatosan részesített. Őn

is megismerheti majd őt, és mi is lehetne hasznosabb és feleme-

lőbb az életben, mint találkozni egy igazán jóságos emberrel!

– Végtelenül örülök ennek az utazásnak, hiszen a fia társasá-

gában dupla öröm lesz számomra. Már régen vágyakozom a dél-

vidéki tájakra, látni szeretném a pálmákat, az ottani virágok vilá-

gát és az örök tavaszt – válaszolta Armand fellelkesülve.

– Persze a kígyókról sem szabad megfeledkezni a pálmák

alatt – jegyezte meg Jane. – Olykor a világ legszebb helyein lesel-

kedik a legnagyobb veszély.

Hogy tovább fokozza a szépség értékét, Armand megjegyezte:

– A fény sem szép árnyék nélkül.

481

– Önmagában persze mindkettő elviselhetetlen – válaszolta

Jane.

– A jóra ez nem vonatkozik, drága mama – ragadta magához

a szót Paul. – A jónak nincs szüksége árnyékra.

– Ha az egész emberiség jó lenne, akkor persze az egyén jó-

sága veszítene értékéből. Sajnos azonban az a helyzet, hogy a

jóságot mindig számtalan gonoszság is körülveszi, így árnyékban

nem szenved hiányt, hogy világíthasson – válaszolta Jane mély

lélegzetet véve.

Paul a társalgást Philadelphia városra és környékére terelte, és

megjegyezte, hogy ami a természeti szépséget illeti, elmarad

Amerika más városai, mint például az elbűvölő Baltimore mögött,

annak felejthetetlen öblével, és New-York mögött, annak fensé-

ges, festői Hudson folyójával, mire Armand elmondta, hogy a

nyarat azzal fogja eltölteni, hogy megtekintse az ország északi

vidékeit, és elsősorban a Niagara vízeséshez szeretne eljutni.

Vacsora után a nyitott ablak mellett hintaszékekben foglaltak

helyet, és ekkor Jane Armandhoz fordult, és megindult, fojtott

hangon beszélni kezdett:

– A fiamtól, Paultól hallottam, hogy bátyámhoz, Richard

Gatlardhoz hozott magával ajánlólevelet. Járt már nála? És mi-

lyennek találta őt?

Armand érezte, hogy a kérdés nehezére esett az asszonynak, és

látta, hogy Pault is kellemetlenül érintette, ezért egy pillanatra várt

a válasszal, hogy megfelelően hozzáillessze mindkettőjük érzel-

meihez, de Jane közben gyorsan folytatta:

– Kérem, mondja el nekem az igazságot. Milyen benyomást

keltett önben a megjelenése? A véleménye minden bizonnyal

pártatlan lesz.

– Nos, úgy tűnt számomra, hogy idő előtt megöregedett em-

ber lett, akit valami folyamatosan szellemileg nyugtalanságban

tart, – válaszolta Armand – hiszen társalgásunk közben gondola-

taiban állandóan mással volt elfoglalva, aztán mintha álmából

482

ébredt volna fel hirtelen, úgy tért vissza. Ábrándozásai közben

arcvonásai aggodalmas és gondterhelt benyomást keltettek, de

amint visszatért a jelenbe, véleményem szerint kényszeredett mo-

soly ült ki arcára.

– Szegény bátyám! – mondta Jane bánatosan. – Testileg még

rendben van?

– Azt hiszem, szellemi nyugtalansága mozgásban tartja a

testét, ezért nem érzékeli gyengeségét, de látszik rajta, hogy ereje

már nem a régi – válaszolta Armand.

– Már olyan régen nem láttam őt, és néha alig tudom vissza-

tartani magam, hogy elmenjek hozzá, annyira kívánom látását –

folytatta Jane szomorúan. Annyira egyedül van, olyan elhagyatott

ebben a világban, és mérhetetlen gazdagsága ellenére mégsem

boldog.

– Ez a saját bűne – vetette közbe Paul. Lábbal tipor minden

baráti és rokoni érzést. Hiszen mit tettünk mi ellene, hogy ilyen

mértékben megtagad bennünket?

– Ah, Paul, ne ítélkezz felette, ki láthat bele szegény lelkébe,

milyen szenvedés, milyen fájdalom távolíthatta őt el tőlünk! –

válaszolta Jane együttérzéssel.

Armand ekkor másra terelte a szót, érdeklődni kezdett, hogyan

lehet eljutni a Niagara vízeséshez, amire Paul rögtön rátért, és

legendákat kezdett mesélni az indiánok életéről, amelyek a nagy

vízesés környékén történtek.

Armand számára gyorsan és kellemesen telt el az este, madam

Horton rendkívül jó benyomást keltett benne, és későn, amikor

indulni készült, azzal köszönt el, hogy látogatását rövidesen meg-

ismétli.

Másnap reggel tizenegy óra volt, amikor Gatlard megjelent az

irodájában, és a könyvelő követte őt privát szobájába, hogy több-

féle üzleti ügyről beszámoljon neki.

483

Többek között egy felbontott levelet tett elé az asztalra az

alábbi megjegyzéssel:

Régi üzlettársunk, Graville úr, New-Orleans-ből egy különös

kéréssel fordult hozzánk, amiről nem tudom, kellemesen fogja-e

érinteni, Gatlard úr, ennek ellenére kénytelen vagyok elmondani,

hogy eldöntse, mi a tennivaló.

– Nos, hát mi lenne Graville kívánsága? – kérdezte Gatlard,

majd felvette a levelet, hogy elolvassa.

Graville először szokásos módon beszámolt a piaci helyzetről,

említést tett több váltóról, ami érintette Gatlardot, aztán folytatta:

„Egy az üzleti ügyeinken kívül eső kéréssel fordulok ön-

höz, amit azonban meg fog bocsátani egy olyan régi, baráti

üzlettársának, amilyennek nevezhetem magam. Egy olyan

megbízásról van szó, aminek a Philadelphiában történő vég-

rehajtásával egy hűséges barátom bízott meg, és azzal adnék

át önnek, hogy végrehajtásával különös hálára kötelezne en-

gem.

Sok-sok évvel ezelőtt egy francia, név szerint Horace

Louvencourt gróf bevándorlóként érkezett országunkba.

Egyike a legnemesebb embereknek, akit valaha is alkalmam

volt megismerni. Ez az ember igen szoros baráti kapcsolat-

ban állt azzal a bizonyos Horton őrnaggyal, aki Jackson tá-

bornok alatt hősi halált halt az itteni, angolok elleni csatá-

ban. Az esemény óta az őrnagy ottani özvegyét az én közve-

títésemmel nagyvonalúan támogatta. Most pedig, amint érte-

sült róla, elesett barátjának fia, Paul Horton kitüntetéssel

fejezte be a West-Point-i katonaiskolát, amelynek során

hadnaggyá léptették elő. Louvencourt gróf örömet szeretne

szerezni a fiatalembernek, és mintaszerű viselkedésének el-

ismeréseként azzal bízott meg engem, hogy az ő számlájára

Philadelphiában vagy annak környékén vásároljam meg a

legnemesebb, legszebb hátaslovat, és azt a ló felszereléséhez

ezer dollárral együtt üdvözletével adjam át Paul Horton

hadnagynak. Tényleg nem tudom, kit találhatnék alkalma-

484

sabbnak ennek a megbízásnak a végrehajtására, mint önt, az

emberiség nagy jótevőjét, és ezt örömmel is teszem, mert

meg vagyok győződve róla, hogy mindez önnek is örömet fog

szerezni. Még megjegyezném, hogy a ló megvásárlásakor az

ár nem számít.

Viszontszolgálatért minden időben rendelkezésére állok,

és kérésem kedvező teljesítéséről várom visszajelzését, az

önnél felmerült költségek megnevezésével együtt, hogy

Louvencourt grófot tájékoztathassam nemeslelkű megbízá-

sának teljesítéséről.

Korlátlan tisztelettel:

Az ön lelkes híve

F. Graville”

Gatlard végigolvasta a levelet, és minden sorral, amit elolva-

sott, egyre sápadtabb lett, minden sorral rövidebbé és nehezebbé

vált a légzése, és amikor a végére ért, kezét a papírral együtt az

asztalra ejtette, és álla a mellére hanyatlott. Úgy ült ott, mint aki

megbénult, a levélre meredve, és a könyvelő észrevette, hogy

remegnek a kezei.

– Attól tartok, Gatlard úr, hogy ez az írás kellemetlenül érinti

önt, ennek ellenére nem tarthattam titokban – mondta Poolmann

nyugtalanul. – A megbízás végrehajtását egyszerűen el is utasít-

hatjuk, mert nem értünk hozzá, hogy megállapítsuk egy ló álla-

potát és értékét. Graville ezt bizonyára nem fogja rossz néven

venni. – Közben a fatális levelet el is akarta venni Gatlard elől, ő

azonban összerezzent, és aggodalmas, tompa hangon válaszolt:

– Ezt még meg kell fontolni! Majd még gondolkodunk rajta.

– Tényleg ne foglalkozzon vele, Gatlard úr, jobb lenne, ha

visszautasítanánk ezt a megbízást. Graville könnyedén fordulhat

egy itteni másik kereskedőházhoz – folytatta Poolmann, és ismét a

levél után nyúlt.

485

– Nem, nem, Poolmann, gondolkodni kell még rajta – da-

dogta Gatlard ismét, és megragadta a levelet anélkül, hogy a test-

helyzetén változtatott volna.

A könyvelő visszalépett, és fejét csóválva meredt főnökére

anélkül, hogy tovább zavarta volna, hiszen tudta, hogy ilyen nyo-

mott hangulat esetén legjobb, ha békén hagyja.

– Hát mégiscsak bekövetkezik! – mormolta Gatlard halkan

maga elé, és álla ismét keblére hanyatlott. Aztán egy pillanat múl-

va mégis döbbenten forgolódni kezdett, mintha saját szavaitól

rémült volna meg, és félénken az öreg könyvelőre nézett.

– Rendelje ide a kocsimat – mondta alig érthetően, és az ajtó

felé intett.

Poolmann gyorsan kiment a szobából, Gatlard pedig arcát két

kezébe temetve, fejével a levélre hanyatlott.

Így ült mozdulatlanul az asztalnál, míg a könyvelő visszatérve

odalépett hozzá, és óvatos hangon megszólította:

– A kocsi előállt, itt várakozik az ajtó előtt, Gatlard úr.

Bizonytalan tekintettel Poolmannra nézett, majd lassan fel-

emelkedett, és a levelet a zsebébe téve kiment a kocsihoz.

A könyvelő követte őt, felsegítette a kocsiba, és miközben be-

csukta ajtaját, megkérdezte:

– Esetleg elkísérjem a lakására, Gatlard úr?

– Nem, Poolmann, egyedül kell megfontolnom ezt az ügyet.

Holnap találkozunk.

A kocsis elindította a lovakat, és amint bekanyarodtak a követ-

kező utcasaroknál, Gatlard a távolban észrevette Paul Hortont és

Armandot, amint a járdán felé közelednek, mire fejével behúzó-

dott a kocsi sarkába, hogy ne vegyék őt észre.

Amikor a háza elé ért, és a szolga kinyitotta a kocsi ajtaját,

Gatlard hagyta, hogy támogassa a kiszállásnál, és karjára támasz-

kodva a szobájáig kísérje.

486

Ott az íróasztalához vánszorgott, leült előtte az egyik fotelba, a

levelet kihúzta a zsebéből, és letette az asztalra. Aztán két kezét a

karfára ejtette, és ernyedten hátrahanyatlott.

Mint megsemmisítő csapás érintette őt a levél tartalma. Amitől

félelemben és kétségbeesésben annyi éven át tartott, mégiscsak be

fog következni. A bosszú szelleme, ez a Louvencourt, akinek a

képe fenyegetve követte őt egy életen át, és minden örömet el-

űzött a közeléből, végül mégiscsak meg fog jelenni előtte a való-

ságban is, és felelősségre fogja vonni őt a világ előtt az általa el-

követett bűncselekményért. Ennyi kín és szenvedés után mégis-

csak szörnyetegként és rablóként kell állnia a nyilvánosság előtt,

és áldozatul kell esnie a törvény és az emberek bosszújának.

Gatlardnak már nem volt annyi ereje, mint korábban, hogy a féle-

lem ilyen pillanataiban kitombolja magát, és dühöngjön. Össze-

roppant a teher alatt, és hagyta, hogy történjék vele az, aminek

történnie kell.

Hosszú időn keresztül ernyedten és tompa kétségbeeséssel ült

székében, aztán végül lassan felemelkedett, felnyitotta a levelet,

és megint elolvasta.

Tehát Louvencourt volt az, aki létfenntartásához annyi éven át

anyagilag támogatta Jane húgát, és ezért volt képes független ma-

radni Gatlardtól és nem kellett támogatásért fohászkodnia? És a

grófnak ez a kapcsolata most újjáéledt Paul Horton vonatkozásá-

ban. Mennyi ideig tarthat, míg Paul meglátogatja a grófot, hogy

köszönetet mondjon jócselekedeteiért, és ki tudja, hogy

Louvencourt egyszer nem szándékozik-e saját maga is megjelenni

itt, hogy megismerje halott barátjának feleségét, és fogadja annak

köszönetét? És ha egyszer már itt van, mi van, ha a legjelentékte-

lenebb mértékben is tudomására jut Gatlard rejtélyes meggazda-

godása, ami nyomra vezeti őt? És akkor hogyan tovább? Ebben az

esetben Gatlard menthetetlenül el van veszve!

Ha azonban most Gatlard elutasítja a gróf megbízásának vég-

rehajtását, ő pedig később találkozik Paullal, akkor már maga ez a

körülmény gyanút kelthet, és miért is ne teljesítené a megbízást,

hiszen így kimutathatja, hogy a gróffal szemben teljes mértékben

487

érintetlen személy. De tényleg, továbbra is fenn kell tartania

Paullal valamint húgával szemben ezt az elutasító magatartást? És

ha a gróf egyszer tényleg idejön látogatóba, akkor valójában nem

hozzá jön, ettől Paul távol tartaná őt, mert túlzottan haragszik rá

ahhoz, hogy beszéljen róla, bár amint tudomására jutott, a húga

semmi ellenszenvet nem érez iránta.

