MAY KÁROLY

A FEKETE TÁLTOS

Fordította: Hegedűs Arthur

TARTALOM

ELSŐ FEJEZET

A MESZTIC

MÁSODIK FEJEZET

A FEKETE TÁLTOS

HARMADIK FEJEZET

A FŰZFA-FORRÁSNÁL

NEGYEDIK FEJEZET

A NYÁRFA-SZAKADÉK

ÖTÖDIK FEJEZET

A CSALÁRD ARANY

ELSŐ FEJEZET

A MESZTIC

Hatalmas orkán dühöngött. Az eső csak úgy ömlött az őserdő szél elől hajladozó fenyőfáira,

ujjnyi vastag vízsugarak folytak végig az óriási törzseken és a fák lábánál előbb kicsiny,

később lassacskán mind nagyobb és nagyobb patakokká olvadtak össze, melyek számtalan

vízesésben, szikláról sziklára özönlöttek a mélységbe, hogy odalenn a szűk völgyben az

erősen megáradt folyóban egyesüljenek. Éjszaka volt; minden pillanatban haragos menny-

dörgés reszkettette meg a mélységet, de bármilyen élesen és vakítóan villant is fel mindegyre a

villám, az eső oly sűrűn ömlött, hogy mégsem lehetett akár ötlépésnyire látni.

A tomboló vihar odafenn az őserdőt és a sziklacsúcsokat ostorozta, de hatalma nem terjedt ki

a mélységre, ahol az óriás fenyők mozdulatlanok maradtak az éjjeli sötétben. Itt sem volt

azonban csend, mert a folyó vize oly nyugtalanul csapkodott és háborgott medrében, hogy

csak éles fül hallhatta volna meg, hogy két magányos lovas halad a folyó partján lefelé; látni

nem lehetett őket.

Ha világos nappal lett volna, bizonyára magukra vonják minden egyes szembejövő csodál-

kozó pillantását, de nem annyira öltözékükkel vagy felszerelésükkel, hanem azért, mert mind-

ketten ijesztően magasak voltak. Sokáig lehetett volna szerte a világon keresgélni, hogy két

ilyen egyformán magas és egyformán szikár alakra bukkanjon az ember.

Az egyik kenderszőke volt és feje, magasságához viszonyítva, igazán nevetségesen kicsiny.

Két jóságos egérszemecske között parányi, felfelé bunkózódó pisze orr húzódott meg, mely

sokkal jobban illett volna egy négyéves gyerek arcába, és egyáltalán nem állott arányban az

óriási, széles szájjal, mely majdnem az egyik fülétől a másikig húzódott. Szakálla nem volt, és

ez a hiányossága vele születhetett, mert ezen az asszonyosan sima arcon biztosan nem járt

sohasem borotva. Bőrzubbony volt rajta, mely mint valami rövid köpeny, ráncokban omlott le

keskeny válláról, továbbá szűk bőrnadrág, mely feszesen rásimult gólyalábaira, félmagas

csizma és szalmakalap, melynek karimája siralmasan lekonyult; a rázuhogó eső szakadatlan

patakokban ömlött le róla körös-körül. Vállán kétcsövű fegyver lógott, csövével lefelé. Lova

izmos, erős csontozatú állat volt, mely bizonyosan látott vagy tizenöt tavaszt, de úgy látszott,

megvan hozzá a kedve még tizenötöt éppen ilyen jó erőben elérni.

A másik lovas haja sötétbarna volt, fején ősrégi szőrmesipka, arca nagyon keskeny és nagyon

hosszú, ugyanilyen keskeny és hosszú az orra, a szája és bajusza, melynek végeit majdnem

össze lehetett volna kötni a fülei mögött. Több mint két méter magas volt, s társával ellentét-

ben felül szűk, alul bő ruhát viselt; ezerráncú nadrágját marhabőr csizmájába gyűrte, s hosszú

posztókabátja oly feszesen simult mellére, mintha rá lett volna öntve. Ő is kétcsövű fegyverrel

volt ellátva. Hogy ezenkívül mindketten még kést és revolvert is hordtak, az egészen magától

értetődik. Megbízható ménen ült, melynek születésnapja legalább ugyanannyiszor megismét-

lődött már, mint a másik lóé.

A két lovas vidáman ügetett, nem törődött sem az úttal, sem a zuhogó záporral. Hogy az előb-

bit megkeressék és megtalálják, azt rábízták tapasztalt és éles érzékű lovaikra, az utóbbira

pedig azon egyszerű okból nem hederítettek, mert hiszen legfeljebb a bőrükig juthatott és

onnan le kellett csurognia.

A szakadatlan mennydörgés és villámlás s a medrében dühöngő és örvénylő folyó veszedel-

mes közelsége dacára is oly elfogulatlanul beszélgettek egymással, mintha derült napsugárban,

a sík prérin lovagolnának. De ha valaki látja őket, annak feltűnhetett volna, hogy a sötétségben

2

is nagyon figyelmesen vizsgálgatják egymást, hiszen csak egy órával ezelőtt találkoztak, és a

Vadnyugaton kezdetben mindig helyénvaló a bizalmatlanság. Fent a folyónál találkoztak,

röviddel az éj beállta és a zivatar kitörése előtt, kiderült, hogy még ma mindketten a Firwood-

Camphoz (Fenyvestanya) igyekeznek, magától értetődik tehát, hogy nem külön, hanem együtt

lovagoltak tovább.

Nem kérdezősködtek egymás neve után. Mindeddig csupa közömbös dologról beszélgettek;

nem érintettek semmit, mi személyükre vonatkozott. Hirtelen hosszan elhúzódó, harsogó

mennydörgés csattant fel és villámok cikáztak vakító fénnyel a szűk szoros felett. Erre meg-

szólalt a pisze orrú szőke: Istenemre! Micsoda vihar! Akárcsak odahaza a Timpe örökösöknél!

Ezekre a szavakra a másik önkéntelenül visszarántotta a lovát és már ki is nyitotta a száját,

hogy gyorsan kérdezzen valamit, de azután mást gondolt és hallgatott, miközben lovát újból

nekiindította. Eszébe jutott, hogy a Mississippitől nyugatra nem szabad elővigyázatlannak

lenni.

Folytatták a beszélgetést, természetesen meglehetősen szűkszavúan, ahogy a környezet és a

helyzet is megkövetelte. Eltelt egy negyedóra, azután még egy. Egyszerre csak a folyó élesen

arra az oldalra kanyarodott, ahol a két lovas volt; alámosta az agyagos partot, a szőke lova

nem tudott elég gyorsan befordulni, a süppedő talajra jutott és lesüllyedt, bár szerencséjére

nem nagyon mélyen. A lovas felrántotta, oldalt fordította, megsarkantyúzta és egy merész

ugrással újból a szilárd földre került.

- Istenemre! - kiáltotta. - Elég nedves vagyok már az esőtől, mire való lenne még egy ilyen

fürdő is ráadásul? Ott fulladhattam volna. Akárcsak akkoriban a Timpe örökösöknél!

Kellő távolságra léptetett a folyótól, azután tovább lovagolt. Társa egy darabig hallgatagon

követte, majd megkérdezte:

- Timpe örökösök? Micsoda név az, Sir?

- Hát nem tudja? - hangzott a felelet.

- Nem.

- Hm! Különös! Minden barátom és ismerősöm tudja!

- Elfelejti, hogy alig egy órával ezelőtt láttuk egymást először.

- Igaz! Így persze még nem tudhatja, hogy kicsodák a Timpe örökösök. De talán meg fogja

tudni.

- Talán?

- Igen, tudniillik, ha hosszabban együtt maradunk.

- De hát, ha én már most tudni szeretném, Sir?

- Most? Miért?

- Mert az én nevem Timpe.

- Micsoda? Timpének hívják?

- Igen.

- Csodálatos! Hosszú évek óta keresek egy Timpét mindenfelé, hegyeken és völgyekben,

keleten és nyugaton, éjjel és nappal, napsugárban és sötétben, és íme, most, mikor már rég

lemondtam róla, hogy valaha is megtaláljam, itt lovagol mellettem ebben az időben és hagyja,

hogy majdnem belefulladjak ebbe a szép folyóba anélkül, hogy megmondaná, kicsoda!

3

- Engem keres? - kérdezte társa elbámulva. - Miért?

- Nos, hát az örökség miatt! Mi a csodáért kereshetném még?

- Örökség? Hm. Hát kicsoda ön tulajdonképpen, Sir?

- Én is Timpe vagyok.

- Még egy? De hát honnan?

- Odaátról.

- Németországból?

- Természetesen! Vagy születhetik egy Timpe máshol is?

- Mindenesetre, például én. Itt születtem az Államokban.

- De német szülőktől!

- Az apám német volt.

- Akkor hát tud németül?

- Tudok.

- Úgy hát beszéljen németül, ha német emberrel van dolga!

- Csendesen, Sir, csendesen! Hiszen nem tudhattam, hogy ön német!

- De most már tudja. Német vagyok, méghozzá Timpe, és azt kívánom, hogy németek németül

beszéljenek egymással.

- Hová való?

- Bajorországban, Hofban születtem.

- Máris semmi közünk egymáshoz, mert én Plauenbe való vagyok, Voigtlandba.

- Ohó! Csak ne hamarkodjunk el semmit! Az apám szintén Plauenből származik és onnan

költözött Hofba.

A barna hajú megállította lovát. Az eső egy utolsó heves mennydörgés után hirtelen megszűnt

és a felhőket szétkergette a szél. Egy-egy darabka kék ég kandikált ki alóluk, így tehát a két

útitárs megszemlélhette egymás arcát.

- Plauenből Hofba költözött? - kérdezte. - Akkor persze nemcsak lehetséges, hanem nagyon

valószínű is, hogy rokonok vagyunk. Mi volt az apja foglalkozása?

- Fegyverkovács, és én is az lettem.

- Ez aztán a csodálatra méltó találkozás! De ne álljunk meg itt; a vihar könnyen visszatérhet,

pedig a völgy legnehezebb része még előttünk van; használjuk ki a nyugodt időt. Majd

kényelmesebben tovább beszélhetünk, ha megérkeztünk. Gyerünk hát, Sir, vagy unokatestvér,

ha ez jobban tetszik!

Tovább lovagoltak. A völgy hamarosan úgy összeszűkült, hogy igen kevés hely maradt a folyó

és a majdnem merőlegesen felmeredő, ismerős sziklafal között. És ezt sem gyepes föld,

hanem sűrű bozót borította, melyen a lovaknak gyakran valósággal át kellett törtetnie. Ha a

zivatar el nem vonul és oly sötét lett volna, mint azelőtt, jóformán lehetetlen lett volna itt

előbbre jutni.

4

A terep jó ideig ilyen maradt, majd megint kiszélesedett a völgy, hogy újabb félórás út után

ismét keskeny szakadékot alkosson; ez azonban nem volt hosszú, egykettőre abba a térségbe

torkollott, melyet Firwood-Campnek, Fenyvestanyának neveztek, mert csupa fenyőfa borí-

totta, melyek hatalmas koronáikkal az ég felé merednek.

Két völgy keresztezi itt egymást majdnem derékszögben; a folyó völgye, melyen a két Timpe

ereszkedett alá, és egy másik, melyen az épülőfélben levő vasút iparkodott megmászni a

hegység csúcsait. Camp annyit tesz, mint tanya, és hogy itt ilyesmi van, mégpedig nem

jelentéktelen, azt a két lovas azonnal észrevette az éjjeli sötétség mellett is, mihelyt kiértek a

sziklaszorosból.

A földön egy csomó faóriás feküdt, melyet kivágtak, hogy a törzsekből deszkát, a vastag

ágakból pedig vasúti talpfát csináljanak; a hulladék szolgáltatta a szükséges tűzifát. A folyón

átvezető híd már majdnem készen volt és ennek közelében állott a rögtönzött fűrészmalom,

melynek a hatalmas fatömeggel el kellett bánnia. Kissé távolabb feketén tátongott egy, a

sziklák között vágott kőbánya, melynek az alépítményhez kellett a követ szolgáltatnia, bal

kézről pedig több, cölöpből és deszkából épített, hombárszerű alkotmány húzódott, mely az

emberek, szerszámok és készletek elhelyezésére szolgált.

Az egyik bódé, melyet itt shopnak neveznek, rendkívül hosszú és széles volt. A négy kémény,

mely kimagaslott a tetejéről és a számos, most kivilágított ablak sejteni engedte, hogy ez az

épület nyújt a telepen levő munkásoknak szállást. Ennek folytán a két jövevény arrafelé

tartott.

Már messziről lármás hangzavar tört feléjük, és ahogy közelebb jutottak, minden lépésnél

érezhetőbbé vált, hogy a levegő pálinkagőzzel van telítve. Leszállottak, lovaikat az ajtó elé

bevert cölöphöz kötötték és éppen be akartak lépni, mikor a küszöbön egy férfi jelent meg és

visszaszólt a bódéba:

- Mindjárt jön a tehervonat; csak elintézem, amit kell, és máris jövök vissza. Talán híreket is

hoz vagy pláne újságokat!

Aztán felpillantott, s észrevéve az idegeneket, félreállott, hogy az ajtóból kivilágító fény

reájuk essék és végigmérte őket.

- Jó estét, uram! - köszöntötte a szőke. - Bőrig áztunk. Akad itt hely valahol, hogy egy kissé

megszáradjunk?

- Hogyne - felelte a kérdezett. - Még arra is jut hely, hogy szárazon lefekhessenek, feltéve, ha

nem az olyanfajta emberekhez tartoznak, kiket az ember legszívesebben be sem enged.

- Ne aggódjék, Sir! Becsületes utazók, vagyunk, akik semmi kárt nem okoznak, s megfizetnek

mindenért, amit kapnak.

- Ha becsületességük ugyanakkora, mint a magasságuk, akkor persze önök a legnagyobb

gentlemanek a földön. Nos, menjenek csak be, balra, a kis szobába és mondják meg a vendég-

lősnek, azt üzenem, itt maradhatnak. Én vagyok itt a mérnök. Azonnal viszontlátjuk egymást.

Eltávozott, az utasok pedig engedtek felszólításának.

A bódé belseje egyetlen nagy helyiségből állt, melyből bal oldalon csak egy kis részt válasz-

tottak el, csupán embermagasságnyi deszkafallal. Egész halom kezdetleges asztal és pad volt a

földbe verve; közöttük és a fal mellett többszemélyes ágyak, melyeket főleg szárított fűvel és

szénával béleltek ki. Négy tűzhely szolgáltatta a szűkös világítást, melyekben magasra

lobogott a láng; lámpa vagy gyertya nem volt, és ez okozta, hogy az imbolygó fénynél minden

alak és tárgy kísértetiesen nyugtalannak tűnt és állandóan mozogni látszott.

5

Az asztalok mellett és a fekvőhelyeken körülbelül kétszáz vasúti munkás üldögélt és kupor-

gott, kicsiny, hosszú copfos fickók, arcbőrük sárga volt, pofacsontjuk előreugrott, ferdén

metszett szemük elbámulva meredt a két túl hosszú alakra.

- Az ördögbe is! Kínaiak! - szólt a barna. - Gyerünk gyorsan a kisebb szobába, ott talán

tisztább lesz a levegő!

Itt is akadt deszkaasztal, de ezek mellett fehér munkások ültek pipázva és iddogálva; durva,

viharedzett férfiak, akik közül egyesek bizonyára jobb múltra tekinthettek vissza, mások

viszont csak azért kerültek ide, mert a civilizáltabb Keleten nemigen volt tanácsos mutogatni

magukat. Túl hangos beszélgetésük azonnal elnémult, mihelyt a két új vendéget meglátták,

bámuló pillantásuk a söntésasztalig követte őket, amely mögött a kocsmáros rejtőzött szám-

talan üveg és pohár társaságában.

- Vasutasok? - kérdezte, köszöntésüket fejbólintással viszonozva.

- Nem, Sir - felelte a szőke. - Nincs szándékunkban az itt ülő urak keresetét megrövidíteni.

Vadászok vagyunk és valami menedéket keresünk, ahol megszáradhatnánk. A mérnök küldött

önhöz.

- Tudnak fizetni? - érdeklődött a boltos és élesen fürkésző pillantással mérte végig hosszú

alakjukat.