Ezen kívül, gondolta magában Gatlard, miután egyre inkább

megnyugodott, hogy a szóbeszéd hirtelen meggazdagodásáról már

régen abbamaradt az emberek között, és különben is abból az

időből már kevesen élnek, és az akkor érdekes körülmények a

múlt fátyla alatt már régen a sötét feledés homályába merültek.

Így igyekezett száműzni gondolataiból a fenyegető veszélyt, de

a közelgő vihar, amely feje felett tombolni fog, és villámaival

megsemmisítheti őt, sötéten és borzalmasan ott lebegett előtte, és

végzetes felhői közül Louvencourt gróf rémítő képe tekintett felé.

Minden értelmi képességét bevetve fontolgatta, mit is tegyen,

végrehajtsa-e a megbízást, vagy sem, és végül arra az elhatározás-

ra jutott, hogy megteszi anélkül, hogy közben a legcsekélyebb

mértékben is közeledjen Hortonhoz.

Folyamatos aggodalomban, elmélkedéssel telt el a napja. Este

magához hivatta Poolmannt, hogy közölje vele elhatározását.

Magára kényszerített nyugalommal fogadta, és miután a szófához

vezette, belekezdett mondandójába:

– Megfontoltam a dolgot, Poolmann, és azt hiszem, a legjobb

lesz, ha teljesítjük a megbízást. Először is ennyivel tartozunk régi

barátunknak, Graville-nek. A visszautasítás ellenszenvet is kivált-

hatna, és érdeklődést kelthetne Hortonék iránt, miközben ők szá-

momra teljesen közömbösek, mintha nem is léteznének a világon.

Fogjuk fel az ügyet egyszerűen üzleti oldaláról, és bonyolítsuk le

úgy, mintha semmiről sem tudnánk. Írja meg Horton hadnagynak,

hogy régi barátunk, Graville úr New-Orleans-ből egy bizonyos

Horace Louvencourt gróf megbízása alapján azzal a kéréssel for-

dult hozzánk, hogy juttassunk el a hadnagy úr számára ezer dol-

lárt, amit mellékelten meg is küldünk, és egyúttal vásároljuk meg

488

számára a környéken beszerezhető legnemesebb, legjobb hátaslo-

vat. A pénzt a ló felszereléséhez kapja. Mivel mi a magunk részé-

ről nem vagyunk a lovak ismerői, ezért a ló kiválasztását a had-

nagy úrra bízzuk. A paripa beszerzésénél annak árára nem kell

tekintettel lenni. Az eladó követelésével forduljon házunkhoz. A

levelet írja alá saját nevével, mint a „Richard Gatlard üzletház

meghatalmazott ügyvezetője”. Ezzel az ügy mindenki megelége-

désére le van zárva. Nem gondolja maga is, Poolmann úr, hogy ez

a legjobb megoldás?

– Feltétlenül, kedves Gatlard úr, én is erre gondoltam, azon-

ban nem mertem ezt a javaslatot tenni önnek. Így rendben is van,

és a hadnagy úr még ma este megkapja levelem – válaszolta a

könyvelő barátságos tekintettel, és röviddel ezt követően Gatlard

az alábbi szavakkal bocsátotta útjára:

– Gondoskodjon a hallottaknak megfelelően, drága Poolmann

úr, maga az egyetlen barátom és egyetlen vigaszom!

Armand és Horton ezen a délutánon sétálni ment vidékre

Carollékhoz, és tíz óra volt, amikor hazaértek, Horton lakása elé.

– Térjen be még egy pillanatra – mondta a hadnagy, amikor

Armand távozni akart. Anyám örülni fog neki, ha láthatja.

– Már túl késő van, talán zavarnám – válaszolta Armand.

– A legcsekélyebb mértékben sem, sőt ellenkezőleg, nagyon

örülni fog neki, jöjjön csak – válaszolta Horton, és kézen fogva

Armandot bevezette a házba.

– Jane hallotta, hogy jönnek, és barátságos üdvözléssel eléjük

ment az ajtóig.

– Igen kedves öntől, Armand úr, hogy rövid időre még meg-

ajándékoz a társaságával – szólította meg, kezet nyújtva neki.

Kérte, foglaljon helyet, majd a fia felé fordult, az asztalra mutat-

va:

– Levél érkezett a számodra, de fogalmam sincs róla, ki

küldte.

489

Paul hanyagul felvette a levelet, aztán hirtelen megszólalt:

– Ez meg mi? Ezer dollárról szóló bankutalvány, de lehetsé-

ges ez? Richard Gatlardtól?

– Mit beszélsz? A bátyámtól? – kiáltott fel Jane rémülten, és

odalépett Paulhoz – mondd már, ő személyesen írt neked?

– Nem, nem, Poolmann ügyvezető – válaszolta Paul, megfor-

dítva a lapot, az aláírást nézve. Aztán visszafordította, és gyorsan

elkezdte elolvasni a levelet.

Arcvonásai egyre barátságosabbá, szemei egyre csillogóbbá

váltak, és miután végigolvasta az írást, túláradó érzelmekkel felki-

áltott:

– Nem, nem, ez már túl sok, túl nagyvonalú, túlságosan ne-

mes! – Aztán az alábbi szavak kíséretében odaadta anyjának a

levelet:

Louvencourttól? – szólalt meg Jane, reszkető kézzel véve át a

levelet, és gyorsan átfutotta annak tartalmát. Aztán csodálkozva és

túláradó hálától sugárzó arccal letette az asztalra, és mélyet léle-

gezve megszólalt:

– Valóban, ez tényleg túl sok, túlságosan jó egy földi lény ré-

széről!

– Miről van szó, mi lehet az, ami mindkettőjüket ennyire bol-

doggá teszi? – szólalt meg szerényen Armand.

– Olvassa csak el, a legszívesebben ujjongva kürtölném vi-

lággá, hogy ilyen nemeslelkű ember is van a világon – válaszolta

Jane, és odanyújtotta Armandnak a levelet, aki szintén elolvasta.

– Ő az az ember, akinél délen törleszteni szeretném nagy

adósságomat, és személyesen köszönetet mondani neki. Őhozzá

utaznék el ősszel az ön társaságában – mondta Paul Armandnak,

amikor az visszaadta neki a levelet.

– Ritka, igen nemeslelkű ember lehet, én is nagyon szeretném

megismerni, és tisztelni őt – válaszolta Armand, majd némi szünet

490

után folytatta: –Talán segíthetek tanácsaimmal, amikor lovat akar

vásárolni. Valamelyest értek hozzá.

– Ezzel igen lekötelezne, és már holnap igénybe venném a jó-

ságát.

– De ne legyen túl drága – vetette közbe Jane.

– Ez nemcsak, hogy nem felelne meg a jóságos ajándékozó

kívánságának, hanem jelentős mértékben csökkentené azt az örö-

met is, amit az adományozás szerez neki – válaszolta gyorsan

Armand. Valóban egy igen nemes, értékes lovat kell vásárolni,

mert ezzel fejezi ki a háláját.

– Én is így vélekedek – szólalt meg Paul. Egy csekély értékű

paripa megvétele minden bizonnyal elrontaná a gróf örömét. Per-

sze nem feltétlenül kell a legdrágábbat választani.

Jane és fiának örömteli izgatottsága igen nagy volt, Armand

még sokáig hallgatta áradozásukat Louvencourt grófról, és azzal

az ígérettel köszönt el, hogy holnap délelőtt ismét eljön, és elkíséri

Pault lovat választani.

XLI.

Gyötrelmes éjszaka. A bűnhődés. A meghívás. Csalódás.

Rémítő hír. A tanács. Az évek. A fiatal pálma. Sírok. A nagyvilág.

A két barát. Az idegenek.

Amilyen boldog megindultsággal és vidáman tért nyugovóra

Jane és Paul Horton ezen az éjszakán, annyira aggodalmas és

gyötrelmes hangulatban kereste fel fekhelyét Gatlard késő éjjel. A

vihar, mely gondolataiban megsemmisítő veszéllyel közeledett

felé, egyre inkább bizonyossággá vált számára, és kínlódva ke-

reste a megoldást, amellyel megküzdhet ellene.

491

Érezte, hogy gaztettének leleplezése elkerülhetetlenül a halálá-

hoz vezetne, és első ízben hagyott alább lelkiismeretének hosszú

éveken át tartó figyelmeztetése, hogy vissza kellene juttatnia a

Louvencourt gróftól elrabolt vagyont, azonban csak halála után,

végrendeleti úton, mert az, hogy még életében tolvajként ítélje el a

világ, elviselhetetlennek tűnt számára.

Olyan végrendeletet akart készíteni, amelyben akkora összeget

hagyna a grófra, ami messze meghaladná a tőle elrabolt tőkét a

hosszú évek alatt felgyülemlett kamatokkal együtt, és hatalmas

vagyonának fennmaradó részét jótékony célokra szánná. Ezt a

végrendeletet bírósági letétbe helyezné, és ha Louvencourt még

élete során valaha számon kérné őt tetteiért, akkor végrendeletére

utalhatna, és megmutathatná neki, hogy abban az adósságánál

nagyobb összeget juttat vissza számára.

Ezen elmélkedve és gondolkodva töltötte el az éjszakát. Álom

nem szállt szemeire, és csak reggel, mire végérvényes formába

öntötte elhatározását, könyörült meg rajta egy jótékony szunyó-

kálás, ami még akkor is fogva tartotta, amikor a Nap már régen

betekintett ablakán.

A komornyikja már többször is bent járt szobájában, de min-

den alkalommal csendben visszavonult, hogy ne zavarja meg gaz-

dája álmát. Aztán megint óvatosan benyitott az ajtón, és amint

Gatlard ágya felé nézett, látta, hogy éppen kinyitja szemeit, és

csodálkozva véve őt észre, megszólalt:

– Azt hiszem, nagyon sokáig aludtam. Tálaltasd fel rögvest a

reggelit, és nemsokára fogassál be, mert az irodába akarok menni.

Gatlard sokkal nyugodtabbnak érezte magát, az alvás jót tett

neki, és a végrendeletre gondolva úgy érezte, mintha annak létre-

hozásával nagy tehertől szabadulna meg a lelke.

A meglehetősen későn elfogyasztott reggeli után az irodájába

hajtatott, és azonnal nekilátott végakarata vázlatának elkészítésé-

hez. Poolmann házon kívül volt, amikor azonban visszatért az

irodába, és belépett Gatlard szobájába, annak első kérdése így

hangzott:

492

– Elküldte tegnap este Horton hadnagynak a levelet, mellé-

kelve egyúttal az ezer dollárt is?

– A levelet már este nyolc óra előtt átadták madam

Hortonnak, mert a hadnagy úr nem volt otthon. Vacsoráról haza-

felé tartva láttam őt, amint Armand úrral, aki a liverpooli hitelle-

véllel járt nálunk, felfelé haladtak az Eperfa-utcában, valószínűleg

vidéki kiránduláson lehettek.

– És ma reggel semmit sem hallott Horton felől?

– Nem, Gatlard úr, magam is csak most várok hírt felőle, ha

esetleg megvette a lovat, és hozzánk küldi az eladót a vételár át-

vétele miatt – válaszolta Poolmann, majd különféle ügyekről szá-

molt be Gatlardnak, aztán visszatért saját szobájába.

Gatlardnak eszébe jutott Armand ismeretsége Paul Hortonnal.

Gyorsan írt neki egy meghívót másnap délre, ebédre, és az írást

azonnali továbbításra kiadta az ügyintézők szobájába.

Armand egész délelőtt elkísérte Horton barátját, aki nekiindult

lovat keresni, bár próbálkozásuk nem járt a kívánt eredménnyel,

és amikor visszaért a szállodába, kézhez kapta Gatlard levelét.

Megörült a meghívásnak, mert úgy vélte, hogy nagyobb társa-

ságot fog találni Gatlardnál, és lehetőség nyílik számára, hogy

számos jelentős személyiséggel megismerkedjen. Ezenkívül ab-

ban reménykedett, hogy a milliomosnál történő ebéd során fényt

és pompát lát majd kibontakozni, ahogyan a keleti mesék oly sok-

szor megmozgatták fantáziáját.

Amint másnap elérkezett a várva várt óra, kocsit rendelt, és

Gatlard palotájához hajtatott.

Meglepetésére annak ajtaja nem volt tárva-nyitva, és vendé-

gekre várakozó szolgákat sem látott. Felment a lépcsőn, meghúzta

a csengőt, és ugyanaz a fekete nyitott neki ezúttal is ajtót, aki első

látogatása alkalmával beengedte. Felkísérte őt a lépcsőn, be a

szalonba, majd megszólalt:

493

– Azonnal tájékoztatni fogom Gatlard urat, hogy megérke-

zett. – Aztán eltűnt a szobából, és Armand megint ugyanott állt

magányosan, ahol a múlt alkalommal.

A nagyterembe nyíló ajtó azonban ezúttal nem volt nyitva, és

amikor Armand ki akarta nyitni, zárva találta. Ezt nagyon sajnálta,

mert szerette volna ismét megcsodálni a virágalátétet és a kande-

lábereket.

Igencsak elcsodálkozott, hogy a meghívott vendégek közül

még senki sem jelent meg, és gyorsan órájára pillantott, hogy

tévedésből nem túl korán érkezett-e, de a meghívás időpontja

stimmelt.

Néhány magányosan eltöltött perc és várakozás után az ajtó

kinyílt, és Gatlard ugyanabban az öltönyben, mint előző alkalom-

mal, ugyanazzal a mosollyal lépett be hozzá.

– Örömmel üdvözlöm, Armand úr – mondta, kezet nyújtva

neki. – Szerettem volna még egyszer látni itt nálam, hogy zavar-

talanul elbeszélgethessek önnel Németországról, valamint régi

barátomról, akinek köszönhetem, hogy megismerhettem önt. Ezért

hívtam meg egyedül, további társaság mellőzésével.

Armand tisztelettudó szavakkal megköszönte jóságát, és azt a

kitüntetést, amellyel megtisztelte őt, bár csalódott abban a remé-

nyében, hogy egy fényes ünnepségen vehet részt.

Néhány perc múlva egy szolga jelentette, hogy az ebéd tálalva

van. Gatlard kikísérte vendégét a szalonból a folyosóra, és onnan

beléptek az ebédlőbe.

Az asztal persze gazdagon meg volt pakolva ezüst holmikkal,

de semmi olyan sem volt közöttük, amit Armand korábban ne

látott volna.