- Hogyne.

- Akkor mindent kaphatnak, amire csak szükségük van, sőt később pompás, elkülönített

hálóhelyet is itt a ládák és hordók mögött. Üljenek le ahhoz az asztalhoz a tűzhely mellett; ott

elég meleg van. A másik a hivatalnokoknak és magasabb rangú uraknak van fenntartva.

- Állj! Minket tehát az alacsonyabb gentlemanekhez számít. Ezt nem tételeztem volna fel a mi

magasságunk mellett. De nem tesz semmit. Hozzon poharakat, forró vizet, cukrot és rumot!

Belülről is fel szeretnénk melegedni.

Letelepedtek a kijelölt asztalhoz, mely oly közel állott a tűzhöz, hogy nedves ruháik hama-

rosan megszáradhattak, megkapták, amit kértek, és grogot készítettek maguknak. Mihelyst a

fehér munkások meghallották, hogy nem kell versenytársaktól tartaniuk, elégedetten vették

újból fel a beszélgetés fonalát.

A hivatalnokok és a magasabb rangúak részére fenntartott asztalnál magányos ember ült,

fiatal, talán még nem egészen harmincéves férfi. Úgy volt öltözve, akár egy fehér vadász, de

nem volt fehér ember, amint arcbőre színe és arcélének metszése elárulta. Mindenesetre

mesztic volt, fehér-indián keverék, kik különböző színű szülőik testi előnyeit öröklik ugyan,

de sajnos rendesen azok erkölcsi fogyatkozásait is. Teste izmos és hajlékony volt, akár a

tigrisé, arcvonásai rendkívüli okosságról árulkodtak, de sötét szemei leselkedve, elrejtve

bújtak meg sűrű szemöldöke és félig behunyt pillái alatt, akár valami vadmacskapár, mely

prédára várakozik. Úgy tett, mintha nem is hederítene a két idegenre, pillantása azonban

gyakran lopva elsurrant felettük és feléjük hajtotta fejét, hogy hallhassa, miről beszélgetnek.

Oka volt rá, hogy kipuhatolja, milyen szándék vezette őket erre a vidékre és hogy vajon itt

akarnak-e maradni, vagy sem. Nagy bosszúságára egyetlen szavukat sem értette meg, pedig

elég hangosan beszéltek egymással, mert olyan nyelvet használtak, melyet ő nem tudott, a

németet.

Megtöltötték poharukat, egymásra köszöntötték és fenékig ürítették. Aztán a barna letette

poharát maga elé és így szólt:

6

- Ez volt a baráti pohár, amellyel tartoztunk egymásnak, de most térjünk a tárgyra! Ön tehát

tulajdonképpen fegyverkovács és apja ugyancsak az volt. Tegyük fel, hogy valóban rokonok

vagyunk, őszintén meg kell tehát mondanom, hogy még mindig nem tudom, rokonként

viselkedhetem-e önnel szemben.

- Miért ne viselkedhetnék úgy?

- Az örökség miatt.

- Hogyhogy?

- Mert engem kijátszottak.

- Engem is!

- Igazán? Ön sem kapott semmit?

- Egyetlen fillért sem!

- Hiszen jelentékeny összeget fizettek ki az örökösöknek odaát!

- Hogyne, a Timpe örökösöknek Plauenben, de nem nekem, pedig én éppen olyan hamisítatlan

Timpe vagyok, mint ők.

- Engedje meg, hogy valóban meggyőződjem róla! Mi az ön teljes neve?

- Timpe Obed Kasper.

- Az apjáé?

- Timpe Zakariás Benjámin.

- Az apjának hány testvére volt?

- Öt. A három fiatalabb Amerikába vándorolt. Azt hitték, ott gyorsan meggazdagodhatnak,

mert igen sok fegyverre van szükség. Mind az öt testvér fegyverkovács volt.

- Hogy hívták a második fivért, aki Plauenben maradt?

- Dániel Jónás. Meghalt és két fiú maradt utána, Mikeás Péter és Márk Absalom, akik

százezer tallért örököltek és az Alabama állambeli Fayette városból kapták meg a pénzt.

- Ez mind megegyezik a valósággal, teljesen megegyezik! Bebizonyította tehát, hogy tényleg

az unokatestvérem.

- Ó, még jobban is be tudom bizonyítani. Óvatosságból megőriztem összes papírjaimat és

okmányaimat: mindig magamnál hordom őket. Azonnal megmu...

- Most ne, most ne, talán később - vágott a szavába a barna. - Hiszek önnek. Azt is tudja,

ugyebár, miért volt az öt fivérnek és fiaiknak csupa bibliai neve?

- Igen. Ősrégi szokás ez családunkban, melytől nem tért el senki.

- Úgy van! És ezt a szokást ideát, az Államokban, könnyedén megtarthatták, mert az amerikai

is előszeretettel használja ezeket a neveket. Az én apám volt a hármadik fivér, Mardokeus

Dávidnak hívták és New Yorkban maradt. Az én nevem Hassel Benjámin. A két fiatalabb

továbbvándorolt az országban és Alabama államban, Fayette-ben telepedtek le. A legfiata-

labbat Habakuk Józsefnek hívták; gyermektelenül halt el és ő hagyta hátra a nagy örökséget. A

negyedik fivér, Tóbiás Holofernesz, ugyanabban a városban hunyt el; egyetlen fia, Náhum

Sámuel, a csaló.

- Hogyan?

7

- Mindjárt megtudja. Én nem sejtettem semmiről semmit. Apám ugyan levelezett eleinte két

fayette-i fivérével, de ez lassacskán abbamaradt, úgyhogy majdnem elfelejtették egymást. Az

Államokban oly nagyok a távolságok, hogy idővel még fivérek is szem elől vesztik egymást.

Apám halála után én vezettem tovább az üzletet, jól-rosszul, alig kerestem többet, mint hogy

fenntartsam magamat. Egyszer Hobokenben egy némettel találkoztam, bevándorló volt és

Voigtlandból, Plauenből jött. Természetesen kérdezősködtem tőle ottani rokonaim felől, és

nagy csodálkozással hallottam, hogy ők százezer tallér készpénzt örököltek Habakuk bácsitól

Fayette-ből. Én pedig semmit! Azt hittem, megüt a guta! Nekem is jár a részem, írtam is vagy

tízszer, sőt még többször is Fayette-be, de nem kaptam választ. Erre rövid habozás után

eladtam üzletemet és odautaztam.

- Helyesen, nagyon helyesen, kedves rokon! Nos, és mi volt az eredmény?

- Szomorú, mert a madár láthatatlanná vált; elrepült.

- Melyik madár?

- Hiszen ezt már gondolhatná! Fayette-ben azt hitték, hogy az öreg József Habakuk

egyszerűen csak jómódú volt; hogy oly gazdag lett volna, azt senki sem sejtette. Valószínűleg

fösvénysége nem engedte, hogy elárulja. Fivére, Tóbiás Holofernesz, hamarább halt meg,

nagyon szegényen, és ő magához vette Tóbiás fiát, Náhum Sámuelt, az unokaöccsét. Tehát ez

a csaló. Azt nem tudta ugyan elkerülni, hogy ne küldjön százezer tallért Plauenbe, de a többi

pénzzel elillant, szóval, azzal a százezer tallérral is, mely engem illet.

- Az én százezer talléromat valószínűleg szintén magával vitte...

- Biztos vagyok benne.

- Gazember! Apám elköltözött Plauenből, mert az üzleti versengés miatt alaposan össze-

veszett fivérével. Ez az ellenségeskedés az elszakadás ellenére is folyton csak növekedett,

úgyhogy végül egyik sem akart tudni vagy hallani a másikról. Időközben apám meghalt, fivére

Plauenben szintén. Később a fivérei írtak nekem, hogy József Habakuk bácsitól Amerikából

százezer tallért örököltek. Azonnal Plauenbe utaztam, hogy puhatolózzam. Ott természetesen

nagyban ment a rongyrázás. A két unokatestvérünket nem hívták másképpen, mint Timpe

örökösöknek; üzletüket feladták és úgy éltek, mint valami hercegek. Nagyon jól fogadtak és

néhány hétig náluk kellett maradnom. A régi ellenségeskedésről egy szó említést sem tettek,

de éppilyen kevéssé tudtam valami közelebbit és bizonyosat megtudni József Habakuk bá-

csiról és hagyatékáról. Az unokatestvérek mutogatták nekem gazdagságukat, de úgy látszott,

nemigen óhajtják, hogy én is megkapjam a részemet. Erre éppen olyan hirtelen elhatároztam

magamat, mint ön: eladtam az üzletemet, Amerikába utaztam, és New Yorkból természetesen

azonnal egyenesen Fayette-be.

- Ó, tehát szintén! És mit talált ott?

- Ugyanazt, amit ön - csakhogy engem ki is kacagtak. Azt mondták, hogy az odavaló Timpék

sohasem voltak jómódúak.

- Ostobaság! Tudott akkoriban angolul?

- Nem.

- Akkor önt mint németet bolonddá tették. Azután mihez fogott?

- St. Louisba indultam, ahol Mr. Henrynél, a híres huszonöt lövéses Henry-puska feltaláló-

jánál akartam munkát vállalni, hogy annyit tanuljak és lessek el művészetéből, amennyit csak

lehetséges, de Napóleon városában, az Arkansas és Mississippi mellett néhány vadász társa-

8

ságába kerültem, kiknek kapóra jöttem mint fegyverkovács. Nem engedtek tovább és rávettek,

hogy menjek velük a Sziklás-hegységbe. Így hát én is vadnyugati vadász lettem.

- És meg van elégedve ezzel a cserével?

- Meg. Persze jobb szeretném, ha megkaparinthattam volna a százezer dolláromat, és örökös

dáridóban élhetnék, mint a Timpe örökösök.

- Hm! Ez még talán bekövetkezhetik.

- Bajosan! Később nekem is eszembe jutott, hogy az öreg József Habakuk talán mégis nagyon

gazdag lehetett, és unokaöccse, Náhum Sámuel ugorhatott meg a pénzzel. Kerestem is hosszú

éveken keresztül, de eredménytelenül, amint már említettem önnek.

- Én is kerestem és éppígy hiába, de csak mostanáig. Mert most a nyomában vagyok.

- A nyo-má-ban? Igaz lehet ez? Valóban? - kiáltotta Kasper, oly hirtelen felugorva helyéről,

hogy az összes jelenlevő felfigyelt és tekintetüket a két beszélgetőre szegezték.

- Csend és nyugalom! - figyelmeztette Hassel. - Nem szabad oly hamar kijönnie a sodrából.

Egészen szavahihető ember szájából hallottam, hogy egy Timpe Náhum Sámuel nevezetű

ember lakik jelenleg Santa Fében, aki valaha fegyverkovács volt és most végtelenül gazdag.

- Odaát Santa Fében? Akkor haladéktalanul oda kell mennünk, mindkettőnknek!

- Egy véleményen vagyunk, rokon. Természetesen szándékomban volt felkeresni és kénysze-

ríteni rá, hogy kifizesse a részemet a kamatokkal együtt. Nem áltattam magamat, tudtam, hogy

ez nehéz, nagyon nehéz lesz, és éppen ezért örülök, hogy találkoztam önnel, mert kettőnknek

könnyebben sikerülhet. Oly módon lépünk fel vele szemben, hogy ijedtében bevallja gaztettét

és haladéktalanul kifizeti a pénzt. Vadászok vagyunk és megfenyegetjük: a préri törvénye

szerint fogunk eljárni vele szemben.

- Magától értetődik, egészen magától értetődik! - helyeselt Karper nagy buzgalommal. - Mi-

csoda szerencse, hogy találkoztam önnel. Ön? Nem ostobaság, rokon, hogy önözzük egymást,

mikor unokatestvérek és társak vagyunk a balsorsban?

- Teljesen igaza van.

- Tehát tegeződjünk össze, rendben?

- Jól van. Itt a kezem, csapj bele! Újból megtöltjük a poharakat és kiürítjük egészségünkre

meg vállalkozásunk sikerére. Nos, koccints velem!

- Szervusz, rokon, vagy még inkább: szervusz, kedves Hassel!

- Szervusz! De Hassel? Nem tudod, hogy az Államokban az emberek lehetőleg röviden

beszélnek, főleg a nevekkel takarékoskodnak? Azt mondják, hogy Jim, Tim, Ben, Bob és nem

mondanak ki minden szótagot, ha egyetlenegy is elegendő. Az apám mindig Hasnak szólított

Hassel helyett, és már egészen megszoktam. Hívj te is úgy!

- Has? Hm! Akkor te is a Kasnak neveznél Kasper helyett?

- Miért ne?

- Nem hangzik ez nagyon bután?

- Bután? Dehogy! Egészen jól hangzik, én mondom neked; nekem tetszik és egészen mindegy,

hogy mások mit szólanak hozzá. Tehát még egyszer: szervusz, kedves Kas!

- Szervusz, kedves Has! A legújabb Timpe örökösöknek, Kasnak és Hasnak egészségére!

9

Halkan koccintottak, hogy ne vonják magukra a többi mulatozó figyelmét. Azután így szólt a

barna Has:

- Tehát fel Santa Fébe! De ezt nem lehet csak úgy könnyedén és hamarosan nyélbe ütni, mert

igen nagy kerülőt leszünk kénytelenek tenni.

- Miért? - kérdezte a kenderszőke Kas.

- Mert a komancsok területén kellene áthaladnunk, ha a legrövidebb utat választjuk.

- Nem hallottam róla, hogy a komancsok mostanában kiásták volna a harci bárdot!

- Én sem, de az indiánok még a legteljesebb béke idején is harciasak és gyakran ellenséges

indulatúak a sápadtarcúakkal szemben. Ezenkívül tegnap egy kereskedővel találkoztam, aki

tőlük jött. Tudod, hogy az indiánok szinte sohasem bántják a kereskedőket, mert feltétlenül

szükségük van rájuk. Ő mesélte nekem, hogy a híres komancs főnök, Tokvi Kewa most nincs

a törzzsel. A legjobb harcosaival együtt eltávozott, senki sem tudja, hová.

- Tokvi Kewa, a Fekete Táltos, a vadászok hóhéra? A legjobb harcosaival? Nem mondta meg,

hova? Mindenesetre erős a gyanú, hogy újból valami kegyetlenségen töri a fejét. Igazán nem

félek egyetlen vöröstől sem, de bármilyen bátor is az ember, mindig okosabb, ha ilyen fickó-

val nem is találkozik. Azt javaslom, tegyünk inkább kerülőt és érkezzünk egy héttel később

Santa Fébe. A mi Náhum Sámuelünk talán nem fog másodszor is megugrani az orrunk elől.

- Ha meg is ugrana: megvan a nyoma és egészen bizonyosan...

Nem folytathatta, mert a mérnök visszajött és két embert hozott magával. Kas és Has beszél-

getésük hevében nem hallották a mozdonyfüttyöket. A tehervonat megérkezett; a mérnök

elintézte a dolgát, pályafelügyelő meg a raktárfőnök kísérte vissza. Fejbólintással köszöntötte

a két idegent, azután mindhárman a mesztichez ültek, a hivatalnokok és magasabb rangú urak

részére fenntartott asztalhoz. Ők is grogot hozattak, majd a mesztic megkérdezte:

- Nos, Sir, jöttek újságok?

- Nem - felelte a mérnök -, bizonyára holnap jönnek meg, de azért kaptam híreket.

- Jókat?

- Sajnos, nem. Mostantól kezdve nagyon elővigyázatosnak kell lennünk.

- Miért?

- Az utolsó állomás közelében indiánok nyomait észlelték.

Egy pillanatra úgy tűnt, mintha a mesztic szeme gúnyosan fölvillant volna, de hangja közöm-

bösen csengett, mikor megszólalt:

- Ez még nem ok arra, hogy rendkívül éberek legyünk!

- Én pedig azt hiszem!

- Pshaw! Semelyik törzs nem ásta ki a harci bárdot és ha még úgy is lenne, nem szabad

néhány lábnyomból mindjárt ellenségre következtetni.