Helyet foglalt Gatlarddal szemben, ő pedig szeretetre méltó

módon eljátszotta a házigazdát. Armandnak mesélnie kellett

Gatlard öreg barátjáról, és Németországról is, majd az öreg a tár-

salgást Amerikára terelte, és megkérdezte Armandot, merrefelé

szándékozik először utazni. Amint ő északot említette, Gatlard

494

érdekes útvonalakra hívta fel a figyelmét, és mindenféle tanácsot

adott neki, hogy a legnagyobb megelégedéssel élvezhesse az uta-

zást.

A feltálalt étel kiváló volt, a bor páratlan, és kárpótolta

Armandot a társasági összejövetel hiányáért, amit remélt.

Ebéd után Gatlard az ablaknál álló karosszékekhez kísérte őt,

és az egyikben maga is helyet foglalt. Aztán kávét és finom szi-

vart hozatott Armand számára, mert ő maga nem dohányzott.

A szolgák valamennyien távoztak, és Gatlard, mintha csak vé-

letlenül jutna eszébe, érdeklődni kezdett:

– Horton hadnaggyal is megismerkedett? Láttam önöket

együtt az utcán.

Armand meglepődött, hogy Gatlard maga terelte a szót húga

fiára, akivel annyira barátságtalanul, természetellenesen viselke-

dett.

– Valóban. Igen jól összebarátkoztunk, és szerencsének tar-

tom, hogy megismerhettem, hiszen egy valóban kiváló fiatalem-

berről van szó.

– Általában ezt hallom róla, bár személyesen nem ismerem –

válaszolta Gatlard könnyedén. – Bizonyos körülmények, amelyek-

ről nem szívesen beszélek, eltávolítottak a húgomtól, de ennek

ellenére örülök neki, hogy a fia megérdemli a szeretetet és fi-

gyelmet. Számos jó barátja van, amiről tegnap lényeges bizonyí-

tékot kaptam.

Gatlard ekkor elhallgatott, mintha arra várna, hogy Armand

belemegy a rájátszásba, amit az meg is tett, mert rákérdezett:

– Louvencourt gróf szép, nemes gesztusára gondol? Minden

bizonnyal igen jó barátja lehet Hortonnak és anyjának, és még

csak nem is ismerik egymást személyesen. Csak a hadnagy apja

volt Louvencourt barátja.

– A gróf alkalom adtán egyszer talán majd ellátogat ide, hogy

megismerkedjenek – jegyezte meg Gatlard közömbös hangon.

495

– Ismereteim szerint eddig erről még nem esett szó, bár

Horton ősszel szeretné meglátogatni a grófot, és én valószínűleg

el fogom kísérni – mondta Armand, és mivel Gatlard erre nem

válaszolt, némi szünet után még hozzáfűzte:

– Mindig is nagyon vágyódtam a déli vidékek iránt, és nem

hagyom ki ezt az alkalmat, hogy barátom társaságában látogassak

el arrafelé. Ezenkívül azt is bevallom, hogy szívesen megismer-

kednék egy olyan kiváló emberrel, mint a gróf.

Armand itt megint elhallgatott, azonban előbb, amikor beszélt,

észrevette, hogy Gatlard arcvonásai elborulnak, és gondolataiba

mélyed, de amikor csendben maradt, az öreg összeszedte magát,

és megszólalt:

– Arra az egészségtelen, mocsarakkal fertőzött vidékre akar

utazni, ahol semmi mást nem talál, csak erdőket, aligátorokat,

kígyókat és moszkitókat? Az ég óvja önt ettől, az ember arrafelé

meg sem tud szabadulni a láztól, és ott még a legerősebb emberek

is a sírba kerülnek. Az isten szerelmére, ne tegye, Armand úr, ha

szép déli vidéket akar látni, akkor menjen Mexikóba. Adhatok

önnek ajánlást és hitelleveleket, amelyek egyengetnék útját egé-

szen a Csendes-óceánig. Mexikóban igazi trópusi országra talál,

amint mondják, ott van a világ paradicsoma. A Fekete-folyótól

inkább tartsa távol magát, ha meg akarja tartani egészségét és

életét!

– Ott azonban annyi gazdag család él, akiknek módjukban

állna új hazát választani. Akkor miért maradnak mégis, ha annyira

veszélyes ott az élet? – válaszolta Armand.

– Azok franciák, akik Santo Domingo-ból jöttek, ahol szü-

lettek és korábban éltek, és az ugyanolyan egészségtelen vidék.

Az északiak azonban, pontosabban a németek a Fekete-folyó kör-

nyékén minden bizonnyal halálukat lelnék, még akkor is, ha csak

rövid időre tennék ki magukat az ottani szennyezett levegőnek.

Fogadja meg a tanácsomat, Armand úr, nehogy valami baja essék

– mondta Gatlard, látható élénkséggel, és minden ellenvetéssel

496

nagy igyekezettel próbált megküzdeni, amit Armand felhozott

nézetei ellen.

– Nos, hát végül is semmi sincs még eldöntve – válaszolta

végül Armand, pusztán csak azért, hogy ne kelljen továbbra is

ellentmondania Gatlardnak, aki ezek után továbbra is azon fára-

dozott, hogy kimutassa neki, mekkora igyekezettel próbál tenni

valamit boldogulásáért. Felajánlotta, hogy ajánlóleveleket ad neki

az északi vidékre, és arra kérte, kérjen tőle mindig tanácsot, ha

szükségesnek érzi.

Armand még hetekig Philadelphiában tartózkodott. Ez alatt az

idő alatt segített barátjának, Hortonnak vásárolni egy pompás

lovat, és néhány alkalommal Gatlardhoz is eljárt ebédelni.

Aztán mindkettőjüktől elköszönt, és útnak indult New-York

érintésével a Niagara-vízesés felé.

Csak októberben ért vissza Philadelphiába, és gyorsan elkez-

dett felkészülni a déli vidékek felé történő utazására. Erről az el-

határozásáról azonban nem tett említést Gatlardnak, hogy tetteivel

ne okozzon fájdalmat neki azzal, hogy nem veszi figyelembe jó-

indulatú tanácsát.

Az évek múlása Louvencourtéknál is változásokat eredménye-

zett. A gróf már túl volt hatvanadik életévén, és szép fekete hajába

már ősz hajszálak vegyültek. Koráról arcvonásai is árulkodtak. A

fiatal éveiben elszenvedett fájdalmak nyomokat hagytak maguk

mögött. Szellemileg és testileg azonban még mindig egészséges és

erős volt, és joggal nevezték őt érdekes, szép öregembernek.

A grófnőn az idő múlása kevésbé hagyott nyomokat, és még

mindig szemrevaló teremtés volt. Hosszú haja, mint fénykorában

még mindig csillogóan mélyfekete volt, testtartása még mindig

kellemes és előkelő, csak bőre nem volt már olyan friss és áttet-

sző, és a korábbinál jobban felismerhető volt afrikai vére, amit bár

csekély mértékben, anyai ágon örökölt.

Mint az öreg pálma mellett üde életerővel feltörekvő hajtás,

úgy állt anyja mellett a tizennyolc éves Melanie, a trópusi szépség

497

példaképe, nemes származásához méltóan. Elbűvölő, finom met-

szésű arca a lemenő nap és holdfény színeiben tündökölt, magas

homlokát természetes göndör, csillogóan mélyfekete, dús hajfür-

tök szegélyezték, miközben csodálatosan finom fülei mögül telt

kebléig érő súlyos hajfonatok ékesítették megjelenését.

Szemei széles, tiszta metszésű, fekete szemöldökei alól, hosz-

szú, trópusi éjszakára emlékeztető szempillái alatt mélázva és

melankolikusan tekintettek a világra, és gyors mozdulatai közben,

mint távoli villámok villantak fel.

Magas, pálmára emlékeztető alkat volt, hajlékony és karcsú,

mint a növényvilág királynője, előkelő és természetesen kecses

minden mozdulatában.

Gyermetegen jámbor, bár könnyen felingerelhető, szenvedé-

lyes hangulatát apjától és anyjától egyaránt örökölte. Lelkét sze-

retet és áldozatkész odaadás töltötte be mindkettőjük iránt.

Szülei szerették és tisztelték, és a település öregjei és fiataljai,

valamint távolabbi környezetükben is, a délvidék ünnepelt szép-

ségének számított, akinek a nevét egész Louisianaban és New-

Orleans világvárosban is csodálattal és tisztelettel emlegették.

Ennek ellenére születési helyét még sohasem hagyta el na-

gyobb távolságra, vagy hosszabb időre, mert egész boldogságát,

törekvéseit és élete célját a szülei mellett találta meg.

A grófnő sem távozott sohasem új hazájából, ahol nagy bol-

dogság bontakozott ki számára, és a gróf is, ha sürgős üzleti ügyei

elszólították, és New-Orleans-be utazott, miután gyorsan elintézte

dolgait, sürgősen visszautazott övéihez, paradicsomi otthonába.

Az idő durva keze azonban gyakran hozott szenvedést is a te-

lepülésre. Remi Louvencourt néhány évvel ezelőtt meghalt,

Ugahi, nemes vad barátjuk a liget sötét árnyai alatt eltemetve pi-

hent, Vaillantot, a hűséges őrkutyát már régen magához szólította

a halál, és valamennyiük földi porhüvelye felett szép, fehér már-

ványból faragott sírkő emlékeztetett az eltávozottakra. Lazare

azonban ellenállt az idő múlásának, még mindig ugyanaz a férfi

498

volt, csak testileg kissé elnehezedett, és mozdulatai már nem vol-

tak olyan fürgék, mint amikor gazdáival ebbe az országba érke-

zett.

A gróf éppúgy, mint a grófnő, már nem tudták tovább halogat-

ni annak szükségességét, hogy lányukat bevezessék a világba,

hogy az igen korlátozott körön kívül, ahol mindeddig mozgott, az

életet is megismerje.

Nevelésének befejezéséhez persze erre nem volt semmi szük-

ség, mert a gróf a legjobb tanítókat és tanítónőket az ismeretekhez

szükséges valamennyi tantárgyban hosszú évek során a házába

hívta, de ennek ellenére mindkét szülő kötelességének érezte,

hogy lányuk számára egy megfelelő férj kiválasztásához nagyvi-

lági társaságokban is teret kell nyitni, mivel most már az volt

egyetlen kívánságuk, hogy gyermeküket egy hűséges oltalmazó

mellett láthassák belépni a felnőttek világába.

Jóllehet itt, a Fekete-folyó mentén számos fiatal férfi élt,

majdnem valamennyien francia származásúak, akik azonban az

ültetvényesek életében nem kaptak kifinomult nevelést, és így a

finom oktatásban részesült Melanie számára nem nyújtottak meg-

felelő választékot.

Elérkezett október, és a hónap végeztével a gazdag, előkelő

francia kreol családok Louisiana minden részéből New-Orleans-

be áramlottak, és a nagyszabású téli élet kezdetét vette a városban.

Louvencourt és felesége elhatározták, hogy a telet lányukkal

együtt New-Orleans-ben fogják eltölteni, ahol komoly házat fog-

nak vezetni, és sürgősen megtettek minden előkészületet ehhez a

hosszabb távolléthez.

Lazare hátra marad, és távollétük idején ő fogja vezetni az ül-

tetvényt. Sauvée, az indián lány azonban a többi szükséges szol-

gával együtt velük fog tartani.

Louvencourt úgy döntött, hogy először kivesz megfelelő szá-

mú szobát a St. Charles hotelben, mivel ez volt a legelőkelőbb

fogadó, talán az egész Egyesült Államokban. Amint azonban al-

499

kalom adódik saját palota megvásárlására, ezt meg is szándéko-

zott tenni, hiszen igen gazdag emberré vált, mivel gyapottermése

évi harmincezer dollár jövedelmet biztosított számára.

Valamennyi New-Orleans-i látogatása alkalmával a St. Louis

hotelben szállt meg a város francia negyedében, ahol alig lehetett

angol szót hallani, és minden szokás még mindig teljesen francia

volt, miközben a város amerikai részén senki sem beszélt franciá-

ul, és csak amerikai szokások uralkodtak.

A városnak ebben a részében volt a St. Charles hotel, és

Louvencourt elsősorban azért választotta ezt, hogy alkalmat te-

remtsen a lányának arra, hogy angolul beszélhessen, és az ameri-

kai élettel is megismerkedjen.

A tudat alatti hiúság is indítéka volt annak, hogy Louvencourt

csodálatosan bűbájos, elegáns lányával tündököljön az amerikaiak

között, mert meg volt győződve róla, hogy Melanie tündöklő

szépségével, szellemi fölényével és természetes kedvességével

mennyire háttérbe fogja szorítani az amerikai hölgyeket.

Ezen csekély, igencsak megbocsátható gyengeségén túlmenően

nem gondolt az amerikaiak mérhetetlen előítéleteire az afrikai

eredetű vérrel kapcsolatban, és megfeledkezett arról, hogy a gróf-

nő anyja félvér volt, így a felesége negyedvérűnek számít, miköz-

ben Melanie persze már teljesen fehér, a déliek értékrendje sze-

rint.

Mindaddig, amíg Louisiana spanyol, és később francia uralom

alatt állt, a képzettség és a társadalmi helyzet elhomályosította a

különbséget egy szabad színes és egy fehér ember között, amióta

azonban az ország amerikai tulajdonná vált, itt is előtérbe kerültek

az előítéletek minden színes eredetű vérrel szemben.

Természetesen a Fekete-folyó mentén, ahol szinte kizárólag

franciák éltek, és ahol a grófnőt minden ottani település anyjának

és a grófot atyjuknak tekintették, az említett előítéletek sohasem

érvényesültek, és mindenki nagyra értékelte, hogy megismerhette

a megbecsült és tisztelt asszonyt.

500

Louvencourt rövid New-Orleans-i látogatásai során sohasem

emlékeztették őt az amerikaiak effajta előítéleteire, kiváltképpen

azért, mert mindig a város francia részén szállt meg, így eszébe

sem jutott, hogy egy olyan asszonnyal szemben, mint a grófnő,

egyáltalán felmerülhet ilyen előítélet, hiszen minden vonatkozás-

ban felülmúlta őket.

Nagy igyekezettel készültek az utazásra, és október második

felében Sauvée, továbbá egy fiatal néger nő és három fekete szol-

ga kíséretében felszálltak a gróf jachtjára, és elindultak lefelé a

Fekete-folyón a Vörös-folyó felé.

A gőzhajóknak, melyek rendszeresen közlekedtek a Vörös fo-

lyón, állomásuk volt a Fekete-folyó torkolatánál. Louvencourték

itt elhagyták saját hajójukat, és hazaküldték azzal a szándékkal,

hogy a következő befutó gőzhajóval tovább utazzanak New-

Orleans felé.

Ebben az időben Paul Horton és barátja Armand egy gőzösön

tartózkodtak, amely a Mississippi folyón lefelé haladva New-

Orleans felé igyekezett, ahol rövid időt el akartak tölteni, hogy

részt vegyenek az ottani, már megkezdődött vidámságokban, majd

a Fekete-folyón továbbhaladva akartak eljutni a Louvencourt

családhoz.

Néhány napi utazás után elérték New-Orleans világváros mér-

földnyi hosszúságú rakpartját, ahol egymást érték a hajók. Itt part-

ra szálltak, és szobát foglaltak a hatalmas St. Charles hotelben.

A délvidéki emberek buja, gazdag élete újdonságot, érdekessé-

get és kellemes meglepetést jelentett számukra. Örvendeztek az

ízletes ételekkel megpakolt asztaloknak az ebédlőben, színházba,

koncertre jártak, fagylaltoztak a kávéházakban, megtekintették a

színes bőrűek bálját, és az emberekkel egész éjszaka zsúfolásig

megtelt sétányokat.

Folyamatos feszültségben és izgalomban töltöttek el néhány

napot, amikor egyik alkalommal dél körül ebéd előtt a hotel előtti

501

magas lépcsőn a kolosszális oszlopsor mögött az árnyékban üldö-

géltek, és azzal szórakoztak a várakozást kellemesebbé téve, hogy

folyamatosan figyelték az érkező és távozó idegeneket.

Egyszer csak két kocsi közeledett a rakpart felől, és rövidesen

megálltak a hotel előtt.

A második kocsiból, amely tele volt pakolva bőröndökkel és

csomagokkal, gyorsan fekete szolgák ugrottak ki, hogy segítsenek

az uraságnak a kiszállásnál az első kocsiból.

Először egy magas, daliás, franciás kinézetű férfi szállt ki, aki

a legnagyobb udvariassággal egy látszólag már idősebb, feketével

fátyolozott hölgynek segített kiszállni.

– Most meg mit látok, csak nem egy vöröses-barnás arcot? –

mondta Armand a barátjának. – Tényleg egy indián nő, hölgyek-

hez illő ruhában. Szívesebben láttam volna nemzeti viseletében.

Milyen szép!

– Istenem, Armand, látja mögötte azokat a hullámos fekete

hajfürtöket? – suttogta Horton hevesen társának, amint az indián

nő könnyedén kiugrott a járdára, és ekkor egy fiatal hölgy dugta ki

fejét a kocsiból, kezét nyújtva az idősebb úrnak.

– Életemben nem láttam még ilyen tüneményes szépséget! –

folytatta Horton heves megindultsággal.

– Briliáns! Nézze csak a szemét és a lábát – mondta Armand

éppoly halkan, amikor Louvencourt – hiszen ő volt az, a feleségé-

vel és a lányával – karját nyújtotta a hölgynek, majd Melanie és

Sauvée által követve elindultak felfelé a lépcsőn, és a két barát

mellett elhaladva beléptek az épületbe.

Horton és Armand felugrottak és követték őket. Louvencourt

odalépett az iroda ablakához, és megszólította a felé közeledő

alkalmazottat:

– Ha kérhetném, kivennénk a hat legjobb, egymás melletti

szobájukat.

502

Az alkalmazott tapasztalt, éles látásával végigmérte

Louvencourtot, majd szolgáit, akik közben már kezdték behordani

a csomagokat, és odakiáltott a fekete pincérnek:

– Szobák öttől tízig, első emelet! – mire a pincér meghajolt

Louvencourt előtt, és előre ment, az előcsarnokból a lépcső felé,

miközben a szolgák követték őket az uraság csomagjaival.

Alig hagyták el a magas, boltíves előcsarnokot, amikor Horton

odalépett az irodaablak mögött álló alkalmazotthoz, és megkér-

dezte tőle:

– Ismeri ön ezt a családot?

– Nem, hadnagy úr, most láttam őket először. Minden bi-

zonnyal előkelő, gazdag emberek. Hat szobát vettek ki az első

emeleten. Valószínűleg egész télen itt fognak maradni nálunk.

XLII.

Meglepő szépség. A negyedvérű asszony. A felháborodás. Érdek-

lődés. Nagy öröm. Boldog beletörődés Lelkesítő kilátás.

A szerelmes pár. A felfedezés. Az elhatározás A bejelentés.

Szülői áldás.

Felhangzott az ebédhez hívó első kolompolás. Horton és

Armand szobájukba siettek, hogy tiszta ruhát vegyenek fel. Ezt

követően lementek az előcsarnokba, ahol fel-alá járkáltak, és

amint felharsant az asztalhoz szólító második kolompolás, lassan

az ebédlő felé indultak.

Minden folyosóról, valamennyi ajtóból vendégek igyekeztek

az ebédlő felé, míg végre Louvencourt is megjelent a két hölgy-

gyel, és elindultak lefelé a lépcsőn, és amint leértek, közvetlenül

Horton és Armand mellett haladtak el.

503

– Micsoda egy angyali lény! – súgta oda barátjának Horton,

miközben Louvencourték nyomában az ebédlő felé mentek.

A végtelenül hosszú asztal körül a székek mögött megálltak a

férfiak, és arra vártak, hogy a hölgyek, akik az asztal végénél

gyülekeztek, helyet foglaljanak. Ez volt az a pillanat, amikor

Louvencourt a grófnővel és Melanie-vel az asztal felé közeledett.

Valamennyien helyet foglaltak, és az egyik pincér Louvencourtot

az asztal felső végéhez vezette, ahol három szabad hely várta őket.

A grófnővel a jobb oldalán és Melanie-vel a baloldalán helyet

foglaltak az asztalnál, Horton és Armand pedig csak hat székkel

odébb talált magának szabad helyet.

Az asztalnál ülők valamennyien, közelről és távolról az éppen

érkező idegeneket, elsősorban a varázslatosan szép Melanie-t

figyelték.

Fekete selyembe volt öltözve, a homloka feletti hajhullámok-

ba rögzített fekete csipkefátyol könnyedén és szellősen hullott alá

vakítóan fehér nyaka felett, melyet telt kebléig alácsüngő drága

gyöngysor díszített. Hosszú, fehér gyöngy fülbevalói, gyöngyök-

kel berakott ezüst golgotavirág a fekete, hullámos hajában és ala-

bástrom ujján gyűrűjébe foglalt nagy gyöngyszem voltak pompás

ékszerei, melyeket saját szépsége szorított háttérbe.

Alig foglaltak azonban helyet, amikor az amerikai hölgyek te-

kintete a grófnőre meredt, és az, aki közvetlenül mellette ült,

megvető szemekkel kezdett bámulni rá, és székét távolabbra lökte

tőle.

A grófnő finom megérzéssel azonnal észrevette ezt, és a gesz-

tus oka rögtön, kísértetként tudatosult benne. Elsápadt, megreme-

gett, de igyekezett összeszedni magát, és félénken a mellette ülő

férjére nézett, mintha attól tartana, hogy ő is észrevette az ameri-

kai dámák közötti mozgolódást.

Ekkor a mellette ülő hölgy heves mozdulattal hátralökte szé-

két, felállva kibontotta legyezőjét, és magáról a levegőt megvető

504

mozdulattal a grófnő felé legyezte, és felemelt képpel, láthatóan felháborodva elhagyta az asztalt és a termet.

Alig eresztette ki magából ez a hölgy a haragját, amikor az

összes többi is követte példáját, és nagy lármával otthagyták az

asztalt, és egyikük távozás közben a grófnőre vetett haragos pil-

lantással hangosan megszólalt:

– Nigger!

A gróf haragtól izzó tekintettel nézett utána, de aztán rögtön

boldogtalan feleségéhez fordult, aki holtsápadtan imbolygott szé-

kén, miközben Melanie, aki nem sejtette a többi hölgyvendég

távozásának okát, felugrott, és rémülten átkarolta anyját.

A gróf azonban gyorsan felsegítette feleségét székéről, karon

fogta, és Melanie által is támogatva kivezették őt a teremből.

– Istenem, mi volt ez? – szólt döbbenten Horton Armandhoz.

– Azt hiszem, hogy az asszony, a bűbájos lány anyja színes bőrű!

Hallatlan, micsoda viselkedés egy láthatóan képzett, előkelő dá-

mával szemben!

– Rémes, megbocsáthatatlan – szólalt meg Armand is döb-

benten. – Ez az asszonynépség talán még arra sem méltó, hogy

ennek a dámának megkösse a cipőfűzőjét!

– Ebéd után feltétlenül fel szeretném keresni őket, hogy saj-

nálatomat fejezzem ki e miatt az aljasság miatt – mondta Horton

haragos indulattal hangjában.

– Én pedig elkísérem – válaszolta Armand éppoly hangon, és

mindketten igyekeztek befejezni ebédjüket, mert a felháborodás-

nak ebben a perceiben a megsértett idegenek bizonyára úgysem

fogadták volna őket.

Louvencourt feleségét a szobájába kísérte, aki ott karjaiból egy

karosszékbe omlott, és könnyek között feltekintve rá, így szólt:

– Szegény Horace, mennyire sajnálom, hogy ilyen kellemet-

lenséget okoztam neked!

505

– Drága Madelaine, egész életemben csak boldogságot kap-

tam tőled. Megint csak az emberek azok, akik boldogságunkat be

akarják árnyékolni, de ez nem fog sikerülni nekik.

– Akkor azonnal hagyjuk itt őket, térjünk vissza a mi kis földi

mennyországunkba, ahol mindig csak örömben volt részünk –

mondta a grófnő, miközben felemelkedett, és férje keblére vetette

magát.

– Szívesen, nagyon szívesen, drága asszonykám, de pillanat-

nyilag ez azért nem megy, mert előbb körül kell néznünk egy

gőzhajó után, amely a Vörös-folyó felé tart – válaszolta

Louvencourt.

– Csak ebből a házból tűnjünk el, Horace – folytatta a grófnő

kérlelve.

– Igen, igen, azonnal. Átköltözünk a St. Louis hotelbe. Ott jól

ismernek engem, ezeknek itt fogalmuk sincs róla, hogy kik va-

gyunk.

– Drága jó Horace – mondta a grófnő, megcsókolva a férjét –

induljunk minél hamarabb!

Louvencourt utasította szolgáit, hogy rendezzék a csomagokat.

Egyiküket elküldte, hogy kocsikat szerezzen, ő maga pedig kifi-

zette a számlát anélkül, hogy egy szót szólt volna róla, mi az oka

hirtelen távozásuknak.

Alig telt el egy negyedóra, amikor Louvencourték már el is

hajtottak a St. Charles hoteltől, és elindultak a meglehetősen tá-

voli St. Louis hotel felé.

Az ebédnek vége lett, Horton és Armand pedig úgy döntöttek,

hogy várnak még egy órát, és aztán bejelentkeznek az idegenek-

hez.

Mekkora volt azonban meglepődésük és sajnálatuk, amikor az

irodában azt a hírt kapták, hogy nevezettek már elutaztak, a nevü-

ket pedig nem is tudják.

506

Horton magán kívül volt, és úgy nyilatkozott, hogy mindaddig

nem nyugszik, míg nyomukra nem akad, és bárhová is vezessen

az, követni fogja őket. Armand készen állt arra, hogy elkísérje, és

elindultak a rakpart felé, hogy valamennyi gőzhajón érdeklődje-

nek az ismeretlenek iránt.

Hajóról hajóra vándoroltak felfelé a mérföldnyi hosszan kikö-

tött hajók között, azonban senki sem látta az idegeneket, kocsival

pedig nem lehetett elhagyni New-Orleanst a mocsárvidék miatt.

Vigasztalhatatlanul tértek vissza az éjszaka beálltával hotel-

jükhöz, és nyugodtan végiggondolva a helyzetet arra a következ-

tetésre jutottak, hogy az ismeretleneknek még feltétlenül a város-

ban kell lenniük, csak bizonyára átköltöztek egy másik szállodába.

Másnap reggel, rögtön a reggeli után ismét útnak indultak, és a

város amerikai részében felkeresték a legjobb hoteleket, miután

azonban ezekben nem kapták meg a kívánt felvilágosítást, a fran-

cia negyedbe siettek, éspedig direkt a St. Louis hotelbe.

– Érkezett tegnap ide önökhöz egy úr a feleségével és lányá-

val, szolgáik kíséretében, akik között egy fiatal indián nő is volt?

– kérdezte Horton az alkalmazottat az irodában.

– Igenis, Louvencourt gróf, a Fekete-folyó vidékéről – vála-

szolta a férfi.

– Louvencourt? – kiáltott fel Horton a legnagyobb elragadta-

tással. – Hát lehetséges lenne ez? A gróf itt van?

– Nem, mert már el is utazott, éspedig vissza a birtokára. Az

Opelousas gőzössel utaznak, amelyet már kora hajnalban elkezd-

tek felfűteni, és amint hallottam, valószínűleg déli tizenkettőkor

indul.

– Egek! Akkor egy percet sem vesztegelhetünk! – kiáltott fel

Horton vad lelkesedéssel. Kirohantak a hotelből, odakint beug-

rottak egy bérkocsiba, amely szinte repülve vitte vissza őket szál-

lodájukba.

507

Néhány perc elég volt, hogy kifizessék számlájukat, és cso-

magjaikat levitessék a fiákerbe, aztán vágtatva elindultak a neve-

zett gőzös felé.

Amikor elérték a rakpartot, a gőzhajó már mozgásban volt, a

hidat bevonták a rakpartról, és a gróf a grófnővel és Melanie-vel a

felső fedélzetről nézte a két rohanva érkező utast, akik, amint

látható volt, szerettek volna ezzel a hajóval utazni.

– Állj, állj! Kiáltotta Horton hangjának minden erejével. A

gépet leállították, a hidat visszatolták a rakpartra, majd Horton és

Armand csomagjaikkal felszaladtak a fedélzetre.

Hála istennek! – mondta Horton örömtől reszkető hangon

Armandnak. – Jöjjön, menjünk fel gyorsan a jótevőmhöz.