- A barátok megmutatják magukat. Aki elrejtőzik, annak nincsenek jó szándékai; ezt még én

is tudom, pedig nem vagyok scout,* sem pedig prérivadász. Nos, ön kiváló scout és ismerős

ezen a vidéken; azért alkalmaztam, hogy átkutassa a környéket.

* Felderítő, vezető, nyomkereső.

10

A mesztic teste megfeszült, mintha dühösen fel akarna pattanni, de aztán erőt vett magán és

nyugodt hangon felelt:

- Meg is teszem, Sir, ámbár tudom, hogy nincs rá szükség. Indián nyomoknak csak háborús

időkben van fenyegető jelentőségük. És még egyet: a vörösök gyakran jobb és megbízhatóbb

emberek, mint a fehérek.

- Ez a vélemény csak becsületére válik az ön emberszeretetének, de én példákkal, sőt számos

példával tudnám igazolni, hogy tévedésben van.

- Én pedig még többel, hogy igazam van. Volt ember valaha hűbb, mint amilyen Winnetou

Old Shatterhandhez?

- Winnetou kivétel. Ismeri őt?

- Látni még nem láttam soha.

- És Old Shatterhandet?

- Őt sem; de minden tettüket ismerem.

- Akkor hallott Tanguáról is, a kajovák főnökéről.

- Igen.

- Micsoda áruló gazember! Mikor Old Shatterhand még zöldfülű volt, pártfogójának játszotta

ki magát és mégis állandóan, folytonosan az életére tört. Bizonyára meg is ölte volna, ha ez a

fehér nem lett volna okosabb és erősebb. Hol van itt a hűség, amiről ön beszél? És hogy a

vörösök lábnyomai csak háborúban jelentenek veszélyt? Hát nem támadtak meg az ojallalla

sziúk béke idején is újra meg újra vonatokat? Nem öltek meg béke idején férfiakat és raboltak

el asszonyokat? Megbüntették őket, de nem a nagy vadász- és katonacsapatok, hanem két

magányos ember, Winnetou és Old Shatterhand. Ha csak egyikük itt lenne, akkor bizonyára

kevésbé keltenének bennem félelmet az indián nyomok.

- Pshaw! Ön túloz, Sir! Annak a két embernek szerencséje volt, ez az egész. Vannak éppen

olyan, sőt még kiválóbb emberek is, mint ők.

- Hol?

A mesztic büszkén, kihívó szemekkel pillantott a mérnök szemébe és így felelt:

- Ne kérdezzen, hanem nézzen körül!

- Talán magát gondolja, saját magát?

- És ha úgy lenne?

A mérnök rendre akarta utasítani, de erre nem került sor; Kas kettőt lépett hosszú lábaival,

odaállott a mesztic elé, mint egy cölöp, és megszólalt:

- Ön a legnagyobb birka, akit csak láttam, fiam!

A félvér abban a pillanatban felugrott és kirántotta övéből a kését; de Kas még gyorsabban

előkapta revolverét, rászegezte és figyelmeztette:

- Csak ne hamarkodjuk el, fiam! Vannak emberek, akik nem szeretik, ha golyót kapnak az

ostoba fejükbe, sőt nem is élik túl, és okom van feltételezni, hogy ön is ilyen ember.

A feléje irányított revolvercső megakadályozta a meszticet, hogy kését használhassa, mert a

golyó gyorsabb, mint a legjobb penge. Tehetetlen dühvel sziszegte oda a hosszúnak:

- Ki engedte meg önnek, hogy beleavatkozzék a beszélgetésünkbe?

11

- Én magam, fiam, én magam. És ha én megengedek magamnak vagy bárkinek másnak

valamit, akkor szeretném látni azt az embert, aki ezt nem tűri! Talán maga lenne az, mi?

- Ön goromba, Sir!

- Well, ezt a feleletet elfogadom, mert látom belőle, hogy tetszem magának. De vigyázzon

nehogy maga is megtetsszen nekem, különben úgy jár, mint akkoriban Timpe örökösei!

- Timpe örökösei? Kicsoda ön tulajdonképpen, Sir?

- Olyan valaki, aki egy rossz szót sem enged mondani Winnetouról és Old Shatterhandről;

többet nem kell tudnia. Isten vele, fiam, és tegye vissza azt a vasat az övébe, nehogy kárt

tegyen vele magában!

Kas visszatért asztalához és kedélyesen letelepedett. A mesztic villámló szemekkel követte

mozdulatait, izmai feszültek, hogy utánaugorjék és testébe döfje a kést, de nem merészelte.

Volt valami a sovány ember tartásában, ami megbénította a lábát. Eldugta a kését, újból leült

és maga elé mormogta, hogy asztaltársai előtt mentegesse magát:

- A fickó nyilván bolond, és okos embert nem sérthet meg. Csak fecsegjen!

- Fecseg? - mondta a mérnök. - Ellenkezőleg, nagyon talpraesetten beszélt. Örülök neki, hogy

Old Shatterhand és Winnetou érdekében síkraszállott, mert a Vadnyugat két hősének tetteivel

és élményeivel nagy előszeretettel foglalkozom. Szeretném tudni, valóban ismeri-e őket.

Ezzel a másik asztal felé fordult és megkérdezte:

- Önök prérivadásznak nevezik magukat, Sir. Találkoztak valaha Winnetouval vagy Old

Shatterhanddel?

Kas kis egérszemei vidáman villogtak, miközben így felelt:

- Hogyne! Két hétig lovagoltam velük.

- Teringettét! Nem jönne át hozzánk, hogy beszéljen róluk?

- Nem.

- Miért nem?

- Mert nem vagyok ügyes elbeszélő, Sir. Nagyon különös dolog az az elbeszélő tehetség; arra

születni kell. Már gyakran megpróbáltam, de nem vagyok rá képes. Rendesen a közepén vagy

a végén kezdem el és mindig az elején vagy már a közepén végzem. Röviden csak annyit

mondhatok, hogy akkoriban hét fehér vadász társaságában voltam és az upsarokák fogságába

kerültünk, akik a kínzócölöpre szántak minket. Ezt megtudta Old Shatterhand és Winnetou.

Megkeresték a nyomunkat, odalopózkodtak az upsarokákhoz és éjnek idején kiszabadítottak

minket, egészen egyedül, mindenféle segítség nélkül. Olyan mestermunka volt ez, melyet

bizonyára nem tudna megtenni az ön félvérje, aki az előbb olyan tele szájjal beszélt.

A mesztic újból fel akart fortyanni, de a mérnök egy gyors kérdéssel, melyet Kashoz intézett,

megelőzte.

- Nem tudja véletlenül, Sir, hogy hol vannak jelenleg ők ketten?

- Fogalmam sincs róla. Egyszer arról beszéltek, hogy Old Shatterhand odaát van valamelyik

régimódi országban, Egyiptomnak, Perzsiának vagy hogy hívják, de nemsokára visszatér.

- Nagyon szeretném már egyszer látni őket. Hát még a fegyvereiket! Igazán olyan kiválóak,

ahogy mondják?

12

- Meghiszem azt, Sir! Winnetou ezüstpuskája még sohasem adott le hibás lövést; nincs párja a

maga nemében. Old Shatterhand medveölője olyan, mint egy ijesztő szörnyeteg, rettenetes

nagy távolságról is eltalálja és megsemmisíti célját. Hát még a Henry-puskája! Gondolja csak

el, Sir: huszonöt lövés fél perc alatt! Én fegyverkovács voltam és tudom, hogy mit jelent ez.

Henry, úgy hiszem, csak tíz vagy tizenöt ilyen fegyvert készített, de hol és kinek a tulajdo-

nában vannak ezek? Egyetlenegy sem ismeretes, csak az Old Shatterhandé. Micsoda pénzeket

fizetne érte egy szakértő! - De Sir, ha szívességet akarna tenni nekünk, mondja meg, hol

helyezhetnénk el a lovainkat. Nagyon szeretném, ha biztos helyen, zár és fedél alatt lennének,

miután az előbb indián nyomokról beszélt.

- Önnek is gyanúsak ezek a nyomok?

- Természetesen! Az okos félvér gondoljon, amit akar, én tudom, hányadán vagyok.

- Akkor a szerszámbódét ajánlom fel önöknek, annak jó erős lakatja van; a raktárfőnök

odavezeti önöket és gondoskodik takarmányról meg vízről is.

A nevezett szolgálatkészen állott fel helyéről és Kas meg Has követték őt lovaikhoz.

A fehér vasúti munkások teljes figyelemmel hallgatták az elbeszélést; éppúgy lebilincselte

őket, mint a főnöküket.

A mérnök a két vadász távollétét felhasználva, rendreutasította a meszticet iménti viselke-

déséért.

Az látszólagos nyugalommal fogadta, bár csak úgy forrt benne a méreg. Kis idő múlva

odakinn újból lódobogás hallatszott.

- Hát ez mi? - kérdezte a mérnök csodálkozva. - Visszahozzák a lovakat? Pedig van elég hely

a bódéban.

A bejárat felé pillantott de nem azokat látta belépni, akik az előbb kimentek, hanem két

egészen más férfit. Egy fehér és egy indián volt.

Az előbbi nem volt nagyon magas és vállas alak. Sötétszürke körszakáll vette körül napbar-

nított arcát. Vonásai nemesek és rendkívül bizalomgerjesztőek voltak. Rojtos nadrágot és a

varrásoknál éppen úgy kirojtozott vadászinget meg hosszú szárú csizmát viselt, mely a térdén

felül ért, továbbá széles karimájú nemezkalapot, melynek zsinórjára körös-körül a félelmetes

szürke medve fülhegyeit fűzte. Az egyetlen szíjdarabból készített, széles övbe két revolver

meg egy bowie-kés volt dugva; az öv láthatóan telis-tele volt töltényekkel és több bőrzacskó

lógott le róla, melyekben valószínűleg azok az apróságok húzódtak meg, melyekre egy va-

dásznak szüksége van. Bal válláról jobb csípőjére hurokba kötött, többszörösen font lasszó

csüngött alá, a nyakából pedig selyemzsinóron kolibritollakkal díszített békepipa, melynek

művészien metszett fejébe indián jelek voltak bevésve. A hátán széles szíjon szokatlanul

hosszú és nehéz kétcsövű fegyver lógott, jobb kezében egy könnyebb egycsövű volt, amelyről

látszott, hogy különleges závárzata lehet, bár maga a puska bőrtokba volt rejtve.

Az indián éppen úgy volt öltözve, mint a fehér, csak a magas csizma helyett könnyű moka-

szint viselt, melyeket sündisznótüskék díszítettek. Hajadonfőtt volt, sűrű, hosszú, kékesfekete

haját magas, sisakszerű kontyba tűzte, és csörgőkígyóbőrrel fonta át. Nyakában viselte gyógy-

szeres zacskóját, értékes békepipáját és egy háromszoros láncot grizzly-körmökből. Bátorsá-

gának és lélekjelenlétének ragyogó bizonyítéka volt ez, mert indiánnak nem szabad olyan

diadalmi jelvényeket viselnie, melyeket nem saját maga ejtett el. A lasszó éppúgy hozzátarto-

zott öltözékéhez, mint övében a revolverek, a bowie-kés meg bőrzacskók. Jobbjában kétcsövű

puskát tartott, melynek farészei sűrűn tele voltak hintve ragyogó ezüstszegekkel. Komoly,

13

férfiasan szép arcának kifejezését majdnem szelídnek lehetett volna nevezni; sötét, bársonyos

szemében nyugodt tűz ragyogott; pofacsontja alig észrevehetően ugrott előre, arcbőre halvány

világosbarna volt, némi bronz árnyalattal.

A két újonnan érkezett nem volt óriás termetű; csendesen és szerényen jöttek be, megjele-

nésük mégis rendkívülien hatott. A kínaiak zümmögése abban a pillanatban elhallgatott; a kis

szobában a fehér munkások önkéntelenül felállottak helyükről; a mérnök társa és a félvér

ugyanúgy cselekedtek; a boltos még egy meghajlással is megpróbálkozott, sajnos, meglehe-

tősen groteszkül ütött ki. Ők ketten észre sem látszottak venni a feltűnést, amelyet keltettek.

Az indián csak fejének könnyed, de semmiképpen sem gőgös biccentésével köszönt, a fehér

pedig barátságos hangon szólalt meg:

- Jó estét, uraim! Csak maradjanak ülve, nem szeretnénk zavarni.

Majd a vendéglőshöz fordulva, így folytatta:

- Kaphatnánk önnél valami jó szert az éhség és a szomjúság ellen, Sir?

- Természetesen, örömömre szolgál, uraim! - felelte ez. - Rendelkezésükre áll, amim van.

Foglaljanak helyet, uraim, a tűz mellett. Ül ugyan ott már két vadász, akik egy pillanatra

kimentek, de ha ez zavarja önöket, majd átadják a helyüket.

- Ezt semmi esetre sem akarjuk. Előbb itt voltak, mint mi, tehát több joguk van rá. Ha

visszatérnek, meg fogjuk kérdezni őket, itt maradhatunk-e az asztaluknál. Egyelőre készítsen

nekünk valami meleg italt, aztán majd meglátjuk, mit tudna enni adni.

A hátrahagyott fegyverekből látták, hol ült Kas és Has, és az asztal másik oldalán foglaltak

helyet.

- Pompás fickók! - súgta a mérnök két szomszédjának. - Az indián úgy tekintget körül, mint

egy király, a fehér nem kevésbé.

- És az indián fegyvere! - felelte éppen olyan halkan a pályaőr. - Az a sok ezüstszeg rajta!

Vajon...

- Az ezüstpuska! Winnetou! Nézzék csak a kettőscsövűjét! Vajon ez lenne az a híres

medveölő? És a kis, könnyű puska! Talán bizony a Henry-karabély? Ő lenne?

Ekkor hirtelen behallatszott az ajtóból Kasper hangja:

- Az ördögbe is! Micsoda lovak ezek itt? Ki jött meg?

- Nem tudom - felelt neki a raktárfőnök, aki a két unokatestvérrel a bódétól visszatért.

- Milyen pompás két fekete mén! Ez a hosszú sörény! Ismerem őket és ismerem a lovasokat

is, akik hozzájuk tartoznak. Indián módra felszerszámozva! Úgy van, úgy van! Micsoda öröm!

Éppen úgy, mint a Timpe örökösöknél! Gyerünk be, gyerünk gyorsan be: megláthatjátok a

Vadnyugat két leghíresebb férfiát!

Hosszú léptekkel indult az épület belsejébe, Has és a raktárnok követték. Arca ragyogott az

örömteljes izgalomtól. Midőn megpillantotta az apacs főnököt és annak fehér barátját és vér-

testvérét, valósággal feléjük rohant, üdvözletképpen mindkét karját kinyújtotta és felkiáltott:

- Igen, ők azok, ők azok; nem tévedtem! Winnetou és Old Shatterhand! Micsoda öröm ez

nekem, micsoda végtelen öröm! Adják ide a kezüket, uraim, hadd szorítsam meg!

14

Old Shatterhand odanyújtotta jobbját és barátságos mosollyal felelt:

- Nagyon örülök, hogy láthatom, Mister Timpe. Itt a kezem. Ha meg akarja szorítani, csak

tessék, tetszése szerint.

Kas megragadta, teljes erejéből megrázta és elragadtatva kiáltotta:

- Mister Timpe! Mister Timpének nevez engem? Hát ismer még? Nem felejtett el, Sir?

- Nem egykönnyen felejtjük el azt az embert, akivel olyan dolgokat éltünk át, mit akkoriban

én önnel és társaival.

- Igen, igen, bizony nagyon is benne voltunk akkor a pácban. Meg akartak ölni bennünket;

önök azonban kiszabadítottak. Soha, de soha nem felejtem ezt el önöknek, azt elhihetik

nekem. Épp az imént beszéltünk erről a kalandról. Winnetou, az apacsok nagy főnöke is

megengedi, hogy üdvözöljem?

A kérdezett kezet nyújtott és komoly, de mindamellett barátságos hangon megszólalt:

- Winnetou üdvözli fehér testvérét és kéri, hogy üljön le ide mellé.

Erre felállott a mérnök, odajött, nagyon udvariasan meghajolt és így szólt:

- Bocsássák meg a merészségemet, uraim! Nem szabad itt maradniok, meghívom önöket,

jöjjenek át a mi asztalunkhoz, mely elöljárók és kiváló személyiségek részére van fenntartva.

- Elöljárók és kiváló személyiségek? - felelt most Old Shatterhand. - Mi sem elöljárók nem

vagyunk, azt sem képzeljük, hogy kiválóbbak lennénk másoknál. Köszönetet mondunk a

meghívásért, de kérjük, hadd maradhassunk itt.

- Ahogy óhajtja, Sir. Mindenesetre nagyon boldogok lettünk volna, ha a Vadnyugat két leg-

híresebb emberével koccinthatunk és társaloghatunk...

- A társalgás alól nem húzzuk ki magunkat. Úgy gyanítom, hogy ön ennek a pályarésznek a

felügyelője.

- Én vagyok a mérnök, ott láthatják a pályaőrt és a raktárnokot, amott pedig a scout ül, akit

azért alkalmaztunk, hogy gondoskodjék a biztonságunkról.

Old Shatterhand rövid, nem feltűnő, de élesen fürkésző pillantást vetett a félvérre, majd

megkérdezte:

- Scout a biztonságuk miatt? Hogy hívják ezt az embert?

- Yato Inda (Jó Ember). Indián neve van, mert indián anyától származik.

A fehér vadász hosszú, még élesebb pillantással mérte végig a meszticet, azután oly halkan

dörmögött valamit, hogy csak az apacs hallhatta. Arcáról nem lehetett leolvasni, mit gondolt.

De a főnöknek oka lehetett nem hallgatni, mert a scouthoz fordult:

- Engedje meg, testvérem, hogy megszólítsam! Itt mindenkinek óvatosnak kell lennie és ha

ennek a telepnek a biztonságához scout szükséges, akkor ellenségnek is kell lenni, mely a

tanyát fenyegeti. Kik ezek?

A mesztic udvariasan, de mégis kissé hidegen válaszolt:

- Úgy látszik, a komancsok.

Winnetou figyelmesen nézett a félvérre, mintha minden egyes szavát külön akarná mérlegelni.

A válasz hallatán várt még néhány pillanatig, mintegy magába mélyedve, majd így folytatta:

- Van testvéremnek valami oka erre a gyanúra?

15

- Valódi, igazi okom nincs; az egész csak feltevés.

- Testvéremet Yato Indának hívják. Yato annyit jelent, hogy jó és a navajo nyelvből szár-

mazik. Inda annyi, mint ember és az apacs nyelvből való. A navajók is apacsok, úgy sejtem

tehát, hogy félvérű testvérem anyja apacs nő volt.

A félvérnek ez a kérdés láthatólag kellemetlen volt; megkísérelte, hogy kikerülje a feleletet.

Elutasító hangon így válaszolt:

- Hogyan lehetséges, hogy a nagy Winnetou egy jelentéktelen indián asszonnyal törődik?

- Mert a te anyád - hangzott határozottan és élesen a főnök szájából -, és mert tudni akarom,

ha itt vagyok, hogy milyen embernek kell gondoskodnia ennek a helynek a biztonságáról.

Melyik törzshöz tartozott az anyád?

Erre a hangra és a nyílt tekintettel szemben, ahogy Winnetou ránézett, a scout nem

hallgathatott. Így felelt tehát:

- A pival-apacsok törzséhez.

- És tőle tanultál beszélni is?

- Természetesen.

- Az apacsok minden nyelvét és tájszólását ismerem. A nyelvvel képeznek és egyben a

torokból ejtenek ki sok hangot, melyeknél te csak a nyelvedet használod, éppen úgy, mint

ahogy a komancsok szokták.

Erre a mesztic felpattant:

- Azt akarod ezzel talán mondani, hogy én komancs nő fia vagyok?

- És ha ezt állítanám?

- Ez még nem bizonyíték. És ha anyám komancs nő lett volna is, az még távolról sem jelenti,

hogy én a komancsokkal tartok.

- Bizonyára nem; de ismered Tokvi Kewát, a Fekete Táltost, a komancsok vérszomjas

főnökét?

- Csak hallottam róla.

- Volt egy leánya, ki egy sápadtarcú squaw-ja lett; mindketten meghaltak és egy félvér fiú ma-

radt utánuk, akit a Tokvi Kewa a fehérekkel szembeni gyűlöletre nevelt. Ezt a fiút egykoron

egyik játszópajtása késsel megvágta a jobb fülén. Hogy van az, hogy te úgy beszélsz, mint egy

komancs és a jobb füleden egy bevágás van?

Erre a scout felugrott és hangosan azt kiáltotta:

- Ezt a sebet éppen a komancsokkal való ellenségeskedésnek köszönhetem; küzdelembe

keveredtem velük. Ha kételkedsz benne, felszólítalak, hogy küzdj meg velem.

- Pshaw!

Csak ezt az egy szót válaszolta Winnetou, leírhatatlanul megvető hangon; azután elfordult tőle

és a sör után nyúlt, melyet a vendéglős éppen behozott.

Mint rendesen ilyen kellemetlen jelenetek után, mély csend állott be, mielőtt mindkét asztalnál

újból elkezdődött volna a beszélgetés. Azután a mérnök megkérdezte, hogy Old Shatterhand

és Winnetou itt szándékoznak-e tölteni az éjszakát. Mikor igenlő feleletet kapott, a lakását

ajánlotta fel, és vendégszeretetét ezzel az indokolással támogatta:

16

- Az önök előtt érkezett két gentlemannek a vendéglős már fekvőhelyet ígért magánál; ott több

hely már nincs. Odakünn az esőben csak nem fognak aludni. És itt, a bódéban, a horkoló

kínaiaknál? Szó sem lehet róla! Kínaiakat hozattunk, mert nem tudtunk fehér munkásokat

találni és mert olcsóbbak és könnyebben is féken lehet őket tartani, mint azt a népséget,

melyre különben rá lennénk utalva. Mondja, Sir, hogy elfogadják meghívásomat!

Old Shatterhand kérdő pillantást vetett Winnetoura, látta, hogy az rábólint, tehát így felelt:

- Igen, elfogadjuk, feltéve, hogy lovaink is jó és biztos ellátásban részesülnek itt.

- Azt megkapják. A másik két gentleman lovait is biztonságba helyeztük. Meg akarják talán

tekinteni a lakásomat?

- Igen, mutassa meg! Mindig jó, ha az ember ismeri azt a helyet, ahol az éjszakát tölti.

Winnetou és Old Shatterhand felvették fegyvereiket és követték a mérnököt egy nem nagyon

távol fekvő, alacsony épülethez, melynek falai kőből voltak, mert nemcsak átmeneti célokra,

hanem később a hídőrség lakásául szánták. A mérnök ajtót nyitott és mikor beléptek, gyertyát

gyújtott. A szobában tűzhely, asztal, néhány szék és a különféle szerszámokon meg edényeken

kívül széles ágy állott, melyen elég hely volt. A két vendég megelégedésének adott kifejezést

és indulni akartak, hogy lovaikat is elhelyezzék. Erre így szólt a mérnök:

- Nem akarják a holmijukat rögtön itt hagyni? Minek cipelik takaróikat és fegyvereiket

feleslegesen ide-oda?

Nem találtak okot, miért ne adnának neki igazat. A falak erősek voltak, az ablakok pedig oly

kicsinyek, hogy ember nem fért be rajtuk; a vastag fából készült ajtónak erős zára volt, úgy

látszott tehát, hogy az említett tárgyak itt egészen biztos helyen maradnak; ott is hagyták őket,

azután a lovakat a fészerbe vitték, ahol már a két Timpe elhelyezte a magáét. Vizet meg

takarmányt adtak nekik, azután mindhárman visszatértek a kocsmába.

Útközben a mérnök kijelentette, hogy vacsorára is a vendégei és még hozzáfűzte:

- Ma este tehát önökkel és nem az embereimmel vacsorázom, miután egyikük, a scout, nem

tetszik önöknek. Mondja csak, Mister Winnetou, oka van rá, hogy ne bízzék benne?

- Winnetou soha sem mond vagy tesz valamit ok nélkül - felelte az apacs főnök.

- Hiszen mindig hű és megbízható volt!

- Winnetou nem hisz ebben a hűségben. Testvérem majd tapasztalni fogja, meddig tart. A

félvér Yato Indának, vagyis jó embernek nevezi magát, a valódi neve azonban valószínűleg

De Senanda, ami a komancsok nyelvén „mérges kígyót” jelent.

- Van ilyen nevű komancs? - kérdezte a mérnök Old Shatterhandet.

- Azt a félvért hívják így, akiről Winnetou az előbb beszélt, ő ugyanis a Fekete Táltos unokája.

- Mister Winnetou, tisztelet, becsület az ön éleslátásának és ítéletének, de most az egyszer

bizonyosan tévedett. A scout annyi bizonyítékát adta hűségének, hogy bíznom kell benne.

- Fehér testvérem azt teheti, ami tetszik neki; de ha Old Shatterhand és Winnetou később úgy

beszélnek, hogy azt a scout is hallja, akkor mindaz, amit mondanak, csak ámítás.

Mikor megint visszatértek a kocsmába, a mérnök jó vacsorát rendelt a vendéglősnél öt

személyre, mert most már a két Timpét is vendégének tekintette és az asztalukhoz ült Old

Shatterhand megkérdezte a hosszú, szőke Kastól, mi szél hozta erre a vidékre és hová akarnak

menni innen. Kas röviden elbeszélte örökségének történetét és azt, milyen csodálatos módon

találkozott ma össze egy unokatestvérével és örököstársával.

17

- Most Santa Fébe kell mennünk - folytatta -, de sajnos, nem mehetünk a legközelebbi és leg-

egyenesebb úton.

- Miért nem?

- A komancsok miatt. Innen kelet felé indulunk és csak azután kanyarodunk délnek.

- Hm! Talán együtt lovagolhatunk. Mi ugyanis szintén Santa Fébe igyekszünk, ha nem is

örökségi ügyben.

Erre Kas összecsapta kezeit, hogy csak úgy csattant, és elragadtatásában túl hangosan fel-

kiáltott:

- Micsoda szerencse! Has, hallod? Old Shatterhanddel és Winnetouval lovagolhatunk! Most

már fütyülök az egész komancs bandára. Nem is kell kerülőt tennünk, hanem átlovagolunk

közöttük.

- Ne kiabáljon úgy! - mosolygott Old Shatterhand. - Ujjongásra semmi oka. Nekünk sem jutott

eszünkbe a komancsok területének kellős közepén átlovagolni, hanem éppen úgy, mint önök,

mi is el voltunk rá szánva, hogy kelet felé kerülünk.

- Természetesen úgy lesz, ahogy akarják. Hogy gondolják, mikor indulunk innen el, Sir?

- Holnap, mihelyt kialudtuk magunkat. Akkor este elérjük az Alder-Springet (Fűzfa-forrás),

hol tanyát ütünk éjszakára.

Erre a névre különös hangsúlyt helyezett, mert titokban az egész beszélgetés alatt a félvér

scoutot figyelte, és jól látta, milyen figyelmesen hallgatózik, ámbár azt a színezetet iparkodott

adni a dolognak, mintha a legkevésbé sem érdekelné. Különben sem ő volt az egyetlen, aki

titokban ilyen nagy figyelmet szentelt a két híres barátnak.

Egészen közel a deszkafalhoz, mely a kínaiakkal teli helyiséget a kis szobától elválasztotta,

már a két Timpe belépte előtt az ég két fia ült (így nevezik magukat a kínaiak) dohányozva és

iddogálva. Előmunkásfélék voltak vagy valamely más kisebb méltóságuk lehetett, mert egyik

honfitársuk sem ült hozzájuk. Mindent hallhattak, amit mellettük beszéltek, és meg is értették,

mert már évek óta az Egyesült Államokban éltek, és San Franciscóban megtanulták az angol

nyelvet.

Has és Kas megérkezésével nem törődtek, ahogy a többiek sem; de mikor odabenn a kis szo-

bában Old Shatterhand és Winnetou fegyvereiről és azok értékéről beszéltek, jobban füleltek.

Azután egészen váratlanul megérkezett ez a két férfiú, és a kínaiak előbb kíváncsian, később

vágyakozva kandikáltak át utánuk a deszkahasadékon, és úgy látszott, mintha le sem tudnák

venni szemüket kettőjük drága fegyvereiről. Mikor később a mérnök visszatért vendégeivel és

a fegyverek már nem voltak náluk, vége volt a kínaiak eddigi nyugalmának. Vékony szem-

öldökök le s fel szaladgált; ajkuk remegett, ujjaik görcsösen mozogtak, ide-oda csúszkáltak;

mindkettőjüknek ugyanaz az érzése és ugyanaz a gondolata volt, csak egyik sem akarta előbb

kimondani. Végül az egyik már nem tudott uralkodni magán; halkan megkérdezte:

- Hallottál mindent?

- Igen - felelte a másik.

- És láttál?

- Láttam!

- A fegyvereket is?

- Azokat is!

18

- Milyen drágák lehetnek!

- Bizony!

- Ha a miénk lenne! Mennyit kell dolgoznunk, kínlódnunk és nyomorognunk, csakhogy

csontjainkat az őseink mellé temethessék a hazánkban!

Szünet állott be; gondolkoztak. Kis idő múlva az egyik hosszút szippantott pipájából és ferde

szemével ravaszul pislogva megkérdezte:

- Sejted, hol lehetnek a fegyverek?

- Tudom - hangzott a válasz.

- Nos, hol?

- A mérnök házában. Ha a fegyverek a mieink lehetnének, eláshatnánk és senki sem tudná

meg, ki csente el őket.

- Később pedig eladhatnánk Friscóban. Sok, nagyon sok pénzt kapnánk értük, gazdag urak

lennénk, visszatérhetnénk a Mennyei Birodalomba és mindennap fecskefészket ehetnénk.

- Bizony, megtehetnénk; igazán megtehetnénk, csak akarnunk kellene!

Újabb szünet után, mialatt egymás arckifejezésében és pillantásaiban igyekeztek olvasni,

folytatták a beszélgetést.

- A mérnök háza kőből van és senki sem mászhat be az ablakon!

- Az ajtó pedig erős és nagyon szilárd, ráadásul vaslakat van rajta!

- De a tető! Nem tudod, hogy csak zsindelytető fedi?

- Tudom. Ha volna egy létra, könnyedén nyílást vághatnánk és bemászhatnánk rajta.

- Létra akad elég!

- Igaz; de hol kellene a fegyvereket elrejteni? Ha a földbe ássuk, megrozsdásodhatnak.

- Jól be kellene burkolni. A raktárbódéban van gyékény, több mint elegendő.

Egész eddig suttogó hangon beszélgettek egymással; most még közelebb húzódtak és azt a

módot, ahogyan tovább beszéltek, már csak alig hallható ajkrebegésnek lehetne nevezni.

Azután elhagyták a bódét, az egyik pár perccel később, mint a másik.

Éppen, mikor az utóbbi eltűnt, új jövevény lépett be. Egy indián volt, kék vászoninget, bőr-

nadrágot és mokaszint viselt. Csak késsel volt felfegyverezve, mely övébe volt dugva. Haja

kibontva, hosszan omlott le hátán, nyakában szíjon nagy orvosságos zacskó lógott.

A bejáratnál állva maradt, hogy a sötétségből jövet, szeme megszokja a világosságot, azután

egy pillantást vetett a nagy teremre, majd lassú léptekkel a kis szoba felé indult.

Egy indián természetesen nem volt itt ritka jelenség, a kínaiak tehát ezt az indiánt is alig

vették észre. A kis szobában, hol a fehérek ültek, megjelenése szintén nem váltott ki más

hatást, mint hogy rövid pillantással végigmérték, azután nem törődtek többet vele. Olyan

ember alázatos tartásával ment végig az asztalok között, aki tudja, hogy éppen csak megtűrik,

és a tűzhely közelében lekuporodott a földre.

Mikor a scout ezt az indiánt megpillantotta, gyors rándulás cikázott végig az arcán, de oly

villámgyorsan, hogy senki sem vette észre a jelenlevők közül. Úgy tettek mindketten, mintha

tudomást sem vennének egymás létezéséről; de a mélyen lesütött pillák alól itt-ott mégis egy-

egy pillantás suhant ide vagy oda, és úgy látszott, hogy ezeket a pillantásokat kölcsönösen

19

megértik. Azután a scout felkelt az asztal mellől és a kijárat felé indult, lassan, hanyagul cammogva, mint aki minden szándék és gondolat nélkül cselekszik.