Ezekkel a szavakkal, Armanddal a nyomában felrohant a lép-

csőn a felső fedélzetre, ahol Louvencourték csodálkozó tekintettel

néztek rájuk.

– Gróf úr! Hát lehetséges ez? Ön itt? Éppen úton voltam,

hogy meglátogassam önt. A nevem Horton, elhunyt barátjának a

fia, akit elhalmozott jócselekedeteivel. Én vagyok az ön iránt

örökké hálás Horton hadnagy! – mondta viharosan boldog megin-

dultsággal, megragadva a gróf felé nyújtott kezét, és megcsókolta

mielőtt az megakadályozhatta volna.

– Horton? Tényleg ön lenne az? Ó, hát boruljon a keblemre,

drága fiam, régi, örökké felejthetetlen barátom jóságos gyermeke!

– kiáltotta Louvencourt, karjaiba zárva Pault.

Örömükben és meglepetésükben mindketten megfeledkeztek

környezetükről. Örömtől sugárzó tekintetüket egymásra szegez-

ték, és újra meg újra, bensőséges érzelmekkel megszorították

egymás kezét.

Aztán a gróf kézen fogta fiatal védencét, odavezette őt az

övéihez, és így szólt:

– A mi kedves fiatal barátunk, Horton, akiről olyan gyakran

beszélgettünk. Íme a feleségem, és a lányom, Melanie – mutatta

508

be őket Paulnak, mire mindketten úgy üdvözölték őt, mint régi

barátot.

– Most pedig engedjék meg, hogy bemutassam német bará-

tomat, Armand urat, aki azzal a szándékkal szegődött mellém,

hogy elkísérjen önökhöz – ragadta magához a szót Horton a köl-

csönös, barátságos ismerkedés után, bemutatva Armandot a

Louvencourt családnak.

Őt is a legszívélyesebben üdvözölték, majd ezernyi kérdés és

ezernyi válasz következett, miközben a gőzös szuszogva és nyög-

décselve küszködött a hatalmas folyó áradata ellenében.

Első alkalommal, amikor Melanie Hortonra nézett, mélyen el-

pirult, hiszen előző nap az ebédlőben, azokban az emlékezetes

percekben már észrevették egymást, és most azonnal felismerte a

szép, fekete-göndör hajú fiatalembert, de az a szívélyesség, aho-

gyan apja bemutatta őt anyjának és neki, gyorsan elűzte zavarát,

és minden kérdésre, amit a fiatalember gyorsan hozzá intézett,

barátságosan és tiszta szívből szívesen válaszolt. Paul olyan ér-

telmesen, szerényen és meleg hangon beszélt, és olyan érdeklődő

tekintettel nézett a lányra, mintha a lelkében szeretne olvasni,

mintha ki akarná találni érzelmeit. Melanie teljesen megfeledke-

zett minden vidámságról, amiről le kellett mondania, mivel várat-

lanul, oly hirtelen elutaztak New-Orleans-ből, és sokkal jobban

érezte magát, mintha nagy, előkelő társaságokban, ki tudja mi-

lyen kényszeredetten kellett volna viselkednie. Odahaza ezerszer

szebb volt minden, mint a városban a csupa idegen ember között,

pláne most, hogy két csinos, érdekes fiatalember társult hozzájuk.

Hiszen Armand is olyan barátságosan szólt hozzá, és csupa tisz-

tességes dolgokról beszélt. Úgy tűnt, igen derűs hangulatú ember,

hiszen még anyja is, aki eddig mélyen elszomorodott hangulatban

volt, és akivel Armand pillanatnyilag élénken társalgott, úgy tűnt,

hogy felvidult, hiszen együtt nevetgélt a fiatalemberrel, sőt olykor

ujjával fenyegette meg.

A gróf láthatóan mélyen meg volt hatódva. Hol a szép derék

fiatal Hortont nézte, aki kissé távolabb tőle a lányával társalgott,

hol pedig Armandot, aki szeretett, de mélyen elkeseredett felesé-

509

gét oly csodálatosan hamar képes volt felvidítani, és valóban hálás

szívvel az ég akaratát vélte felismerni a tegnap átélt sorscsapás

után, ami megint oly gyorsan űzte őt el az emberek közeléből. Az,

amit a városban, a romlott nagyvilág zűrzavarában akartak meg-

találni, a gondviselés tisztán és makulátlanul bocsátotta rendelke-

zésükre, hiszen Louvencourt lelkében akaratlanul is egyre élén-

kebben merült fel a gondolat, hogy Horton lehetne szeretett lánya,

Melanie számára a megfelelő férj. Teljes mértékben megfelelt

annak a képnek, amit jövendőbeli vejéről elképzelt, és semmiféle

aggály sem merült fel benne, hiszen már oly régen mintaszerű

fiatalembernek ismerte. Úgy tűnt, hogy igen kedvező benyomás-

sal van Melanie-re, és Louvencourtnak eszébe jutott a régi szép

idő, amikor megismerte imádott feleségét. Pont ugyanígy állt

előtte annakidején, mint most Horton a lánya előtt, és éppúgy,

ahogyan Melanie most Hortonhoz beszél, szólt hozzá annakidején

Madelaine, ha nem is ugyanazokkal a szavakkal. Isten adja áldását

rájuk! – gondolta Louvencourt, és odalépett Armandhoz, aki élén-

ken beszélgetett a grófnővel.

– Az ég küldte nekünk ezt a két fiatal barátot – mondta

Madelaine a férjének, jelentőségteljes pillantást vetve Horton felé.

– Armand annyi humort hozott nekünk, hogy egyetlen borús felhő

sem maradhat homlokunkon.

– Nagyon köszönöm önnek, Armand úr, hogy szándékában

állt kedves Horton barátunkat elkísérni hozzánk. Bárcsak lehető-

ségünk lenne rá, hogy kellemessé tegyük a nálunk eltöltött időt –

mondta a gróf, és bensőségesen megrázta Armand kezét.

– Már az is kellemes lehetőség számomra, hogy egy ilyen

nemeslelkű embernél, mint amilyent önben tisztelhetek, gróf úr,

elidőzhetek. Az ön jócselekedetei barátommal és anyjával szem-

ben teljes részletességgel ismeretesek számomra – válaszolta

Armand komoly hangon, mélyen meghajolva.

– Csak egy hűséges, nemeslelkű barátomnak tett ígéretemet

teljesítettem, akinek a halála legfőbb támaszától fosztotta meg a

feleségét – válaszolta Louvencourt, majd gyorsan folytatta:

510

– Mi érdekli önt leginkább vidéki birtokunkon, Armand úr?

Szokott vadászni?

– Szívvel, lélekkel, és bevallom önnek, nagyon reméltem,

hogy a környékükön pompás vadászatokra lesz lehetőségem.

– Nos, hát nálunk bőséges lehetősége nyílik hobbijának gya-

korlására, mert annál több vadat, mint mifelénk, nem egykönnyen

lehet másfelé találni. Kiváló, vadászatra idomított lovaim is van-

nak, és természetesen a rendelkezésére állnak. A szolgáim között

több kiváló vadász is van, akik elkísérhetik, és ígérem, rengeteg

szórakozásban lesz része – válaszolta Louvencourt, és még hozzá-

fűzte:

– Horton is szeret vadászni?

– Szenvedélyesen, de attól tartok, hogy kirándulásaim során

hűtlen lesz hozzám – válaszolta Armand mosolygó tekintettel

nézve barátja felé, aki ekkor mélyen elmerülten beszélgetett

Melanie-vel, fel-alá sétálva a fedélzeten.

Armand megjegyzése félreérthetetlenül jól esett a szülői pár-

nak, mert mindkettőjük arcvonásain örömteli reménység volt fel-

ismerhető, ami élénken foglalkoztatta őket.

Louvencourték a legderűsebb társalgással múlatták az időt két

fiatal barátjukkal, ebédjüket együtt fogyasztották el egy külön

asztalnál, miután a többi utas már befejezte az étkezést. Kora reg-

gel és késő este, amikor a Nap már nem sütött olyan hevesen, a

felső fedélzeten tartózkodtak, napközben pedig, amikor hőség

volt, az első fedélzet árnyékos részén foglaltak helyet, ahol hűs

szellő lengedezett körülöttük.

A legszebb időszakok azonban a frissítő, bűbájos éjszakák

voltak, amit valamennyien nagyon kedveltek.

Az éjszakák sötétek voltak, a bársonyfekete égboltot azonban

csillagok sokasága ékesítette, és ilyenkor ünnepélyes csend ural-

kodott a távolba vesző hatalmas folyó felett, amit odalent siste-

regve tört meg a hajó gerince, és mindkét oldalon habzó fehér

hullámok törtek elő alóla.

511

Ezeken az éjszakákon Louvencourték barátaikkal a hosszú, fel-

ső fedélzeten tartózkodtak, és vidám várakozással beszélgettek az

előttük álló szép napokról, ami odahaza vár rájuk.

Horton ezekben a bizalmas órákban állandó társa volt Melanie-

nek. Együtt sétáltak fel-alá, vagy a felső fedélzet elülső csúcsánál

üldögéltek egymás mellett, és egyre inkább felismerték a benső-

jükből felfakadó érzelmeket.

Az utolsó éjszakán, mielőtt elérték a Fekete-folyó torkolatánál

lévő állomást, ismét zavartalanul ültek megszokott helyükön, és

Horton első ízben fogta meg Melanie kezét, ajkával forrón és ben-

sőségesen megcsókolta, és első ízben vallott szerelmet.

Elhatalmasodó érzelmei hatására Melanie félrehajtotta arcáról

áttetsző fátylát, és halk, bensőséges szavakkal bevallotta, hogy ő

is mindenek felett szereti Pault, és így üldögéltek együtt meghitten

kéz a kézben, és eljövendő boldogságukról álmodoztak.

Eközben a gróf Armanddal a fedélzet hátsó részén sétált, ahol

a grófnő egy nádfonatú szófán foglalt helyet, és szórakoztató tár-

salgást folytattak.

– Mi lehetett az oka, hogy Gatlard ilyen utálatosan bánt a hú-

gával? – kérdezte társát a gróf.

– Amint Hortontól hallottam, ennek egyetlen indítéka az le-

hetett, hogy anyja eljegyezte magát apjával, Gatlard pedig pusztán

egoizmusból nem akarta elereszteni magától, hiszen anyja éveken

át vezette háztartását, és ez alatt az idő alatt egész boldogságát

feláldozta érte. Röviddel az eljegyzésük előtt, még mielőtt Gatlard

megsejtette volna húga érdeklődését Horton iránt, ígéretet kellett

volna tennie, hogy bátyja halála után sem fog megházasodni, el-

lenkező esetben, nyilatkozta Gatlard, kitagadja az örökségből. Ez

lehetett az egyik oka annak, hogy a húga még hamarabb hozzá-

ment Hortonhoz, és a vén egoista erre be is tartotta ígéretét.

Egyébként is különös ember, ellentmondásos érzelmekkel, akire

egyfelől hajthatatlan keményszívűség jellemző, ami már határos a

gyűlölettel, másfelől pedig nagy részvétet tanúsít az emberi szen-

vedés és nyomorúság iránt, amire milliókat áldoz.

512

– Bizonyára rendkívül gazdag lehet, és mire megy ez az em-

ber a kincseivel! – mondta Louvencourt. – Hiszen teljesen magá-

nyos a világban, és amint hallottam, nincs semmiféle kedvtelése,

ami szórakozást jelenthetne számára. Egyáltalán, pompásan van

berendezkedve a házában? Ön gyakran járt nála.

– Hát, őszintén szólva nem, mert a pompához megfelelő íz-

lésnek is tartoznia kellene, és ez az, amit teljes mértékben hiá-

nyoltam a környezetében. Mindent túlzsúfolt arannyal, ezüsttel és

selyemmel, nyomasztóan nehezen, mindenféle meggondolás,

harmónia nélkül, és az egész környezetén látható, hogy fiatal

éveiben nem fejlődött ki a szépérzéke. Szegény fickóként érkezett

ebbe az országba, Horton nagybátyja, a gazdag Pennel Philadelp-

hiában irodai alkalmazottá képezte ki, és később egészen hirtelen

hihetetlenül meggazdagodott. Arról, hogy ez mi módon történt,

teljes a homály.

– Sajátos, hogy az ember első nevelése egész életére mennyi-

re rányomja bélyegét – válaszolta a gróf.

– Vannak különösen értékes műremekei is, például igazán jó,

régi festményei a spanyol, olasz, és holland iskolákból – folytatta

Armand. Isten tudja miért, de minden annyira rosszul, ízléstelenül

van elrendezve. Van azonban néhány ezüsttárgya, amelyek az

összeharácsolt kincsei, hamis ékkövei közül valódi gyémántként

sugároznak elő. Például két hatalmas, ezüst kandeláber, és egy

ezüst virágtartó, melyeknek igen nagy a művészi értéke.

– Egy virágtartó és két kandeláber? – kérdezte a gróf szinte

riadtan. – Hogyan néznek ki ezek, és mit ábrázolnak?

– Négyfejű sárkány, rendkívül ügyesen és ízlésesen gyertya-

tartóként megformálva, és egyúttal tartóul szolgálnak a virágtartó

számára.

– Mit mondott? Négyfejű sárkány? – kiáltott fel Louvencourt

heves megindultsággal. Gatlard tulajdonában lennének ezek a

tárgyak?

513

– Miért? Talán ismeri őket? – kérdezte Armand csodálkozva.

– Elég, ha az ember egyszer látja ezeket a műremekeket, és min-

den bizonnyal később is fel fogja ismerni. Egészen egyedülállóak

a maguk módján.

– Régen nekem is birtokomban voltak ilyen műtárgyak, de

sajnos odavesztek, eltűntek – válaszolta a gróf elgondolkodva, és

egy ideig némán járt fel-alá Armand mellett, aztán még mindig

gondolataiba mélyedve belekezdett:

– Az előbb azt mondta, hogy Gatlard állítólag egészen hirte-

lenül gazdagodott meg, és ez miként történt, az teljesen a homály-

ba vész?

– Igen, így mesélték nekem. A gazdagságát egy Santo

Domingo-ba tett utazása során szerezte – válaszolta Armand.

– Istenem, hát lehetséges lenne? – kiáltott fel a gróf viharos

megindultsággal, és hirtelen odalépett Armand mellé, mintha egy

döbbenetes felismerés késztette volna erre a heves mozdulatra.