De akadt két ember, kiknek éppen ez a nagy és tüntetésszerű céltalanság volt feltűnő:

Winnetou és Old Shatterhand. Azonnal elfordították tekintetüket az ajtóról, de csak látszólag,

mert aki ismeri a vadnyugatiak gyakorlott szemét, az tudja, oldalról is képes annyi fényt

befogadni, hogy pontosan láthassa, mi történik ott, ahová látszólag nem is néz.

Az ajtóhoz érve, a scout megfordult néhány pillanatra; látta, hogy senki sem figyeli, gyors,

rövid kézmozdulattal jelt adott a vörösnek, melynek jelentőségét csak az érthette meg, akivel

előzőleg már összebeszélt. Azután újból megfordult és kilépett a sötét éjszakába.

Ezt a jeladást Winnetou éppen úgy észrevette, mint Old Shatterhand: csak egy pillantást vál-

tottak egymással, és azonnal egy véleményen voltak. Amit gyanítottak és amit tenni akartak,

az a következő volt. Az idegen indián titkos egyetértésben áll a scouttal, mert ez jelt adott

neki. Az egyetértés titkos, mert vigyáztak rá, hogy más ne lássa és ne tudja. Mindebből rossz

szándékra lehet következtetni, melynek okvetlenül nyomára kell jönni. Valakinek tehát követ-

ni kell a scoutot, hogy meglesse, mit csinál. Mivel csaknem bizonyos volt, hogy indiánokról

van szó, ezt a feladatot Winnetou akarta magára vállalni, hiszen ő is indián volt. Sajnos, az

ajtón nem volt szabad kimennie, mert ez élesen meg volt világítva, és a scout bizonyára úgy

helyezkedett el, hogy mindenkit láthasson, ki elhagyja a bódét. Szerencséjére az apacs az

előbb észrevette, hogy a hordók, ládák és kötegek mögött egy kis ajtó van, valószínűleg abból

a célból, hogy ezeket a holmikat ki-be lehessen szállítani, anélkül, hogy a főbejárat felé

kellene kerülni. Ezen a hátsó ajtón akart Winnetou kimenni. Hogy ez lehetőleg észrevétlenül

történhessék, várnia kellett, míg a jelenlevők figyelme Old Shatterhandre irányul, ami

bizonyosan azonnal megtörténik, mihelyst ez beszélni kezd az indiánnal.

A második teendő ugyanis az volt, hogy keresztkérdések alá vegyék az indiánt és lehetőleg

kiszedjenek belőle valamit, amiből következtetni lehetne a szándékaira.

Old Shatterhand nem is késlekedett. Mikor mindenki rá hallgatott, minden szem felé irányult,

Winnetou elmaradt az asztaltól és eltűnt a hordók mögött, hogy a hátsó ajtóhoz jusson.

Az indián erős testalkatú, középkorú férfiú volt. Hamarosan kiderült, hogy ész tekintetében

sem valami gyenge fickó. Ezt persze Old Shatterhand már előre sejtette, mert ilyen titkos és

veszélyes feladatokat rendesen okos harcosra bíznak.

- Vörös testvérem távol ült tőlünk. Nem akar enni vagy inni? - így hangzott Old Shatterhand

első kérdése.

A vörös tagadólag rázta meg a fejét.

- Miért nem? Nem vagy sem éhes, sem szomjas?

- Inwarnwa éhes is, szomjas is, de nincs pénze - szólalt meg most az indián.

- Inwarnwa, ez a neved?

- Így hívnak.

- Ez az upsarokák nyelvén annyit tesz, hogy iramszarvas. Ehhez a törzshöz tartozol?

- Közülük való harcos vagyok.

- Hol legelteti a törzs most a lovait?

- Wynningban.

- Hogy hívják a főnöküket?

20

- Szürke Medvének nevezik.

Old Shatterhand véletlenül rövid idővel azelőtt a varjú-indiánoknál járt, kik a dakoták népéhez

tartoznak; módjában állott tehát megítélni, hogy hazudik-e az indián. A feleletek helyesek

voltak.

- Ha testvérem nem tud fizetni, üljön hozzánk és egyék velünk - folytatta.

Az indián fürkésző pillantást vetett reá és kijelentette:

- Inwarnwa bátor harcos; csak olyan emberekkel eszik együtt, kiket ismer, és akik éppen olyan

bátrak. Van neved? Hogy hívnak?

- Old Shatterhandnek neveznek.

- Old Shatt...

A torkán akadt a szó. Csak egy pillanatra vesztette el nyugalmát és önuralmát, de ezzel mégis

elárulta, hogy meg van ijedve. Gyorsan összeszedte magát és látszólagos elfogulatlansággal

folytatta:

- Old Shatterhand? Uff! Akkor nagyon híres sápadtarcú vagy!

- Akivel tehát együtt ehetsz. Gyere ide hozzánk és egyél-igyál!

Ahelyett, hogy eleget tett volna a felszólításnak, az indián kutatva jártatta körül szemeit és

megkérdezte:

- Nem látom a vörös férfiút, ki melletted ült. Hová ment?

- Kint lesz a másik helyiségben.

- Nem vettem észre, mikor kiment. Ha te Old Shatterhand vagy, akkor ő valószínűleg

Winnetou, az apacsok főnöke?

- Úgy van, ő az. Hol a lovad?

- Nem lovon jöttem.

- Hogyan? Egy upsaroka, ki oly sok napi utazásra van dél felé törzsétől, nem lovon jár?

Útközben vesztetted el?

- Nem is hoztam magammal.

- Más fegyvert sem, csak egyetlen kést?

- Semmi mást.

- Ennek igen fontos oka lehet!

- Megesküdtem, hogy ló nélkül és csupán késsel járok.

- Miért?

- Mert a komancsok is ló és más fegyver nélkül voltak.

- Komancsok? Hol?

- Fent, közel a mi akkori legelőinkhez. Dakotában.

- Komancsok, oly messze északon? Csodálatos.

Old Shatterhand hangjában is kifejezte kételyét. A vörös majdnem csúfondáros pillantást

vetett felé és így felelt:

21

- Old Shatterhand nem tudja, hogy egyszer minden indián harcosnak Dakotába kell mennie,

hogy szent agyagot hozzon a békepipához?

- Nem mindenkinek kell ezt megtennie és nem is mindegyik tette meg.

- A komancsok megtették. Találkoztak velem és fivéremmel; őt leszúrták, nekem sikerült

megmenekülnöm. Akkor esküt tettem és azóta ló nélkül, egyetlen késsel követem őket; nem

nyugszom, míg meg nem öltem őket!

- Mivel a szent szokásokra figyelmeztetsz, azt is tudnod kell, hogy egyetlen indiánnak sem

szabad megölni egy másikat ezekhez a kőbányákhoz vezető úton?

- A komancsok mégis elkövették a gyilkosságot!

- Hm! De mire való ez az eskü? Ló nélkül és csupán késsel! Hogyan akarsz vadászni? Miből

éltél útközben?

- Meg kell ezt mondanom neked? - szólt büszkén az indián, mert azt hitte, hogy tökéletesen

megtévesztette Old Shatterhandet.

- Nem - felelte ez nyugodtan. - Én csak azt nem tudom felfogni, hogy te oly hosszú időn át és

oly hosszú úton nem ültél lovon.

- Esküt tettem és megtartottam.

- Nem igaz, megszegted!

- Bizonyítsd be!

- Te ma nyeregben ültél!

- Uff! Uff!

- Igen, míg esett az eső.

- Uff! Uff! - ismételte az állítólagos upsaroka; félig ijedten, félig dacosan hangzott. Felugrott

és most Old Shatterhand közelében állott. A fehér vadász lehajolt, két kezével végigsimította

a nadrágját, majd így szólt:

- A nadrágod kívülről nedves, belül pedig száraz. Persze, mert a belső részeket, melyek a ló

testéhez simulnak, nem érhette az eső.

Erre az éles szemű megfigyelésre az indián nem volt elkészülve, de hamar kész volt a

kibúvóval:

- Minden gyerek tudja, hogy a nadrág belső fele hamarább szárad meg, mint a külső. Old

Shatterhandnek még sokat kell tanulnia!

Ez a szemtelenség már sok volt; a vadász azonban mégis nyugodt maradt. Eddig az angol

nyelvet használta, melyet a vörös tűrhetően beszélt; de most az upsarokák nyelvén intézett

hozzá egy kérdést, és nem kapott feleletet. Még néhány kérdést tett fel, de ugyanúgy nem

kapott választ. Keze ránehezedett az indián vállára és így szólt angolul:

- Miért nem felelsz nekem? Saját törzsed nyelvét sem ismered?

- Esküt tettem, hogy nem beszélem addig, míg fivérem halálát meg nem bosszultam.

- Úgy! Mondhatom, végtelenül különösen hangzanak az esküid! De még sokkal különösebb

az az ostobaság, hogy azt képzeled, megcsalhatsz engem. Éppen a beszéded az, mely elárul

téged. Egészen pontosan tudom, hogyan beszéli a sápadtarcúak nyelvét egy upsaroka és

22

minden egyes másik törzs. Te nem vagy varjú-indián, hanem komancs. Van bátorságod

bevallani?

- A komancsok ellenségeim; ezt már mondtam neked!

- Éppen az, hogy ellenségeidnek nevezed őket, a bizonyítéka annak, hogy az vagy!

- Tehát hazugnak nevezel? Úgy látszik, a fehéreknek az a szokása, hogy megsértsék vörös

vendégeiket. Megyek!

Az ajtó felé indult.

- Maradsz! - parancsolt rá Old Shatterhand és karon ragadta.

Az indián erre kirántotta kését és felkiáltott:

- Kinek van joga visszatartani engem? Neked? Mit vétettem ellened? Semmit! Megyek és

mindenki, aki ebben meg akar akadályozni, ezt a vasat kapja a szívébe!

Ám Old Shatterhand mindeközben erősen fogta bal kezével, jobbjával pedig gyors

mozdulattal kiragadta kezéből a kést és megismételte:

- Maradsz! Várunk, míg Winnetou visszatér; akkor majd elválik, mehetsz-e vagy nem. Kupo-

rodj újból oda, ahol az előbb guggoltál. Mindenféle szökési kísérletre golyót röpítek beléd.

Az előbbi helyére lökte; az indián ott lezuhant. Fel akart ugrani, de aztán mást gondolt és ott

maradt összehúzódva. Old Shatterhand újból leült vacsorájához és maga mellé tette a

felhúzott kakasú revolvert, hogy fenyegetésének nyomatékot adjon.

Folytatták a vacsorát, de a beszélgetés nemigen akart felélénkülni. Kis idő múlva visszatért a

scout és leült a helyére. Mivel az indiánt ugyanabban a helyzetben találta, nem sejtette, mi

történt időközben. A pályaőr és a raktárnok, kik mellette ültek, elbeszélték neki. A félvér

végighallgatta és külsőleg nyugodt maradt, jóllehet bensőleg nagy aggodalomban volt, hogy

Winnetou kileste.

Mikor az apacs kisuhant a hátsó ajtón, széles ívben előrelopózott, abban a feltevésben, hogy

rajtakapja a scoutot valamin. A kocsma széles, nyitott ajtaja fényesen meg volt világítva, és ha

az ember folyton tovább menve, állandóan szemmel tartotta, mindenkit látnia kellett, aki az

ajtó és őközötte elhaladt.

Winnetou még nagyobb ívbe kanyarodott, még nagyobba, de hiába! Gyakran állva maradt és

hallgatózott a sötét éjszakába, de éppoly eredménytelenül. Visszatért és újból kezdte; újból

siker nélkül. Telt-múlt az idő, míg végül oldalról egy alakot látott a kocsma felé közeledni;

mikor elérte az ajtót és bement, akkor ismerte meg, kicsoda.

- Uff! Ez a scout volt - gondolta magában. - Úgy látszik, mégsem volt semmiféle titkos

szándéka, azért kerestem itt hiába. Winnetou most az egyszer tévedett. Old Shatterhand

nagyon csodálkozik majd.

Nem vette a fáradtságot, hogy észrevétlenül térjen vissza, hanem az elülső, kivilágított ajtón

ment be. Mikor a scout közeledni látta, hevesebben dobogott a szíve. Most kellett kiderülnie,

kihallgatott-e valamit az apacs vagy nem. Winnetou leült Old Shatterhand mellé, aki elmondta

neki, mire jutott az indiánnal, és végül halkan megkérdezte:

- Szerencséje volt vörös testvéremnek?

- Winnetounak nem lehetett sem szerencséje, sem szerencsétlensége, mert tévedésben volt.

Semmi sem történt.

23

- De a jel, melyet a scout a vörösnek adott?

- Talán nem is jel volt, csak önkéntelen kézmozdulat.

- Akkor én is tévedtem volna? Nem, ezt nem hiszem el! Ez az indián biztosan nem upsaroka,

hanem komancs.

- Ártott neked vagy nekem vagy másvalakinek valamit?

- Nem, eddig nem.

- Akkor még nem is bánhatunk úgy vele, mint ellenséggel. Shatterhand testvérem bocsássa őt

szabadon.

- Jól van, ha úgy akarod; de nem szívesen teszem.

Megmondta a vörösnek, hogy eltávozhat. Az lassan felállt és visszakérte a kését. Mikor

visszakapta, ezekkel a szavakkal dugta be az övébe:

- Ez a kés ma több munkát kapott, mert új esküt tettem magamban. Old Shatterhand

hamarosan meg fogja tudni, hogy ez is olyan különös-e, mint az előzőek!

A fenyegetés után gyors léptekkel eltávozott. A scout arcán mindeddig feszült nyugtalanság,

sőt aggodalom tükröződött, most azonban szinte látható volt rajta a megkönnyebbülés, sőt egy

villanásra a gúnyos elégedettség. Winnetou odasúgta Old Shatterhandnek:

- Testvérem, nézze meg a meszticet!

- Látom!

- Kinevet bennünket!

- Sajnos, jó oka lehet rá.

- Igen. Előbbi kézmozdulata tehát mégis jeladás volt az indiánnak, akit te komancsnak

tartottál. Nem tévedtünk.

- Nem találtad őt odakinn. Ki tudja, micsoda ördögi tervet szőttek! Annál élesebben kell

mostantól szemmel tartani. Meg vagyok róla győződve, hogy veszedelmes ember.

Old Shatterhandnek igaza volt, mikor a meszticet veszedelmes embernek nevezte és azt

mondta, hogy odakinn ördögi tervet szőttek.

Mikor a scout a bódét elhagyta, először is óvatosan kitért a fénykörből, melyet a lobogó

lángok vetettek a szabadba. Azután a kocsmától éppen merőlegesen továbbmenve, körülbelül

háromszáz lépést haladt, míg halk hangot hallott, mely a nevén szólította. De ez nem az a név

volt, melyet a telepen viselt, hanem egészen más. A hang így szólt:

- Gyere ide, Ik Senanda (Mérges Kígyó)! Itt vagyunk.

Tehát valóban az volt, kinek Winnetou tartotta: a Fekete Táltos, a komancsok legveszedel-

mesebb főnökének unokája.

Ahogy követte a hangot, nemsokára három indián állott előtte, akik közül az egyik rettentő

magas és erőteljes termetével vált ki. Maga a főnök volt, aki ezen szavakkal üdvözölte:

- Üdvözlégy, leányom fia! Beküldtem a házba Kita Kunosát (Két Toll), legravaszabb

harcosomat, hogy tudhasd: megjöttem és várok reád. Beszéltél vele?

- Egy szót sem. Puszta megjelenése elég volt nekem.

24

- Okosan tetted, az gyanút kelthetett volna. Itt nem lephetnek meg bennünket, mert a nyitott

ajtó fényénél mindenkit láthatunk, aki kilép a házból. Különben is csak olyan emberekkel van

dolgunk, kiknek sejtelmük sincs a Vadnyugatról.

- Tévedsz. Olyan emberek vannak itt, akik nagyon is jól ismerik.

- Uff! Ki lenne az? Mondd csak!

- Először két nagyon hosszú és nagyon sovány lovas jött, akik holnapig itt maradnak. Az egyik

Timpének nevezi magát és úgy látszik, hogy a másikat éppen úgy hívják.

- Timpe? Pshaw! Egyetlen bátor harcos sem hallott valaha ilyen vagy ehhez hasonló nevet.

- De azután még ketten jöttek: Winnetou és Old Shatterhand!

- Uff! Uff! Uff! A haragos Manitou küldte őket ide.

- Nem a haragos, hanem a jóságos Manitou. Először persze én is megijedtem; de azután,

mikor hallottam beszélni őket, öröm fogott el.

- Majd elmondod, mit hallottál, de nem itt. El kell mennünk.

- El? Miért?

- Mert tudom, hogyan gondolkoznak és cselekszenek az ilyen emberek. Beszéltek veled?

- Winnetou kikérdezett. Nem hitte el, hogy Yato Indának hívnak, és leányod fiának tartott

engem.

- Az apacs tehát gyanút fogott és most követni fog, hogy megfigyeljen. Azonnal más helyet

kell keresnünk.

- Hiszen meglátjuk, ha kilép az ajtón.

- Nem ismered őt. Mindent számításba vesz és tudja, hogy egy ellenség, mely ehhez a

tanyához lopózkodik, éppen ezzel az ajtóval szemben rejtőzik el, mert innen mindent láthat.

Winnetou tehát ide fog jönni, mégpedig nem a kivilágított ajtón át. Van másik kijárat?

- Egy kis ajtó az élelmiszerraktár mögött.

- Azon át fog kisurranni, és a sötétben idelopózkodik. A második oldalra kell mennünk.

Széles ívben átsurrantak jobb felé, a kocsma körül, míg Winnetou balra tartott, így tehát nem

találta meg őket. Ott egy fa alatt állapodtak meg, és a scout elbeszélte, hogy mit hallott. A

főnök feszülten hallgatta végig, majd így szólt, majdnem kiabálva örömében:

- Az Alder-Springhez akarnak menni? Holnap estére ott lesznek? Megfogjuk őket; ott meg-

csípjük őket; nem illanhatnak el előlünk! Micsoda ujjongás lesz odahaza, ha a többiek

meglátják őket! Addig kínozzuk őket, míg üvöltenek, mint a gyáva coyotok! Ez a két skalp

sokkal többet ér, mint a sok copf, amiért tulajdonképpen elindultunk! Winnetou a legősibb és

legveszedelmesebb ellenségünk!

Még tovább áradozott örömében, míg csak unokája félbe nem szakította:

- Igen, egészen bizonyosan elfogjuk és halálra kínozzuk őket, de ezért lemondanál a

kínaiakról, kiket a kezetekre akartam játszani?

- Dehogy; hiszen azért léptél a tűzparipa embereinek szolgálatába és mi azért jöttünk ide ma,

hogy megkérdezzük, megtörténhetik-e egyhamar.

- Én mindennap kész vagyok, de remélem, ti is megtartjátok szavatokat, melyet nekem

adtatok!

25

- Megtartjuk. Vagy azt hiszed, hogy megcsalnám leányom fiát? Az összes pénz, arany meg

ezüst a tied; minden egyéb, a ruhák, a szerszámok, a készletek és főleg a hosszú copfos

emberek skalpja a mienk. Hozzászoktunk, hogy a sápadtarcúak mindent elrabolnak tőlünk; ki

kell térnünk előlük, mert nagyobb hatalmuk van, mint nekünk; most azonban idejönnek ezek a

sárga bőrűek és hidakat meg vasutakat építenek arra a földre, mely a mienk! De ezért mind-

nyájan meglakolnak! A komancsok harcosaié lesz a dicsőség, hogy ők voltak az első vörös

férfiak, kiknek hosszú copfos skalpjaik voltak. Erről nem mondunk le!

Most kimerítő magyarázgatás következett a terepről és a tanya egyes részeiről, a módszerről,

hogyan kell elkezdeni a megrohanását és a várható zsákmányról. Azután Fekete Táltos jelt

adott két kísérőjének, hogy csatlakozzanak hozzájuk; eddig kétoldalt őrködtek, nehogy a

főnököt valaki meglepje és felfedezze.

A titkos tanácskozáson végül is a következő terv született: másnap este az Alder-Spring

mellett el kell fogni Old Shatterhandet és Winnetout Hasszal és Kasszal együtt. Azt pedig,

hogy mikor támadnak a Firwood-Campra, majd egy küldönccel megüzenik a scoutnak. Erre az

utóbbi elbúcsúzott a három szövetségestárstól és visszatért a kocsmába.

Fekete Táltos a két komancsával együtt egy közeli rejtekhelyre húzódott; a megbeszélés értel-

mében itt kellett megvárniuk a kocsmába küldött társukat. Hamarosan meg is érkezett és mély

bosszúsággal jelentette, hogy bánt el vele Old Shatterhand. Mikor hallotta, hogy Winnetouval

együtt meg fogják támadni, örömében a fogai között sziszegte:

- Meg fogja bánni, hogy bántalmazott! Én leszek, aki a legrettenetesebb kínokat okozza neki!

Az indiánok már nekikészülődtek, hogy lovaikhoz menjenek - másutt rejtették el őket -,

amikor lépteket hallottak. Villámgyorsan a nedves, iszapos földre vetették magukat - ám épp a

közeledő két ember útjába kerültek. Az egyik pontosan az indián főnökben botlott meg;

átzuhant rajta, és társát is magával rántotta. Egy szempillantás alatt megragadták és fogva

tartották őket.

- Ne kiabáljatok, mert az életetekbe kerül! - parancsolt rájuk a Fekete Táltos. - Kik vagytok?

- Munkások - felelte az egyik aggodalmasan.

- Álljatok fel; de egyik se tegyen egyetlen lépést sem, ha kedves az életetek! Miért lopózkod-

tok titokban errefelé? Ha munkások vagytok, kik a telephez tartoznak, erre nincs szükségetek!

- Mi nem lopózkodtunk!

- De igen! Ilyen halkan és óvatosan csak olyan ember jár, aki nem akarja felfedni magát. Mi

van a kezetekben?

- Fegyver.

- Fegyver? Minek a munkásoknak a fegyver? Mutassátok: látni akarom!

Elragadta tőlük, megtapogatta és minden darabot külön felemelt, hogy az ég felé tartva,

jobban megszemlélhesse.

- Uff, uff, uff! - mondta halkan, örömteli csodálkozással. - Ezt a három fegyvert jól ismerik itt

a Vadnyugaton. A sok szeggel kivert egészen biztosan Winnetou híres ezüstpuskája.

Márpedig ha így van, a másik kettő nem lehet másé, mint Old Shatterhandé; a Henry-puska és

a medveölő. Jól következtettem?

A kínaiak hallgattak. Annyira féltek az indiánoktól, hogy sem szólni, sem mozdulni nem

mertek.

26

- Beszéljetek! - ripakodott rájuk a főnök. - Old Shatterhand és Winnetou fegyvereit tartom a

kezemben?

- Igen - lehelte egyikük, aki eddig is beszélt.

- Szóval, loptátok őket?

A kérdezett újból hallgatott.

- Látom, hogy sárga kutyák vagytok, akikre ilyen férfiak sohasem bíznák a fegyvereiket. Ha

nem vallod be, azonnal beledöföm a késemet a testedbe! Beszélj!

Erre a kínai sietve válaszolt:

- Titokban vettük el.

- Uff! Tehát mégis! Winnetou és Old Shatterhand túl nagy biztonságban érezheti magát, hogy

megváltak fegyvereiktől. Tolvajok vagytok. Tudjátok, mit fogok veletek tenni? Megérdemel-

tétek a halált!

A kínai most térdre borult, felemelte karjait és könyörögni kezdett:

- Ne ölj meg minket!

- Természetesen el kellene vennünk az életeteket; de futni hagyunk, ha megteszitek, amit

parancsolok nektek.

- Mondd meg, ó, mondd meg! Engedelmeskedni fogunk!

- Jól van! Miért loptátok el a fegyvereket? Hiszen nem tudjátok hasznukat venni, nem vagyok

vadászok.

- El akartuk őket adni, mert hallottuk, hogy sok, nagyon sok pénzt érnek.

- Mi megvesszük tőletek.

- Valóban? Igaz ez?

- Én a komancsok főnöke vagyok. A nevem Tokvi Kewa, ami a sápadtarcúak nyelvén annyit

jelent, hogy Fekete Táltos. Hallottatok már rólam?

Bizony hallottak, mégpedig annyi rosszat, hogy a kínai mély megdöbbenéssel felkiáltott:

- A Fekete Táltos?! Igen, ismerünk téged!

- Akkor tudod, milyen nagy és híres főnök vagyok én és hogy mindaz, amit mondok, mindig

színigaz. Megveszem tőled a fegyvereket.

- Mennyit adsz értük?

- Többet, mint amennyit bárki más adna.

- Mennyit?

- Az életeteket. Az ilyen lopást halállal büntetik; de én a puskákért nektek ajándékozom az

életet.

- Az életet? Csak az életet? - kérdezte a copfhordozó reszketve és csalódottan.

- Hát nem elég ez? - förmedt rá a vörös. - Kaphatnak ilyen fickók, mint ti vagytok, többet is,

mint az életet? Mit akartok még?

- Pénzt!

27

- Pénzt! Tehát ércet! Ha érc kell nektek, azt is kaphattok. A késeink vasa olyan hegyes és éles,

hogy eleget kaphattok belőle. Kell?

- Nem, nem! Kímélj meg minket! - nyögte a kínai. - Mi élni akarunk; tartsd meg a

fegyvereket!

- Ez a szerencséd, te sárga birka! És most hallgass ide, mit parancsolok még neked. Old

Shatterhand és Winnetou igen hamar észre fogják venni, hogy eltűntek a puskáik; nagy zajt

csapnak, keresni és kérdezősködni fognak. Mit tesztek akkor?

- Hallgatni fogunk.

- Hallgatnotok kell. Egy szót sem szabad szólanotok, egyetlen szót sem, különben megölnek

titeket, mert ti vagytok a tolvajok. De rólunk sem szabad beszélnetek, mert ha megtudják,

hogy találkoztatok és beszéltetek velünk, akkor mindent kitalálnak és el vagytok veszve.

Engedelmeskedtek a parancsomnak?

- Hallgatni fogunk, mint a sír!

- Ezt követelem tőletek, mert ha eláruljátok, hogy itt voltunk, visszajövünk és bosszút állunk;

keservesen haltok meg a kínzócölöpön. És még egy kérdést: ismeritek ezeket a neveket: Iltcsi

és Hatatilla (Szélvész és Villám)?

- Nem.

- Így hívják Winnetou és Old Shatterhand lovait. Tudjátok, hol vannak?

- A fészerben, itt mögöttünk. Hallottuk, hogy odavezették őket.

- Akkor veletek már végeztünk. Tehát gondoljatok a figyelmeztetésemre és hallgassatok!

Most mehettek!

Belerúgott mindkettőjükbe és a kínaiak sietve eltűntek az éj sötétjében, boldogan, hogy

legalább az életük megmaradt.

- Uff! Szerencsésebbek már nem is lehettünk volna! - mondta az indián főnök elégedetten. -

Miénk a csodafegyver, a medveölő és az ezüstpuska. Most majd elhozzuk a lovakat is. Az én

csődörömön kívül nincsen párjuk!

- Tokvi Kewa a fészerbe akar menni? - kérdezte az indián, akit korábban a kocsmába küldtek.

- Úgy gondolja, testvérem, hogy itt hagyjam ezeket a lovakat? Ha az én csődöröm nem lenne,

ezek lennének a legjobb lovak az egyik nagy víztől a másikig. Elhozom őket, mert legalább

olyan értékesek, mint a fegyverek, melyeket a sárga fickóktól elvettünk.

Hangtalanul a fészerhez lopózkodtak, melynek ajtaját csupán egy retesz zárta, és hallgatóztak.

Belülről néha egy-egy lódobbanás hangzott, ahogy valamelyik ló kirúgott. Sötét volt odabenn.

Úgy látszott, nincsen őr, különben a helyiségből világosság szűrődött volna ki. A főnök

félretolta a reteszt, kissé kinyitotta az ajtót, úgy helyezkedett el, hogy belülről ne lehessen látni

és félhangosan beszólt néhányszor angolul, mintha valami ismerőse lenne az esetleg benn

tartózkodó őrnek. Nem jött semmiféle válasz. Erre a négy indián belépett.

A két Timpe lovát egészen hátra vitték; a fekete mének majdnem egészen elől állottak. A

főnök a sötétségben is igen hamar felfedezte ezt.

- Itt vannak - mondta. - Szedjétek össze magatokat! Nem szabad felülnünk rájuk, mert nem

ismernek minket; vezetnünk kell őket, hiszen odakünn úgyis sok vesződségünk lesz velük,

mihelyt észreveszik, hogy jönniük kell, anélkül, hogy gazdáik ott lennének.

28

Óvatosan eloldozták a fekete méneket. Azok ellenkezés nélkül követték ugyan a koman-

csokat, de látszott rajtuk, hogy gyanút fogtak. Az ajtót újból elreteszelték, azután amilyen

gyorsan csak tudtak, elinaltak az értékes zsákmánnyal. Az esőtől felázott, iszapos talajon

ember is, állat is nesztelenül haladhatott.

Tokvi Kewa rendkívül meg volt elégedve magával: alaposan kifogott gyűlölt ellenségein. Meg

volt győződve róla, hogy ügyesen s ravaszul cselekedett. De tévedett: nem vette számításba a

két kárvallott éles eszét, sem kitűnően idomított lovaik intelligenciáját: mindkét állatot arra

nevelték, hogy gazdáik engedélye nélkül ne engedelmeskedjenek idegeneknek.

A legnagyobb hiba mégis, melyet elkövetett, az volt, hogy megmondta a nevét a kínaiaknak.

Biztos volt benne, hogy nem mernek beszélni; csak azért nem ölte meg őket, mert félt, hogy

felfedezik az eltűnésüket. Ez azonban, mint később kiderült, jóvátehetetlen baklövésnek

bizonyult.

29

MÁSODIK FEJEZET

A FEKETE TÁLTOS

Kedves olvasó, hallottál-e valaha a fehér táltosról? Sokat írtak és még többet beszéltek róla.

Számtalan fehér vadász és vörös férfi állította, hogy látták a fehér táltost, és valóban: látták is

meg nem is; a fehér táltos mítoszának mindenesetre valóságos alapja van. Valamikor, amikor a

tágas prériket még hatalmas bölénycsordák és vadménesek népesítették be, amelyek tavasszal

északra, ősszel meg délre vonultak, szóval akkoriban sikerülhetett egy óvatos vadásznak a

fehér táltost megpillantania. De nagyon óvatosnak kellett lennie, mert a fehér táltos volt a leg-

okosabb és legtapasztaltabb vezérmén, amely valaha is egy musztángménes élén állott. Pillan-

tása áthatolt a legsűrűbb bozóton; füle több ezer lépésről meghallotta a farkas surranását és

sötétvörös orrlyukai még nagyobb távolságról is megszimatolták az ember szagát. Ritkán

fogott vadász lasszóval lovat olyan ménesből, melyet a fehér táltos vezetett és őrzött. Sohasem

látták legelni. Nem volt rá ideje. Nyugodtan legelésző ménesét száguldotta körül folyton-

folyvást, szünet nélkül, hogy a veszély legkisebb jelére azt az éles, trombitálásszerű nyerítést

hallassa, melyre egy szempillantás alatt mindnyájan viharszerűen eliramlottak.