Csak hosszabb szünet után, mintha valami elhatározásra jutott

volna, folytatta összeszedettebb hangon:

– Armand úr, elmesélném önnek életem egy borzalmas ese-

ményét, amivel ezek az ezüsttárgyak és Gatlard meggazdagodása

is kapcsolatban lehet, de ígérje meg nekem, hogy minderről ked-

ves Horton barátunknak egyetlen szót sem fog szólni.

– Ezt természetesen szívesen megígérem, gróf úr, és igen kí-

váncsian várom, hogy megtudhassam, milyen összefüggésben

lehetnek azok a tárgyak az ön életével – válaszolta Armand.

– Nos, hallgassa meg a történetet – folytatta Louvencourt, és

elmesélte Armandnak, hogy annak idején az a bizonyos ügynök a

Neptun fedélzetén miként fosztotta meg teljes vagyonától.

– Különös, nagyon különös! – mondta Armand, amikor

Louvencourt befejezte elbeszélését. Az ember hajlamos lenne azt

gondolni, hogy az említett ügynök személyesen Gatlard lehetett.

514

– Az egybevágó körülmények legalább is őrá terelik a gyanút

– válaszolta a Gróf, és legalább is saját magamnak és enyéimnek

tartozok annyival, hogy tisztázzam ezt az ügyet, és ezért Phila-

delphiába kell utaznom. Az ezüsttárgyakat személyesen kell

megtekintenem, és Gatlardnak a szemébe kell néznem. Jóllehet az

idő múlása őt is és engem is külsőleg megváltoztatott, tekinteteink

kölcsönösen fel fogják ismerni egymást. Isten adja, hogy ne ő

legyen az az ember, akinek ekkora terhet kell viselnie a lelkén!

Philadelphiába kell mennem, és önt, Armand úr, arra kérném,

hogy kísérjen el ezen az utamon. Ön saját szemeivel látta a mű-

kincseket, és az ön nyilatkozata alapján követelni fogom, hogy

nekem is mutassák meg, ha másképp nem megy, akkor bírói úton.

– Örömmel állok rendelkezésére, gróf úr – válaszolta

Armand. – Azt hiszem azonban, hogy célját bírói beavatkozás

nélkül is elérheti, ha tizenegy óra előtt valamilyen idegen néven

bejelentkezik Gatlardnál, mivel a komornyik a szalonba fogja

vezetni, és az onnan nyíló nagyteremben vannak az ezüst holmik.

Hasonló módon szereztem róluk én is tudomást.

– Ezt majd még alaposan meggondoljuk. Most előbb együtt

elutazunk a birtokomra, és talán sikerül úgy elrendezni a körül-

ményeket, hogy Horton barátunk ott marad, mi pedig elutazunk

New-Orleans-be, onnan pedig tíz nap alatt eljutunk Philadelphiá-

ba. Hortonnak azonban ne árulja el – mondta Louvencourt, mi-

közben Armanddal előre ment a fedélzeten, ahová a grófnő már

korábban előre sétált Melanie-hez és Hortonhoz.

– Nem akartok még lepihenni? Már elmúlt éjfél – szólt sze-

retettel az övéihez.

– Olyan szép ez az éjszaka, kedves apám – válaszolta

Melanie megindult hangon.

– És a folyón még az éjszakai levegő sem káros – vetette

közbe a grófnő lágy hangon.

– Nem is figyelmeztetésnek vagy szemrehányásnak szántam,

csak arra gondoltam, hogy úgy elszállt az idő, és nem is tudjátok,

hány óra van. A magam részéről úgy érzem, nincs is kedvem le-

515

menni a kabinba, az ember testének azonban szüksége van vala-

mennyi pihenésre – válaszolta a gróf, mire mindannyian elhagyták

a felső fedélzetet, és lementek a nagy kajütbe. Ott kölcsönösen

kellemes pihenést kívántak egymásnak, búcsúzáskor Horton me-

legen megszorította Melanie kezét, aki bólintva még egy pillantást

vetett rá, aztán valamennyien visszavonultak fekhelyeikre.

Amikor a gróf magára maradt feleségével, elmondta neki, amit

Armandtól megtudott Gatlardról és az ezüst holmikról, és közölte

vele szándékát, hogy Philadelphiába utazik, hogy saját szemével

győződjön meg róla, tényleg az ő virágtartójukról és gyertyatar-

tóikról van-e szó, és Gatlard az, aki a kereskedelmi ügynök volt a

Neptun fedélzetén.

– Figyelemre méltó, csodálatos – mondta a grófnő. Bárcsak

ennyi év után utolérné az igazságszolgáltatás, és közismertté válna

a bűncselekmény, amit annak idején elkövetett! De mégis, nem az

irgalmasság lenne a legjobb megoldás, Horace? Hortonunk nagy-

bátyját, akit Isten küldött hozzánk, hogy teljesítse leghőbb vá-

gyunkat, kiszolgáltatnád az igazságszolgáltatásnak?

– Nem, Madelaine, azt semmi esetre sem tenném, csak visz-

szakövetelném, amit elrabolt tőlem és enyéimtől. Egyéb vétkeivel

pedig számoljon el az éggel és saját lelkiismeretével – válaszolta a

gróf, akit magával ragadtak angyalian jóságos feleségének érzel-

mei. Némi szünet után folytatta:

– Hortont már a mi Hortonunknak nevezed. Én is úgy vélem,

hogy a miénk lesz, mert ebben reménykedek, azonban tudhatod,

milyen sokszor előfordult már, hogy csalódnunk kellett legfénye-

sebb reményeinkben.

– Én nem így vélem, Horace, a jóságos gondviselés tárta fel

előttünk azokat a lehetőségeket, és be is teljesültek, bár más, talán

még boldogítóbb formában – válaszolta a grófnő jámbor, hálás

arckifejezéssel. Ez a mostani, leghőbb vágyunk valóra fog válni,

sőt sokkal inkább már valóra is vált. Horton már hozzánk tartozik,

Horton már tiszta szívvel Melanie-é, és lányunk az övé, és el tu-

dod képzelni, hogy egy férfi, aki egyszer már magáénak érezhette,

516

képes lenne valaha is elhagyni őt? Én nem hinném, ezt teljesség-

gel lehetetlennek tartom, Melanie bár a mi gyermekünk, valójában

egy igazi angyal, aki leány alakot öltött.

A boldog asszony ekkor megragadta férje kezét, magához

vonta őt, és így szólt:

– Emlékszel még rá, Horace, milyen volt, amikor első ízben

megcsókoltad a kezem, és én boldogságtól reszketve szívesen

engedtem meg? Ugyanúgy csókolta meg ma este Horton Melanie

kezét újra meg újra, ő pedig nem húzta vissza tőle. Hát annak

idején nem az enyém voltál már, és maradtál mindörökké, és talán

nem hiszed el, hogy Horton most már a lányunké, és örökre az is

marad?

– Igen, igen, te mennyei lény, elhiszem, és kívánom, az ég te-

gye lehetővé ezt a boldogságot! – mondta a gróf túláradó érzel-

mekkel, és szeretett feleségét bensőségesen a szívére szorította.

A gróf ezen az éjszakán csak keveset aludt, a boldogság még

sokáig ébren tartotta, és reggel korán ismét felébresztette.

Kilépett a kabinjából a verandára, amit a felső fedélzet képe-

zett felettük, és szíve mélyéből örömmel üdvözölte a reggelt.

Olyan vidámnak, annyira derűsnek érezte magát, mintha egész

életében sohasem vonultak volna el borús felhők a homloka felett.

A reggeli levegő annyira frissítő volt. Egy ideig ide-oda járkált a

galérián, aztán a lépcső felé fordult, amely a felső fedélzetre ve-

zetett, hogy odafent igazán szabadon belélegezhesse a friss reggeli

levegőt.

Könnyed léptekkel ment fel a lépcsőn puha, kecskebőr cipőjé-

ben, és amint fejével előbukkant a felső fedélzet nyílásán, tekin-

tetével véletlenül hátranézett a kormányos házikója felé.

Örömteli borzongás futott végig rajta, mert oldalvást a házikó

mögött meglátta Melanie-t Horton karjaiban, és látta, amint ben-

sőségesen megcsókolják egymást.

Louvencourt boldogan lepődött meg, és pillanatnyilag nem

tudta eldönteni, mutatkozzék-e előttük, vagy inkább mégsem, de

517

ekkor Melanie odanézett felé. Láthatóan összerezzent, aztán kér-

lelő tekintettel apjára nézve szép fejével odasimult Horton széles

keblére.

Louvencourt egy ugrással fenn termett a fedélzeten, és örömtől

és boldogságtól sugárzó arccal sietett oda a szerelmesekhez, és

kezeiket megfogva így szólt:

– Isten áldja meg szerelmeteket. Leghőbb vágyam, a legfor-

róbb kívánságom teljesült!

Boldog, lelkesítő pillanat volt, amint az apa gyermekét és an-

nak kedvesét újra meg újra szívéhez szorította, és sokáig képtele-

nek voltak szavakat találni túláradó boldogságuk kifejezésére, de

aztán a gróf örömtől sugárzó arccal szólt a fiatal párhoz:

– Most hadd menjek le a mamához, csak meg akarom nézni,

felébredt-e már, aztán majd lehívlak benneteket hozzá!

Ezzel, fiatalos fürgeséggel lesietett a grófnőhöz, aki már felöl-

tözött, és a szokásos gyengédséggel fogadta férjét.

– Mi történt veled? – kérdezte szeretettel – a szemeid olyan

szépen csillognak, amilyennek már régen nem láttam!

A gróf azonban megcsókolta, és gyorsan megint kisurrant a

kabinból anélkül, hogy egy szót szólt volna, de néhány perc múlva

visszatért Melanie és Horton kíséretében, és csak ekkor válaszolt

felesége kérdésére:

– Isten teljesítette kívánságunkat és reménységünket,

Madelaine, igazad volt, Horton már tényleg a mi Hortonunk.

Melanie örömkönnyek között borult anyja karjaiba, aki

Hortont is a szívére vonta, és szeretett fiaként, gyermekének drága

társaként üdvözölte.

518

XLIII.

Éjszaka a folyón. Az eljövendő otthon. Ujjongás.

A megváltoztatott döntés. A gond. A felismerés. Túláradó hálaér-

zet. Szívbéli jóság. Az ügynök. A menekülés. A baleset.

Megnyugvás. A végrendelet. A hűséges lánytestvér.

A kibékülés. A halál.

A fiatal pár és a szülők boldogsága nem ismert határokat, és

Armand is, aki nemsokára megjelent náluk, meghatottan együtt

örült velük.

Most már mindannyian arra a pillanatra vártak, amikor végre

elhagyhatják a gőzhajót, és idegen emberek tekintete nélkül átad-

hatják magukat örömüknek. Ez a kívánságuk már néhány óra

múlva teljesült is, a jármű megérkezett állomásához, és

Louvencourték barátaikkal együtt kiszálltak a partra.

A gróf azonnal utána nézett egy vitorlásnak, amivel folytathat-

nák útjukat hazáig, és mivel ilyet nem tudott kibérelni, végül egy

helyi szállítmányozótól magas áron vásárolt egyet, és már egy

órán belül, miután megfelelő mennyiségű élelmiszert fevitetett a

fedélzetre, valamennyi kísérőjükkel együtt hajóra szálltak. A

széljárás kedvező volt, és a hajósok derűs hangulatban, dagadó

vitorlákkal útnak indultak a Fekete-folyó sötét vizén.

Estefelé, amikor szikrázni kezdtek a csillagok, egy francia te-

lepüléshez közeledtek, amelynek tulajdonosával Louvencourt jó

barátságban volt, és a gróf azt javasolta, hogy töltsék ott az éjsza-

kát, de Melanie ez ellen szavazott, és a grófnő is úgy vélekedett,

inkább használják ki a kedvező szelet, és éjszaka is haladjanak

tovább. Horton és Armand is ezen a véleményen volt, így végül

Louvencourt is beleegyezett, de azzal a feltétellel, hogy a farmer-

nél vacsoráznak, mielőtt folytatják útjukat.

Amint a hajó kikötött a farmnál, az ültetvényes család fogadta

tisztelt szomszédait, ahogyan Louvencourtékat nevezték a nagy

távolság ellenére, és nagy igyekezettel bőséges vacsorát készítet-

tek számukra, ami nagyon ízlett az utazóknak. Vidám hangulat

519

tette még élvezetesebbé az étkezést, és este tíz óra körül hálás köszönettel búcsúztak el vendéglátóiktól, és felszálltak hajójukra.

Elbűvölő éjszaka volt. Az egész természet nyugovóra tért, és a

szél altatódalt dúdolt a hatalmas fák lombkoronájában, melyeknek

ágai messzire benyúltak a folyó fölé.

Sisteregve és gurgulázva sustorgott az ár a tovahúzó hajó ol-

dalai alatt, a csillagok táncolva tükröződtek a sötét vízfelületen, és

imitt-amott magasra ugrottak fel a vízből a halak.

Horton átkarolta Melanie-t, aki sáljába burkolódzva üldögélt

anyja mellett az egyik padon, miközben Armand és a gróf a hajó

csúcsában foglalt helyet.

Horton és Melanie alig vettek részt az általános társalgásban,

bár a grófnő fáradhatatlanul igyekezett saját beszédességével pó-

tolni hallgatagságukat. A gróf elbeszéléseinek szüneteiben arról az

időről mesélt, amikor első ízben érkeztek erre a vidékre. Armand

nagy érdeklődéssel hallgatta ezeket a történeteket. Különösen

Louvencourték első útját felfelé ezen a folyón tartotta nagyon

lebilincselőnek, és élénk fantáziája az egyes részleteket tarka szí-

nekben jelenítette meg maga előtt, amikor a gróf a parton meg-

mutatta azokat a helyeket, ahol ezek megtörténtek.

A spanyol csatája a vadakkal, ahol a folyó szűk mederbe szo-

rult, és a két part fáinak koronái zárt lombtetőt képeztek felette,

nagyon fellelkesítette őt, és többször is felkiáltott: – Milyen kár,

hogy már nincsenek indiánok errefelé!