Állítólag néha sikerült elszakítani a ménestől; meg akarták fogni, őt, egyedül. Könnyű vág-

tában menekült; üldözői bárhogy sarkallták lovaikat, mégsem tudták utolérni; és mikor végül

kinyúlt és mint a nyíl, elrepült, hogy eltűnjék a láthatáron, akkor látták be, csak bolonddá tette

őket, hogy elcsalogassa a ménestől. Egy vakmerő vaquero, mestere a lovaglásnak, állítólag

egyszer egyedül találta és egy mély szakadék felé terelte; a fehér táltos habozás nélkül leugrott

a több száz láb mély szakadékba, azután odalenn nyugodtan ügetett tovább. A tehénpásztor

mennyre-földre esküdött, hogy igazat beszél, és akik hallgatták, mindnyájan elhitték. Egy

birtokos meg, Sierrából, azt mesélte, hogy a fehér táltost egyszer egy egész vadlóménessel

együtt becsalogatta a karámjába, de a csodálatos fehér ló, mint valami madár, átrepült a húsz

láb magas kerítésen. Senki sem kételkedett benne, pedig igazán komoly és tapasztalt vadászok

voltak a hallgatóságban.

Így beszélték az öregek, így beszélték a fiatalok; úgy látszott, hogy a fehér táltos nemcsak

sérthetetlen, de halhatatlan is, míg végül eltűnt a prérikről az utolsó lónyájakkal együtt,

amelyeket még láttak. A kérlelhetetlen civilizáció kipusztította a bölényeket és vadlovakat, de

még ma is fel-felbukkan itt-ott egy-egy öreg vadász, aki azt állítja, hogy a soha utol nem ért

fehér ló nem legenda, mert ő maga is látta.

Úgy van, nem volt kitalálás és mégis a képzelet szüleménye; nem volt soha és mégis volt;

akik látták, nem csalódtak, csak tévedtek. Mert a fehér táltos nem egy ló, hanem sok, számos

ló volt.

Minden vadlónyájnak volt egy vezére, mindig egy mén, mégpedig a legerősebb és legokosabb.

Ha legyőzte összes versenytársait, neki engedelmeskedett az egész csapat, egészen a legfiata-

labb csikóig. Ha mármost nálunk is azt állítják, hogy a legerősebb lovak a fehérek, kétszeresen

áll ez a prérin. Ehhez járul, hogy a világos színű lovakat kímélték a vadászok; senkinek sem

jutott volna eszébe, hogy fehér lovat fogjon magának lovagláshoz, mert egy ilyen állat

messziről látható és lovasát is veszélybe hozza. Ezek a lovak tehát tökéletesen kifejlődhettek.

Továbbá minden világos színű ló ösztönösen óvatosabb, mint egy sötétebb. Azután egy

ménesnek olyan vezetőre van szüksége, melyet a színén is meg lehet különböztetni. Minél

magasabb rangú a tiszt, annál ragyogóbb az egyenruhája. Amit az ember művészettel ér el, azt

az állatnak a természet nyújtja. Emiatt lehetett - mint azt minden vadnyugati tudja -, hogy

majdnem minden nagyobb fehér ló vezetett musztángménest.

30

Ha mármost ezek a világos színű vezérmének voltak a legerősebbek, leggyorsabbak, leg-

kitartóbbak és legharagosabbak, könnyebb volt nekik, mint más lovaknak, egy esetleges

üldözés elől megmenekülni. Minden vadász látott ilyen fehér lovat, megcsodálta gyorsaságát

és okosságát, beszélt róla, hallotta, hogy mások ugyanazt beszélik. A végtelen préri élénkebbé

teszi a képzeletet: sok fehér lóról volt szó, de lassacskán egyetlenegyet alkotott belőle, a fehér

táltost, melyet mindenfelé láttak, de soha sem tudtak elfogni.

Winnetou és Old Shatterhand idejében egy fekete táltos is volt, mellyel ugyanígy és mégis

másképpen állott a dolog. Nem vad, hanem iskolázott, sőt rendkívül jól iskolázott ló volt, a

naiini-komancsok főnöke birtokolta. Róla is a legcsodálatosabb dolgokat beszélték. Megvolt

benne mindenféle jó tulajdonság, eddig soha nem hallott mértékben; még soha harcban meg

nem sebesült, meg nem botlott vagy pláne el nem esett, soha utol nem érte egyetlen üldözője

sem és soha meg nem halt. A ló már az ősök idejében is élt; a nagyapával sértetlenül került ki

minden küzdelemből; az apát épségben hozta ki minden veszedelemből, és most a jelenlegi

főnöknél oly kiválóan bevált, hogy az a saját maga és egyben a ló tiszteletére, ugyanazt a

nevet vette fel: Tokvi Kewa, a Fekete Táltos.

Az indiánok szentül meg vannak győződve róla, így állították, természetesen a naiini törzshöz

tartozó beavatottak kivételével, hogy a fekete táltos csodáló. Ez a hit persze a ló tulajdono-

sának tekintélyt és előnyöket szerzett. Óvakodtak vele vagy a törzsével kikezdeni, mert őt

éppen olyan sérthetetlennek hitték, mint a lovát; legyőzhetetlen volt. Okos ember lévén, rava-

szul kihasználta ezt a félelmet; az eredmény nem is maradt el, s még elbizakodottabb lett.

Egyre büszkébb és kíméletlenebb lett; ő volt a fehérek és az ellenséges indián törzsek leg-

kegyetlenebb ellensége, és végül maga is hinni kezdett benne, hogy nem akad ember, aki

mérkőzhetnék vele.

Természetesen ez alatt a fekete táltos alatt nem egy, hanem több lovat kell érteni; egymás

leszármazói voltak, egyformák és egyformán pompásak. Ezt a kiváltságot nem lehetett

letagadni és így érthető, hogy a főnök, mikor a Firwood-Campben ellopta Old Shatterhand és

Winnetou feketéjét, oly büszkén állította: ha nem lenne az ő csődöre, ezek lennének a legjobb

lovak az egyik nagy víztől a másikig. A két nagy víz alatt az Atlanti- és a Csendes-óceánt

értette, tehát egész Észak-Amerikát. Hogy igaz volt-e ez az állítása, afelett talán vitatkozni

lehetne.

A Firwood-Campben ezen az estén nem mentek olyan korán aludni, mint rendesen. A híres

vendégek jelenléte vacsora után is ébren tartotta az embereket. Az egyik asztalnál a mérnök

ült Winnetouval, Old Shatterhanddel meg a két Timpével, és egyik elbeszélés a másikat

követte. A másiknál a pályaőr és raktárnok tanyázott hallgatagon, csak hébe-hóba vetve közbe

egy-egy szót a beszélgetésbe. Hozzájuk telepedett ismét a mesztic is, aki tökéletesen néma

maradt, hogy annál élesebben hallgasson ki mindent, amit beszélnek. Winnetou és Old

Shatterhand úgy tettek, mintha nem is hederítenének rá, mégis oly éberen szemmel tartották,

hogy egyetlen mozdulata vagy arckifejezése sem kerülte el figyelmüket.

Éppen Kas adta elő egyik kalandját, mikor Winnetou intett neki, hogy hallgasson.

Hegyezték fülüket és nemsokára gyors lódobogást hallottak közeledni, hallották, hogyan

hányja magasra a ló a mély iszapot, majd odakünn az ajtó előtt megszűnt a zaj.

- Uff! - kiáltotta Winnetou és gyorsan felállott. - Ezek nem idegen lovak.

Old Shatterhand éppen olyan gyorsan emelkedett fel helyéről és igazat adott neki:

- Nem, ezek nem idegen lovak, hanem a mieink. Hogy kerülnek ide? Mit szól hozzá, mérnök

úr? Mikor eljöttünk a fészerből, ön reteszelte be az ajtót?

31

- Úgy van, bereteszeltem. Biztosan valamelyik munkás nyitotta ki, és a lovak kiszabadultak.

- Kiszabadultak? Hiszen erősen meg voltak kötve! Ez a valaki nemcsak az ajtót nyitotta ki,

hanem a lovakat is eloldozta, ez pedig mindenesetre különös eljárás. Engedje meg, Sir, hogy

elvegyem kissé ezt a lámpást!

A kérés a kocsmárosnak szólott, aki a söntésasztalnál bóbiskolt. Felette üveges lámpás

csüngött, melyet Old Shatterhand levett a szegről és meggyújtotta, hogy Winnetouval

kimenjenek. A többiek kíváncsian követték őket, a mesztic is, aki persze semmit sem tudott

róla, hogy vörös nagyapja ellopta a két mént.

A lovak valóban odakünn állottak és nagy izgatottsággal üdvözölték gazdáikat. Horkantottak,

lóbálták a farkukat, ide-oda mozgatták fülüket, két lábra állottak, akár a kutya, mely gazdáját

üdvözli örömében. Old Shatterhand rájuk világított a lámpával, azután megdöbbenve kiáltott

fel:

- Az ördögbe is! Mi ez? A lovak nem a fészerből jönnek! Nézzék csak ezt a sok piszkot és

iszapot, mely még a hátukat is vastag rétegben fedi! Vágtattak, messze jártak! De hát hol és

kivel?

- Kivel? - kérdezte a mérnök. - Természetesen senkivel! Kinek jutna eszébe ilyen időben és

ilyen sötétben idegen lovakon kilovagolni?

- Lovagolni? Szeretném látni, ki lenne képes reá engedélyünk nélkül felülni valamelyikre is!

Senki sem ült rajtuk, hiszen a hátuk csupa sár!

- Tehát mégis igazam van! Valaki kinyitotta a fészert; az állatok kiszabadították magukat és

elmentek. Egy darabig szaladtak és most visszatértek; ennyi az egész! Meg fogom azonban

vizsgálni, kit terhel a felelősség. Éjnek idején senkinek sincs keresnivalója a fészerben.

Az egyik ló kantárán erősen összecsomózott szíj csüngött, mely valószínűleg hurok volt, de

elszakadt. Old Shatterhand megvizsgálta, gyors, jelentőségteljes pillantást vetett az apacsra,

majd így szólt a mérnökhöz.

- Igaza van, a lovak kiszabadították magukat. Jöjjenek! Erősebben kell odakötözni őket. A

többi gentlemannek természetesen kár lenne tovább fáradni.

Olyan nyugodt és meggyőző hangon mondta ezt, hogy a többiek azonnal elhitték neki. A

pályaőr és a raktárnok a meszticcel együtt ismét visszatért a kocsmába. Kas és Has követni

akarták őket, de Old Shatterhand odasúgta nekik:

- Kezdjenek beszélgetést a félvérrel és ne engedjék ki, míg vissza nem térünk!

- Miért, Mr. Shatterhand? - kérdezte Kas.

- Majd megtudják később. Csak tartóztassák fel, de legyenek barátságosak vele szemben!

- És ha mindenáron ki akarna menni? Alkalmazzunk erőszakot?

- Nem. Azt kerülni kell. De hiszen nem eshetik nehezükre valami lebilincselő történettel

visszatartani!

- Én is azt hiszem. Majd elmesélek néhány csodálatos dolgot és jó vicceket, akárcsak Timpe

örököseinél. Gyere, öreg Has!

Winnetou megfogta a lovak kantárát, hogy vezesse őket. Old Shatterhand legelöl világított; a

mérnök mellette ment és fejcsóválva így szólt:

32

- Nem értem önt, Sir. Előbb hirtelen nyugodt lesz és igazat ad nekem, majd olyan utasítást ad

ennek a két gentlemannek, mintha Yato Indában egyáltalán nem lehetne megbízni.

- Tettetem magamat, óvatosnak kell lennünk. A lovakat ellopták, de útközben kiszabadították

magukat, és visszajöttek.

- Lehetetlen!

- Így van, biztosítom róla!

- És ha így is lenne, lehetséges, hogy Yato Inda a tolvaj?

- Nem, de a tolvaj cinkostársa. De gyerünk csak előbb a fészerhez, ott majd megtudjuk, ki

követte el a lopást!

- Hogyan akarja kinyomozni?

- Majd megmondja nekem a puha talaj.

Beszélgetés közben a fészer közelébe jutottak. A mérnök egészen oda akart menni, Old

Shatterhand azonban a karjánál fogva visszatartotta és figyelmeztette:

- Ne olyan gyorsan! Még mindent elrontana.

- Mit?

- A nyomokat, melyeket látni akarok. Ha rájuk lép, nem ismerhetők fel világosan.

- Igaza van! A magamfajta ember bizony nem is gondol ilyesmire.

Old Shatterhand kerülőt tett, hogy ne egyenesen, hanem hátulról jusson az ajtóhoz és így érin-

tetlenül hagyja a nyomokat. Majd az ajtóig ment és ide-oda világított. Winnetou megállította a

lovakat, odament hozzá és ő is lehajolt.

- Uff! - kiáltott fel. - Ezek indián mokaszinok voltak!

- Gondoltam - bólintott rá Old Shatterhand. - Vörösök voltak itt, de hányan?

- Azt látni fogja testvérem, ha követjük a nyomot a fészertől. Itt összekeveredtek az emberek

és a lovak nyomai.

- Még ne menjünk el. Maradjunk még itt! A lónyomok világosan mutatják, hogy lassan men-

tek. Ezt nem tették volna, ha szöknek, miután kiszabadították magukat. Nagyon elővigyáza-

tosan vezették ki őket a fészerből.

- Be van reteszelve - jegyezte meg Winnetou, és az ajtóra mutatott.

- További bizonyíték, hogy tolvajlás történt. Ki reteszelte volna különben be az ajtót?

Kinyitották és bementek. Semmit sem lehetett látni; a tolvajok nem hagytak hátra nyomokat.

A lovakat így beállították és újból megkötötték, s a három férfi odakünn folytatta a nyomo-

zást, amennyiben követték a nyomot a fészertől kezdve. Néhány lépés múlva már kettévált:

jobbra ember- és lónyomok is voltak, bal felől pedig csak emberi nyomok.

- Innen jöttek - szólt Old Shatterhand. - Látja Winnetou testvérem, hányan voltak?

Az apacs gondosan megszemlélte a lábnyomokat, majd így szólt:

- Ezek a vörös emberek oly vigyázatlanok voltak, hogy nem egymás után mentek, tehát

egészen világosan látható, hogy négyen voltak. Menjünk még tovább! A csapás a kocsma háta

mögé felé vezet.

33

Rövid idő múlva arra a helyre értek, hol a két kínai összetalálkozott az indiánokkal. A csapás

szélesen ki volt taposva és Old Shatterhand erősen megvilágította.

- Uff! - kiáltá Winnetou. - A vörös férfiak itt állottak egy darabig és két copfos emberrel

beszéltek. Egészen jól látható a sárga emberek széles, egyenes talpának a nyoma.

- Nem mondtam? - vélekedett a mérnök. - Munkások jártak a fészerben!

- Nem! - vetette ellene Old Shatterhand. - A fészerben nem jártak, mert a nyomuk nem vezet

odáig. Indiánok voltak, bizonyára komancsok. Ez nem csekélység önökre nézve.

- Pshaw! Bizonyára szegény ördögök, kik talán ennivalót akartak lopni és szerencsétlen-

ségükre az önök lovaira bukkantak.

- Örülnék neki, ha így lenne. De attól félek, hogy egészen más fog kiderülni. Ezek a vörösök,

úgy látszik, titkos egyetértésben állanak az ön kínaiaival.

- Ohó!

- Bizony! Láthatja, hogy itt beszéltek egymással. Ha nem lenne egyetértés közöttük, a vörösök

megölték volna őket.

- Úgy gondolja, Sir?

- Bizony! És nézze: előbb csak három vörös állott itt, a negyedik a bolt irányából jött hozzá-

juk. Kitalálja, hogy ki volt az?

- Talán Inwarnwa, akit ön nem akart elengedni?

- Igen, ő volt!

- Akkor csak azt szeretném tudni, hogy a kínaiak közül melyik járt itt. Ezek a hosszú copfosok

persze óvakodni fognak bevallani akármit is.

- Mi mégis meg fogjuk tudni. Egyelőre ne törődjünk velük, foglalkozzunk csak a vörösökkel.

Jöjjön!

Követték a most már nem négyszeres, hanem csak háromszoros csapást, míg arra a helyre nem

bukkantak, ahol Tokvi Kewa legutóbb a meszticcel beszélt és ahonnan az a kocsmába

visszatért. Azután a nyom a kocsma elülső része felé vezette őket, oda, ahol a komancsok a

meszticre várakoztak. Mikor ezt a helyet is vizsgálat alá vették, így szólt Old Shatterhand:

- Most már minden világos előttem. Négy komancs jött ide. Hárman várakoztak, a negyedik

pedig bement a kocsmába, hogy jelt adjon a meszticnek, jöjjön ki. Az idejött, de mivel itt nem

érezték magukat biztonságban, a kocsma hátsó része felé mentek. Azért keresgélt Winnetou itt

hiába és nem talált semmit. A mesztic tárgyalt a három vörössel, majd visszatért hozzánk; ők

azonban vele mentek, ahová Inwarnwát visszavárták. Meg is érkezett, és mikor már el akartak

távozni, akkor bukkantak a két kínaira.