Ez volt az első alkalom, hogy ízelítőt kapott az őstermészetben

zajló életről, és hamarosan egy-egy letört fatörzs, egy-egy bokor

alakjában egy indiánt, egy medvét, egy jaguárt vélt felfedezni. A

vadászó farkasok éjszakában felharsanó üvöltései édes melódiák

voltak fülei számára, és az állatvilág éjszakai életének hangjai

varázslatosan érintették meg őt. Elragadtatása akkor érte el tető-

pontját, amikor a hajnali szürkületben egy medvecsaládot vett

észre a parton. A folyóban oltották szomjukat, és a csónak köze-

ledtekor a legmókásabb testhelyzetekben csodálkozva nézték,

aztán nehézkes ugrásokkal elmenekültek az erdő sötétjébe.

520

A Nap még nem érte el a zenitet, amikor láthatóvá vált a gróf

települése, és a hajósok hangos örömmel üdvözölték a látványt.

Különösen Horton volt mélyen meghatódva, mivel eljövendő

otthonát látta benne, mindazzal a boldogsággal, ami Melanie

mellett vár majd rá, és a gróf és a grófnő bensőséges örömmel

figyelték megindultságát, amellyel Paul hol otthonukat, hol annak

elbűvölő környezetét, hol pedig gyermeküket nézte, mintha nem

találna szavakat boldog érzelmeinek kifejezésére.

A farm öregjei és fiataljai a kikötőnél tolongtak, hogy szeretett

uraságukat üdvözöljék, akitől nemrég egész télre vettek búcsút, és

az ujjongó tömeg előtt ott állt a hűséges Lazare hatalmas alakja,

aki a legnagyobb meglepődéssel és csodálkozással nézett az érke-

zők felé, mivel nem tudta, hogy örömteli, vagy nyomasztó indíté-

ka van annak, ami már most hazavezette az uraságot.

– Valami örömteli esemény miatt jöttek vissza ilyen hamar,

gróf úr? – kiáltotta felé, amikor Louvencourt köszönésként oda-

intett felé.

– Igen, a hír méltó arra, hogy örüljünk, jóságos Lazare. Eljö-

vendő uratokat, fiatal úrnőtök jegyesét hoztam magammal! – vá-

laszolta Louvencourt örömének első megnyilvánulásaként, hogy

viszontláthatja öreg, hűséges barátját, és a tömeg viharos ujjon-

gással üdvözölte a hírt.

Lazare volt az első, aki kezet nyújtott a grófnak, aztán a grófnő

következett, és amint Melanie-t kisegítette a partra, az ég áldását

kívánta neki és Hortonnak jegyességük alkalmából.

Boldogságban és örömben teltek el a következő hetek. Horton

hűtlen volt Armand barátjához annak környékbeli portyázásain,

amint ő ezt előre meg is jósolta. Armand azonban ennek ellenére

nagyon élvezte a régen vágyott vadászatokat őserdőben és a hul-

lámzó, beláthatatlan prérin, miközben a gróf csendben megtette

philadelphiai utazásának előkészületeit.

Egyik este vacsora után Louvencourt Horton jelenlétében be-

jelentette, hogy halaszthatatlanul New-Orleans-be kell utaznia, és

521

megkérte Armandot, hogy kísérje el útján, hogy ne érezze magát

olyan magányosan. Ő szívesen készséges volt erre, mire a gróf

Hortonhoz fordulva tréfálkozva megjegyezte:

– Távollétem idejére, kedves Horton, átadom önnek birodal-

mam kormányozását, feleségem és leányom pedig kinevezem

kormányzói tanácsnoknak. Ügyeljen rá, hogy ők ketten nehogy

magukhoz ragadják a hatalmat.

Horton és Melanie egyaránt elszomorodtak a bejelentéstől.

Horton megkérdezte, nem tudná-e elhalasztani az utazást, és úgy

rendezni dolgait, hogy együtt utaznának New-Orleans érintésével

Philadelphiába, hogy örömet szerezzenek anyjának azzal, hogy

megismerheti őket, mire a gróf néhány pillanatnyi gondolkodás

után mégis maradt annál az elhatározásánál, hogy most fog el-

utazni Armanddal.

Miután elváltak, hogy valamennyien nyugovóra térjenek, és

Louvencourt egyedül maradt a grófnővel, felesége így szólt hoz-

zá:

– Hallgass meg, drága Horace! Az a véleményem, hogy

Horton javaslata nem is volt olyan elfogadhatatlan. Milyen hát-

ránnyal járhat jelenlétünk Philadelphiában ügyeid intézése szem-

pontjából? Ott senki sem ismer bennünket, érkezésünk szigorúan

titokban maradhat, ha megmondod Hortonnak és anyjának, hogy

egy ideig ismeretlenül akarsz a városban tartózkodni. És ki tudja,

hogy nem éppen Horton jelenlétének lehetne rendkívüli fontossá-

ga a te ügyedben? Nem szívesen válnék most meg tőled, amikor

boldogságunk a csúcspontjára ért, egyébként pedig szeretném

megismerni a kedves Horton édesanyját. Talán ide is költözhetne

hozzánk, és családi körünk még egy, minden bizonnyal igen ked-

ves személyiséggel bővülhetne. Horton egyúttal elköszönhetne, és

feleségül vehetné Melanie-t. Miért ne hagyhatnánk, hogy ők is

ugyanúgy tegyék, mint mi, annak idején. Mi is csak néhány hétig

voltunk jegyesek.

522

Ekkor a grófnő elhallgatott, Louvencourt pedig egy ideig el-

mélyülten fel-alá járkált a szobában, aztán hirtelen megállt, meg-

ragadta felesége kezét, és megszólalt:

– Ti asszonyok mégiscsak mindig élesebben és helyesebben

ítélitek meg a helyzetet, mint mi. Ha meg kell fontolni valamit, mi

hajlamosak vagyunk nagy tervek szövögetésére. Igazad van,

Madelaine, tényleg együtt kell útra kelnünk, és ki tudja, ha

Gatlard nem az a rémes ügynök, talán még össze is békíthetnénk a

húgával. Ezt nem a vagyona miatt mondom, mert a jóisten annyira

megáldott bennünket földi javakkal, de ennek ellenére mégiscsak

jótett lenne, és érdemes arra, hogy megpróbáljuk. Utazzunk

együtt, és erre rövidesen sor kerülhet, hiszen ti készen álltok erre,

és hosszabb távollétünkre egyébként is minden intézkedés meg-

történt.

Ezt az újabb döntést másnap reggelizés közben közölték a töb-

biekkel, ami általános lelkesedést váltott ki, miközben Armand

engedélyt kért arra, hogy majd visszakísérhesse ide a családot,

hogy tovább mélyíthesse ismerkedését a vadonnal.

Néhány nap elegendő is volt, mindent elrendezni az utazáshoz,

és Louvencourték barátaikkal ismét felszálltak a jachtra, elhajóz-

tak a Vörös-folyónál lévő hajóállomásig, ahol rövidesen felvette

őket egy gőzhajó, és szerencsésen partra tette őket New-Orleans-

ben.

Valamennyien a St. Louis hotelben szálltak meg. A gróf még

aznap este látogatást tett Graville barátjánál, és már másnap reggel

valamennyien egy gőzhajó fedélzetén voltak, amely Cincinnati

felé indult az Ohio folyón

Jane Horton hőn vágyakozott további hírekre a fiáról, mivel

csak New-Orleans-be történő szerencsés megérkezéséről tudósí-

tott. Azóta azonban semmit sem hallatott magáról. Számított rá,

hogy levelet kap tőle, amikor tovább indul Louvencourt grófhoz,

és nem talált rá magyarázatot, hogy miért tartózkodna ilyen sokáig

New-Orleans-ben, és miért nem ír neki.

523

Minden reggel és minden este elment a postára megérdeklődni,

hogy érkezett-e számára levél, és napról napra egyre fokozódott

aggodalma, hogy egyetlen gyermekével, Paullal valami szeren-

csétlenség történhetett.

Aggodalmakkal eltelve és reménykedésében ismét csalódva,

borús hangulatban tért haza egyik este a postáról, és kézimunkájá-

val odaült a kandalló világosan lobogó tüze mellé, amikor észre-

vette, hogy nyílik a ház ajtaja, és a folyosó felől hangokat hallott.

Felemelkedett, felvette a gyertyát az asztalról, és kilépett az

ajtón, hogy körülnézzen, kik látogathatják meg ilyen későn, és

ekkor meghallotta, hogy valaki köhög a lépcsőn.

– Istenem! – kiáltott fel rémülten örömében – te vagy az,

Paul?

– Igen, drága anyám, én vagyok, egészségesen és boldogan,

és a következő pillanatban fia felrohant a lépcsőn, és karjaiba

zárva csókokkal árasztotta el anyját.

– Nem akartalak túl hirtelen meglepni, ezért köhintettem, hi-

szen tudtam, hogy erről megismersz – mondta boldog felindult-

sággal, Jane azonban szavába vágott:

– Ejnye, Paul, hát mégsem utaztál el jótevőnkhöz,

Louvencourt grófhoz?

– De igen, kedves mama – válaszolta Paul örömtől reszkető

hangon – és személyesen őt is magammal hoztam, csak nem

akartunk megijeszteni! Itt jön a nemeslelkű úriember!

Ezekkel a szavakkal Paul a lépcső felé fordult, ahol ekkor a

gróf feleségével, Melanie-vel és Armanddal igyekezett felfelé, és

két kezét Jane felé kitárva odalépett hozzá.

– Gróf úr! – dadogta Jane – ajkaival csókot lehelve kezére, és

könnyeivel nedvesítve azt. Több szóra nem volt képes, azt sem

tudta, hogyan történhet mindez. Szinte lesújtotta a boldogság,

Louvencourt azonban bekísérte a szobába, és megnyugtató han-

gon szólt hozzá:

524

– A feleségem és lányom is magammal hoztam, és kérem, fo-

gadjon mindhármunkat szeretettel és barátsággal.

Jane igyekezett összeszedni, és átadni magát annak az öröm-

nek, melyben oly hirtelen része lett, és üdvözölni a grófnőt és a

szép Melanie-t. Aztán megint a grófhoz fordult, hogy hálás szava-

kat rebegjen neki, aki azonban szavába vágott, és azt mondta,

sokkal inkább ő az, aki tartozik, és megkérte, adja áldását gyer-

mekeik kapcsolatára.

Kimondhatatlan boldogság járta át valamennyiük szívét, és

mindenki megpróbálta ezt a maga módján kifejezésre juttatni, és

már éjfélre járt, amikor képesek voltak elköszönni egymástól.

Paul Horton elkísérte barátait a szállodájukba, és amint elkö-

szönt tőlük, a gróf még utána szólt:

– Maradjunk abban, amiben megállapodtunk, a nevem sehol

se említse meg!

Az örömteli izgalom, mely oly boldogítóan eluralkodott a gró-

fon, más jelleget öltött, amikor magára maradt a feleségével. A

bizonytalanság, sőt félelem, hogy Gatlard, a nagybácsi, gyermeke

jegyesének legközelebbi rokona lehet a feltételezett gazember,

kínzóan ragadta magával.

– Nyugodj meg, Horace, bizonyára nem ő az, hogyan lehetne

egy ennyire angyalian tiszta asszony bátyja ilyen gonosz gazem-

ber. Ezt el sem lehet képzelni – mondta a grófnő meggyőző han-

gon. – Minden, amit tudunk róla, arra utal, hogy egy jóságos em-

ber, még akkor is, ha különc, aki valami számunkra ismeretlen

okból testvére ellen fordult. Az ezüsttárgyakat bizonyára vásárol-

hatta, és a magam részéről egészen természetesnek tartom, hogy a

rabló pont neki ajánlotta fel, mert csak nagy vagyonnal rendelkező

ember volt képes megfizetni az árát.

– Isten adja, hogy ne ő legyen, mert Paul számára ez bizonyá-

ra rettenetes volna, és nagyon a szívére venné – mondta

Louvencourt.

525

– És ha mégis ő lenne, Horace, bizonyára képes leszel meg-

kímélni Pault ettől a fájdalomtól, és sohasem jutna tudomására,

hogy nagybátyja milyen borzalmas bűncselekményt követett el –

válaszolta a grófnő lágy, kérlelő hangon.

– Nem, nem, Madelaine – válaszolta a gróf. – Tényleg soha-

sem sejtheti meg, akár azon az áron, hogy egyetlen dollárt se kap-

nák vissza a vagyonából! A szívtelen rablónak vétkével, amit

embertársai ellen elkövetett, majd az Úristen előtt kell elszámol-

nia!

– Louvencourt éjszakája álmatlan volt, és nyugtalanító gon-

dolatai már korán reggel kiűzték ágyából.

Izgalma minden perccel egyre fokozódott, amellyel közelebb

jutott ahhoz a pillanathoz, hogy meggyőződhet Gatlard valódi

személyéről.

Az iszonyatos, halálos gyűlölet, amit a korábbi években érzett

szívében azzal a lelkiismeretlen, pokoli emberrel, azzal az átko-

zott ügynökkel szemben, ismét fellobbant benne, és jóságos lelké-

nek minden erejével úgy próbálta leküzdeni, hogy igyekezett a

nemes, derék Hortonra gondolni.

Így közeledett a tizedik óra, és a gróf szándékosan felesége,

Melanie és Horton társaságában, a szalonban időzött, hogy közös

boldogságukkal igyekezzen lelkét lágyabbra hangolni, és azzal az

elhatározással hagyta el a szobát, hogy történjen, aminek történnie

kell, de Horton boldogságát nem zavarhatja meg, és elindult, hogy

Gatlard elé lépjen.

A grófnő kikísérte a folyosóra: – Menj Isten segedelmével, aki

Horton személyében leghőbb vágyunkat teljesítette! – mondta

neki a lépcsőnél, csókra nyújtva ajkát, és a gróf lágy tekintetéből

kiolvasta, amit elhatározott, mit tegyen.

Louvencourt Gatlard palotája felé igyekezett. Odaérve meg-

húzta a csengő zsinórját az ajtónál, és zsebéből elővette a New-

Orleans-i Graville kereskedő névjegyét, amit erre a célra kért el

tőle.

526

Egy fekete szolga nyitott ajtót. Louvencourt megkérdezte tőle,

volna-e lehetőség arra, hogy tisztelgő látogatást tegyen Gatlard

úrnál, és átadta neki Graville névjegyét.

– Gatlard úr már elfogyasztotta reggelijét. Rögtön be fogom

önt jelenteni nála – válaszolta a szolga. A gróf előtt felment a

lépcsőn, és beengedte a szalonba.

Louvencourt izgalomtól remegve lépett be a szobába. Az ajtó

becsukódott mögötte, és ekkor észrevette a nagyterem félig nyitott

ajtaját.

Belökte az ajtót, belépett, és tekintete azonnal a kandeláberekre

és a virágtartóra tévedt.

Igen, igen, ezek voltak azok, élete első, ujjongó boldogságának

drága emlékei, annak a bűncselekménynek a tanúi, amely elvete-

mült kézzel avatkozott sorsába!

Odalépett hozzájuk, megragadta az egyik gyertyatartót, és a

vörös selyemfüggönyök között a terembe szűrődő fény felé tar-

totta. Ekkor lépéseket hallott. Az ajtó felé nézett, és Gatlard, a

rozoga aggastyán, maradék fehér hajával szegélyezett kopasz

fűvel, kalappal a kezében belépett. Ő volt az, az egykori kereske-

delmi ügynök.

Mindketten kővé dermedve álltak és bámultak egymásra.

Louvencourt vadul lángoló, tágra nyílt szemekkel, és kezében

mintha hajításra emelné, a magasba tartott kandeláberrel, Gatlard

pedig halálra rémült tekintettel. Eltelt még egy pillanat anélkül,

hogy egyikük vagy a másikuk megmozdult volna.

– No lám, az ügynök! Hát mégis csak maga az! – kiáltotta

ekkor a gróf, egy lépést téve Gatlard felé, mire az velőkig ható

üvöltéssel felkiáltott:

– Louvencourt gróf! – és mint aki halálra rémült, kirohant a

teremből a szalonon át.

Louvencourt utána rohant, és követni akarta a folyosón, az ajtó

azonban kívülről zárva volt. A gróf az ajtót kezdte verni ököllel, a

527

lépcsőn lefelé menekülő Gatlard pedig hallotta a dübörgést. És ez

a zaj olyan hatással volt rá, mintha az őt követő bosszúszellem

kiáltozása lenne. Minden erejével tovább menekült rohanva, ki az

udvarra, és a nyitott kapun át az utcára, pont abban a pillanatban,

amikor egy bérkocsi vágtató lovakkal tartott arrafelé, és Gatlard a

következő pillanatban a paripák szapora lábai közé kerülve elte-

rült. A nehéz kocsi átment rajta, és ő mozdulatlanul ottmaradt az

utca kövezetén.

A közelben lévő emberek odarohantak a balesetet szenvedett-

hez. Néhány percen belül nagy tömeg vette körül, és legnagyobb

megdöbbenésükre felismerték benne Philadelphia jótevőjét,

Richard Gatlardot.

Felemelték, a bejáraton át bevitték palotájába, éppen abban a

pillanatban, amikor Louvencourt, akinek az egyik szolga közben

kinyitotta a szalon ajtaját, lefelé jött a lépcsőn.

Rémülten és döbbenten esett tekintete a látszólag halott

Gatlardra, hiszen nem akarta, hogy bármiféle baja essék. Isten

ítélkezett felette!

Louvencourt vizet és ecetet hozatott, lemosta a vérző sebeket

Gatlard fején, benedvesítette homlokát és halántékát, és együttér-

zéssel tekintett sápadt, eltorzult arcvonásaira. Gatlard ekkor fel-

nyitotta szemeit, és megpillantva a grófot összerezdült, és hevesen

reszketni kezdett.

Ő azonban arcán lágy, részvétteljes kifejezéssel megragadta a

kezét, és odahajolva hozzá megszólította:

– Azzal a jó szándékkal jöttem önhöz, hogy megbékéltessem

saját magával, Gatlard úr. Kérem, ne tekintsen ellenségének!

Aztán még egyszer barátságosan megszorította a kezét, sebeit

ismét friss vízzel hűsítette, és a körülöttük álldogáló szolgák sere-

gét megkérdezte:

– Az orvos még mindig nem érkezett ?

528

Gatlard fakó tekintete a grófra tapadt, arcvonásairól lassacskán

eltűnt a merevség és döbbenet. Megnyugvó, megbékélő kifejezést

öltött, és felélénkülő tekintete arról tanúskodott, hogy ismét ura

gondolatainak.

– Nyugodjon meg, Gatlard úr, tettének nem lesznek hátrányos

következményei, én pedig soha többé nem fogom megzavarni

nyugalmát és békéjét – szólt ismét Louvencourt a súlyos sebesült-

höz, együttérzéssel megragadva kezét.

Gatlard tekintete ekkor felderült, felnézett a grófra, mintha kö-

nyörögve lábai elé akarná vetni magát. Összekulcsolta kezeit, meg

akart szólalni, de képtelen volt rá, a szemeiből előtörő könnyek

azonban a ki nem mondott szavak helyett beszéltek, megbocsátá-

sért és irgalmasságért fohászkodva.

– Igen, igen, már megbűnhődött tetteiért, és én megbocsátok

magának – suttogta Louvencourt a fülébe, és összekulcsolt kezeit

sajátjába vette, aztán az alábbi szavakkal felemelkedett:

– Nyugodjon meg, Gatlard úr, az orvos megérkezett, bizonyá-

ra segíteni fog önnek, én pedig nemsokára visszatérek!

Aztán még egy barátságos, vigasztaló pillantást vetett felé, és

meghajolva az odalépő orvos előtt, elhagyta a szobát.

Szapora léptekkel visszasietett a hotelbe, ahol a grófnő és

Armand várt rá. A grófnő elküldte a jegyeseket, látogassák meg

Horton anyját, hogy ne legyenek ott, amikor a gróf visszatér.

Louvencourt belépett a szobába, körülnézett, és heves megin-

dultsággal szólalt meg:

– Ő a néhai ügynök, de Isten ítélkezett felette!

– Mit beszélsz, Horace? Meghalt? – kiáltott fel rémülten a

grófnő. Ó, remélem, nem te követtél el ellene valamit?

– Nem, persze hogy nem – válaszolta Louvencourt – még

csak egyetlen szóval sem!

529

Istennek hála! – válaszolta a grófnő, mély lélegzetet véve. –

Úgy megrémültem!

Louvencourt gyorsan elmesélte a történteket, majd megkér-

dezte:

– Hol van Melanie és Paul?

– Paul anyjához küldtem őket, hogy ne legyenek itt, amikor

visszaérsz – válaszolta a grófnő.

– Ez jó ötlet volt – mondta Louvencourt, miközben

Armandhoz fordult:

– A titok, Armand úr, a feleségem, ön és jómagam között ma-

radjon! Az igazság felkavarná Hortont, annak anyját és Melanie-t.

Armand és a grófnő a legszigorúbb titoktartást ígérték, majd

megbeszélték, hogyan adják elő a gróf találkozását Gatlarddal, és

abban maradtak, hogy az őt ért balesetből indulnak ki.

Louvencourt éppen arra járt, követte a sérültet, amikor bevitték a

házába, hogy ott elsősegélyben részesítse.

Miután mindent alaposan megbeszéltek, a gróf Horton anyjá-

hoz sietett, hogy megvigye neki a hírt, a bátyját ért balesetről.

Minden óvatosság ellenére Jane nagyon megijedt, könnyekre

fakadt, és azonnal Gatlardhoz akart sietni. Louvencourt azonban

visszatartotta azzal, hogy megjelenése talán veszélyes lenne a

bátyja állapotára. Megígérte azonban, hogy ebéd után visszamegy

a sebesülthöz, és előkészíti őt húga érkezésére, és majd hírt hoz

minderről.

Hortont is mélyen megrendítette nagybátyjának sorsa, Melanie

pedig részvétét fejezte ki.

Ők ketten Jane mellett maradtak az egyszerű ebédnél, hogy

bánatában ne maradjon magára, miközben Louvencourt visszatért

a hotelbe, ahol a grófnő és Armand társaságában megebédelt a

szalonban.

530

Ebéd után azonban visszatért Gatlard palotájába, hogy meglá-

togassa a sebesültet.

Amint belépett a szobájába, csak egy hófehér, hullámos hajú,

igen idős ember ült a beteg mellett. Egy lepecsételt irat volt az

ölében, és nagy igyekezettel beszélt Gatlardhoz.

Abban a pillanatban, amikor a gróf becsukta maga mögött az

ajtót, Gatlard szeme kérlelően tekintett felé, és a székre mutatott,

amelyről felállt az idős férfi, aki Poolmann, a könyvelő volt.

Louvencourt odahúzott még egy széket a számára, majd eleget

téve a beteg kívánságának, mellette foglalt helyet.

A gróf részvétteljes hangon megkérdezte, hogyan érzi magát,

de Gatlard csak megingatta a fejét, és intett, hogy hallgatni szeret-

ne. Ennek ellenére ismételten megpróbált beszélni, de hiába. Ek-

kor intett Poolmannak, tegyen valamit a háta mögé, hogy némi-

képp ülő helyzetbe kerüljön, mire kívánságát Louvencourt azon-

nal teljesítette.

Gatlard egy ideig kérdő tekintettel nézett a grófra, aztán halá-

losan bágyadt hangon beszélni kezdett:

– A könyvelőmmel és általános meghatalmazottammal, gróf

úr, a bíróságnál letétbe helyezett végrendeletem visszahozattam,

mert önnek el kell olvasnia, és azért, hogy megtudja, abban arról

rendelkeztem, hogy ön kétmillió dollárt kapjon. Itt van a még

lepecsételt végrendelet. Bontsa fel kérem, és olvassa el!

Közben intett Poolmannak, aki átadta a papírt Louvencourtnak.

Gatlard kimerülten visszahanyatlott párnájára, tekintete azonban

változatlanul Louvencourtra tapadt.

Ő felbontotta az okiratot, és végigolvasta annak hosszú tartal-

mát. Amint a végére ért, összehajtotta, és visszaadta a könyvelő-

nek, majd Gatlardhoz fordult:

– A jóságos ég, Gatlard úr, úgy rendelte, hogy a rám hagyott

összeg az ön legközelebbi rokona, Paul Horton tulajdonába ke-

531

rüljön, aki egyetlen leányom, Melanie jegyese, és rövidesen a

férje lesz.

Örömteli meglepődés, mint napsugár vonult át Gatlard arcvo-

násain. Kezeit összekulcsolta, mintha imádkozni akarna, és tekin-

tetét kérlelve az ég felé emelte.

Aztán kezét nyújtotta Louvencourtnak, szeméből kibuggyanó

könnyeken át, könyörgő tekintettel nézve rá, és alig hallható han-

gon megszólalt:

– Szeretném még egyszer látni a testvéremet!

– Boldogan teljesíteni fogja az ön kívánságát – válaszolta a

gróf, miközben felállt. – Azonnal elhozom önhöz, a lányom is,

vőlegényével, a derék Paul Hortonnal együtt.

Gatlard némán bólintott fejével, Louvencourt pedig elsietett.

Nemsokára kocsi gördült Gatlard palotája elé, amelyből a gróf

Jane Hortonnal, annak fiával és Melanie-vel szállt ki.

Besiettek a házba és fel a betegszobába, ahová Jane lépett be

először.

Gatlard kitárta két kezét húga felé, ő pedig odavetette magát az

ágya mellé, és könnyezve megcsókolta bátyját.

– Isten nagy kegyelemben részesített engem. Nyugodtan és

bizalommal távozok távoli irgalmasságához ebből a világból –

mondta Gatlard, karjával átkarolva húgát.

Sokkal erősebbnek tűnt ekkor, de csak a számára oly távolivá

vált boldogság volt az, mely felfokozta életerejét. Paulra nézett,

odaintette magához, karjaiba zárta, és az ő kedves Pauljának ne-

vezte. Aztán kezet nyújtott Melanie-nek, kezét unokaöccse jobb-

jába tette, és áldását adta kapcsolatukra.

Mindannyiuk számára megható volt a csendes megbékélés és

megbocsátás pillanata, és valamennyiük szemeit könnyek töltötték

meg.

532

Gatlard volt az első, aki megemberelte magát, és Poolmannhoz

fordulva megszólalt:

Az összeget, melyről a gróf javára rendelkeztem végrendele-

temben, még ma adja át a banknak, hogy bármely pillanatban

rendelkezhessék felette. Jane Horton húgom javára szintén fizes-

sen be kétszázezer dollárt a bankba, amit bármikor felvehet, és

most sürgősen hívja ide az ügyvédemet és a jegyzőt, hogy vagyo-

nom fennmaradó részéről rendelkezhessek az emberiség javára.

Ekkor arra kérte a jelenlévőket, hogy húga kivételével, akit

megkér, hogy ápolja őt, hagyják magára.

Lelkileg mélyen meghatódva valamennyien távoztak, Jane pe-

dig ott maradt, azzal a leghőbb kívánsággal, amire kevés remény

volt, hogy a beteg talán meggyógyulhat.

Másnap korán reggel azonban sorsa végérvényesen eldőlt. Hú-

ga és öreg hűséges könyvelője jelenlététben, akit az utolsó pilla-

natban még megbízott azzal, hogy a két kandelábert és a virág-

tartót adja át a grófnak, kilehelte a lelkét.

Halálhíre nagyon megrázta a grófot és feleségét, de mégis jó-

tékony hatással volt rájuk az a gondolat, hogy megbüntetésében

nem volt részük.

Egész Philadelphia mély gyászban volt annak az embernek a

halála miatt, aki lakóit beláthatatlan mennyiségű jótettel halmozta

el, és akinek a nevét örökre csodálni és tisztelni fogják.

Nem sokkal azt követően, hogy Gatlard földi maradványait

eltemették, Louvencourték Jane Hortonnal, annak fiával és

Armanddal visszaindultak szép, csendes hazájukba, és hazaérke-

zésük után néhány héttel hírt kaptak arról, hogy Paul nagybátyja,

az öreg Pennel meghalt, és teljes vagyonát őrá hagyta.

Amint a tavasz üde friss zöldjével és virágözönével elárasztott-

ra a Fekete-folyó partjait, Paul Horton és Melanie Louvencourt

megkapták egyházuk áldását házastársi kapcsolatukra, és a továb-

biakban zavartalan békesség uralkodott Louvencourt gróf házá-

ban.

533

A fordító további fordításai a Magyar Elektronikus Könyvtár

kínálatában:

Kraft, Robert: Starke Egy modern bőrharisnya

Laverrenz, Viktor: Az afgán kém

Gerstäcker, Friedrich: A Wendelsheim örökség

Gerstäcker, Friedrich: A halott útvámszedő

Möllhausen, Balduin: Párbaj Kaliforniában

Friedrich Armand Strubberg: Ugrás a mélybe

534