- De hát azoknak mi keresnivalójuk volt ott? - kérdezte a mérnök. - Ne vizsgáljuk meg az ő

nyomukat is?

- Most még nem. Előbb vissza kell térnünk a mesztichez. Neki ugyanis menekülnie kell.

- Menekülnie? - csodálkozott a mérnök. - Micsoda gondolat!

- Miért?

34

- Mert vagy valóban derék ember, akinek én tartom, és akkor nincs szüksége menekülésre,

vagy pedig gazfickó, aki el akar árulni minket az indiánoknak. Akkor pedig nem szabad

szökni hagynunk.

- Így gondolkozik ön, én másképpen. A mesztic a komancs főnök, Tokvi Kewa unokája, és

becsületes embernek adva ki magát, beférkőzött ide, hogy alkalomadtán kiszolgáltassa önöket

a nagyapjának. Ez ma négy követet küldött hozzá, hogy megüzenhesse a támadás időpontját

és módját. Sőt még azt is merném állítani, hogy Tokvi Kewa maga járt itt. Mit szól hozzá

Winnetou testvérem?

- A Fekete Táltos itt volt - felelte az apacs olyan határozottan, mintha látta volna.

- Ez bizonyos! Mert csak egy olyan harcos juthatott arra a gondolatra, hogy ellopja a lovain-

kat, mint ő. Hallotta, hogy itt vagyunk, és addig nem fogja megtámadni önöket, míg el nem

megyünk. De mindenképpen meg kell tudniuk, mit forralnak, saját biztonságunk érdekében.

Ezt azonban mindaddig nem tudhatják meg, amíg a mesztic itt van.

- Sir - válaszolta a mérnök hitetlenül -, én tudom, hogy önök kicsodák és mit kell önök felől

tartanom, de nekem talányokban beszélnek. El kell hinnem önöknek, hogy a vörösök tervez-

nek valamit ellenünk, különben nem küldtek volna ide felderítőket; de hogy mit terveznek és

mikor, az legjobban és legbiztosabban mégiscsak a mesztictől tudható meg, ha ő valóban a

vörösök szövetségese, amint állítják!

- Azt hiszi, hogy meg fogja önnek mondani?

- Kényszerítem rá!

- Pshaw! Nem is sejtem, hogy akar ehhez hozzáfogni! Csak egyetlenegy biztos eszköz van

arra, hogy mindent megtudjunk: félelmet kell kelteni benne, hogy szedje a sátorfáját és

elillanjon.

- De ha eltávozott, akkor igazán nem tudunk meg semmit, Mr. Shatterhand!

- Ellenkezőleg. Nem hallotta, hogy holnap az Alder-Springhez akarunk menni?

- Hallottam.

- A mesztic is hallotta és bizonyosan tudatta a vörösökkel. Meg vagyok róla győződve, hogy

odalovagolnak és csapdát állítanak nekünk, hogy elfoghassanak. Mi azonban nem hagyjuk

elfogni magunkat. Sőt, kihallgatjuk őket.

- Az veszedelmes dolog, Sir!

- Nekünk nem; és önnek azért fontos, mert akkor tudja, hányadán áll.

- Hogy fogom ezt megtudni? Talán vissza akarnak jönni?

- Ha megtudjuk, hogy veszélyben vannak, egészen bizonyosan visszajövünk, hogy segítsé-

gükre legyünk. Csak ma szökni kell hagyni a meszticet.

- És ha nem szökik?

- De szökik! Hol szokott aludni? Talán a munkásoknál?

- Nem. Ott, hátul, a bozót mellett, félig-meddig indián wigwamot épített magának.

- Hogy meg ne figyelhessék. Nagyon helyes! Van lova?

- Igen. Állandóan a wigwam közelében van kipányvázva.

35

- Jól van! Winnetou testvérem most odamegy és elrejtőzik, hogy megfigyelhesse őt menekülés

közben. Mi pedig bemegyünk a kocsmába, és megfelelő módon ráijesztünk. De előbb

magyarázza meg pontosan Winnetounak, hogy hol van a wigwam.

Winnetou alig pár szót szólt az egész beszélgetés alatt, most is némán hallgatta végig a hely

leírását és azután elsurrant. Ez volt az ő modora és a kellő bizonyíték Old Shatterhandnek,

hogy mindennel egyetért, amit mondott és tervezett. Mikor eltávozott, ők ketten bementek a

kocsmába. A meszticet élénk társalgásban találták a két Timpével. Fürkésző pillantást vetett a

fehér vadászra, de Old Shatterhand úgy tett, mintha nem vette volna észre. A jó Kas abba-

hagyta a történetet, melyet éppen elbeszélt és megkérdezte:

- Nos, Mister Shatterhand, mit találtak a fészerben?

- Lótolvajlásról szó sem volt. Elfelejtettük bereteszelni az ajtót, valami állat lopózkodhatott be

és megvadította a lovakat. Elszabadították magukat és elvágtattak, de szerencsésen vissza-

találtak. Efelől tehát nyugodtak lehetünk. De akad itt más aggasztó dolog.

- Mi történt?

- Vörösök jártak itt.

- Nemcsak egy? Inwarnwát gondolom, aki idebenn volt a kocsmában.

- Nem volt egyedül. Még másik három indián tartozott hozzá, kik odakinn várakoztak.

- Ezer ördög! - kiáltott Kas és feltolta homlokán szalmakalapját. - Még másik három! Hiszen

akkor ez a fickó kém lehetett.

- Biztos vagyok benne, sőt azt állítom, hogy itt a telepen a vörösöknek szövetségese van.

- Kicsoda?

- Azonnal meg fogják tudni. Jöjjenek ki mindnyájan, uraim, de észrevétlenül, mint a macska;

mutatni akarok valamit!

- Hol van Mr. Winnetou? - kérdezte Kas, miközben a többiekkel együtt felállott.

- A fészerben, a lovaknál, hogy őrködjék, nehogy megint megvaduljanak.

Mindnyájan kimentek, a fehér munkások is, csak a mesztic maradt ülve. Old Shatterhand

visszafordult és rászólt:

- Én mindenkit felszólítottam, hogy jöjjön!

Fenyegető szemei még többet mondtak, mint szavai. A félvér meghunyászkodva felállott és

utánuk kullogott. Old Shatterhand megint magával vitte a lámpát és a férfiakat a csapáshoz

vezette, melyet a mesztic csinált, mikor a kocsmából a komancsokhoz ment. Megvilágította a

nyomot és így szólt:

- Látják ezeket a lábnyomokat, uraim? Egy gazember nyomai, aki önöket, mindnyájukat a

romlásba akarja vinni. Majd később megmutatom azokat a lábakat is, melyek ezekbe a

nyomatokba egészen pontosan beleillenek.

- A romlásba vinni? - kérdezte ijedten a pályaőr. - Hogyan?

- Ellenséges indiánokkal áll érintkezésben, akik valószínűleg meg akarják támadni a tanyát és

hamis név alatt csempészte magát be ide, hogy könnyebbé tegye nekik a dolgot.

- Indiánok? Lehetséges ez?

36

- Igen, az a vörös, ki az előbb itt járt, az ő kémük volt. Azért jött el, hogy találkozzon vele.

Láttuk, mikor jeleket adtak egymásnak.

- Ki az a nyomorult? Meg fogjuk lincselni! Mondja meg, Sir, mondja meg!

- Később! Először bizonyítékokkal akarok szolgálni. Látják: követem a nyomait és hamarosan

megtudom, hová vezetnek.

Old Shatterhand tovább ment a nyomon, a többiek pedig követték, míg meg nem állapodott és

a földre világítva folytatta:

- Nézzék! Itt állott három indián és várakoztak rá, míg a negyedik, ki Inwarnwának nevezte

magát, nálunk járt a kocsmában, és titokban intett neki. Győződjenek meg róla pontosan, hogy

ezek a nyomok indiánoktól származnak!

Most megszólalt Has, bosszúsan pedergetve hosszú, fekete bajuszát:

- Ehhez nem kell semmi különösebb vizsgálódás, Sir. Hiszen az első pillantásra látszik, hogy

vörösökkel van dolgunk. Teringettét! A tanya veszélyben forog. Mutassa meg nekünk a fickót,

hadd kössük fel! Akad itt elég fa, melynek szép, vastag ágai vannak.

- Várjanak még egy kicsit. Tovább kell követnünk a nyomot.

A mesztic is ott állt és természetesen hallotta mindazt, amit beszéltek. Old Shatterhand néha

végigvillantotta a lámpa fényét az arcán és látta a tétova, aggodalmas pillantást, mellyel maga

köré nézett.

Továbbmentek, a kocsma háta mögé, hol Old Shatterhand ismét megállott és magyarázta:

- Azután idelopózkodtak és hosszasan álldogáltak itt, ahogy a nyomokból láthatják. Itt beszél-

tek rólunk és a támadásról, melyet terveznek. Majd a három vörös továbbment egy darabon,

hogy Inwarnwára várakozzanak, ki hozzájuk csatlakozott. Az áruló azonban visszatért a

kocsmába.

- De hát ki az? - kérdezték itt-ott a tömegben.

- Mindjárt meg fogják tudni! Csak kövessük még egy darabon a csapást, míg oly világos lesz,

hogy megmutathatom, milyen pontosan beleillik a lába. Jöjjenek, uraim!

Míg az embereket megint a kocsma elülső részéhez vezette, éles tekintettel figyelte a meszti-

cet. Ez csak néhány lépésnyire követte őket nagy lassan, azután nesztelenül oldalra húzódott, s

eltűnt a sötétben. Itt volt az idő. A félvérnek nem volt szabad lélegzethez jutnia, még kevésbé

arra a gondolatra, hogy itt maradjon és kilesse a tanya lakóit. Old Shatterhand tehát megállt és

kis idő múlva megszólalt:

- Nos, mindjárt meg fogják tudni. Yato Inda jöjjön ide hozzám. De - szakította félbe a

mondatot - hol van a mesztic?

- A mesztic? - kérdezgették. - Ő az?

- Természetesen, ő! Nem Yato Indának hívják, hanem Ik Senandának és a Fekete Táltos

unokája. Ez akarja megtámadni a tanyát és azért küldte ide a félvért, hogy kilesse a legjobb

alkalmat.

Erre kiabálás, üvöltés, ordítozás támadt a szökevény után, melytől csak úgy harsogott a völgy.

Old Shatterhand azonban mindnyájukat túlkiáltotta:

- Mire ez a felesleges lárma? A wigwamjához futott, hogy eloldja a lovát és elmeneküljön.

Siessenek utána, nehogy megszökjék!

37

- A wigwamjához? - kiáltotta az egyik hangosabban, mint a másik. - Persze, a wigwamjához!

Gyerünk utána!

Elrohantak. Old Shatterhand egyedül maradt a mérnökkel.

- Nos, mit szól hozzá? - kérdezte az előbbi mosolyogva.

- Valóban megszökött! Köszönetet kell mondanunk Istennek, hogy idevezette önöket. De egy

pillanat! Nem hall semmit, Sir?

- De igen; lódobogást. Most menekül, mert fél, hogy meglincselik. Azt hiszem, eszébe sem jut

majd, hogy újra elrejtőzködjék itt és kikémleljen minket. Megszabadultunk tőle.

- De nem hosszú időre! A komancsokhoz lovagol és visszatér velük!

- Akkor utánalovagolunk és még őelőtte ismét itt vagyunk. Nem kell aggódnia. Hallja az

emberei ordítozását? Őt keresik, de nem találják, s most a wigwamján töltik a bosszújukat!

Látták, hogy odaát, a bozót mögött, tűz gyullad ki, mely előbb csak kis lánggal égett, de

azután az eső után visszamaradt nedvesség dacára mind magasabban lobogott. A munkások

felgyújtották a wigwamot. A tűz fényénél látták, hogy Winnetou jön feléjük. Mikor hozzájuk

ért, állva maradt és megszólalt:

- Winnetou lesben állott és hallotta, amint a mesztic futva jött és belépett wigwamjába. Mikor

felharsant az emberek bosszúkiáltása, a félvér félelmében megint kirohant, lovához ugrott,

felült rá és ellovagolt. Hallottam lihegő lélegzetét és rögtön tudtam, hogy félelme igen nagy

lehet.

- Ismét folytathatjuk tehát kutatásunkat - következtette Old Shatterhand -, és nem kell félnünk,

hogy közben megfigyel bennünket.

A munkások most visszatértek a mesztic eredménytelen üldözéséből. Old Shatterhandtől

felvilágosítást kértek gyanújáról és mindarról, ami ezzel összefügg; ő felszólította őket, hogy

menjenek be a kocsmába és várjanak rá egy rövid ideig; mindjárt utánuk jön és megmagyaráz

mindent. Azután Winnetouval, a mérnökkel és a két Timpével újból a kocsma hátulja felé

indult, ahol előbb a két kínai nyomát látta. Könnyedén megtalálták ismét a lámpás fényénél és

elindultak rajta.

Úgy vélték, hogy ez a csapás az épület két sarkán át a kocsma bejáratához fog vezetni, de

egykettőre belátták, hogy nem így áll a dolog: továbbhaladt a mérnök lakásáig, mégpedig

annak hátulsó oldalához. Létra volt odatámasztva a falhoz, mely a tetőig ért.

- Uff! - kiáltotta az apacs oda a mérnöknek. - Ez a létra mindig ide van támasztva?

- Dehogy - felelte a kérdezett és elgondolkozva csóválta meg a fejét.

- De ide volt talán már támasztva, mikor az előbb a ház belsejében jártunk?

- Nem tudok róla. Rendkívül gyanúsnak tűnik a dolog. Ki járhatott itt?

- Természetesen a kínaiak! - válaszolta Old Shatterhand. - Valószínűleg meglopták önt, Sir, és

egyben minket is!

- Uff, uff! - bólintott rá az apacs. - A fegyvereink eltűntek.

- Úgy van, eltűntek - erősítette meg Old Shatterhand minden felindulás nélkül.

- És ezt olyan nyugodt hangon mondják, mintha csak néhány gyufáról lenne szó, nem pedig a

Vadnyugat három legértékesebb fegyveréről! - csodálkozott a mérnök.

38

- Mit használna a felindulás? Csak ártana. Minél nyugodtabban fogjuk fel a dolgot, annál

hamarább és biztosabban visszakapjuk fegyvereinket.

- El sem tudom képzelni, de ha tényleg így áll a dolog, akkor a gazembereknek azonnal vissza

kell adniuk a fegyvereket.

- Nem adhatják vissza.

- Nem? Miért nem?

- Mert a lopott holmi nincs már náluk. A két kínai nyoma összetalálkozott a komancsokéval és

azután újból visszatértek. A vörösök kapták meg a fegyvereket.

- Tehát azt hiszi, hogy a puskákat egyenesen az indiánok részére lopták el?

- Meglehet! Valószínűbb azonban, hogy maguknak akarták megszerezni, de aztán az indiánok

elvették tőlük.

- De hiszen még nem is tudjuk biztosan, hogy valóban az önök fegyvereiről van-e szó.

Jöjjenek, menjünk be és nézzünk utána! Talán tévedtek.

- Mi nem tévedünk. Látja ezt a három nyomot az iszapos földön? Csak a puskatusoktól

származhatna. A tolvajok egy pillanatra letették őket, mikor lejöttek a létráról, és a falhoz állí-

tották. Három nyom van itt, egy nagy, egy közepes és egy kicsi; az a medveölő, ez az ezüst-

puska, amaz pedig a Henry-puska nyoma. Több bizonyítékra nincs szükségünk.

- Ez valóban igaz! - kiáltott fel a mérnök. - Tényleg a kínaiak voltak! Vajon melyik kettő

lehetett a sok közül?

- Majd rájövünk. Egy jó harcos fejében elég ravaszság van, hogy az ilyen gazfickó rajtaveszítsen.

- Reméljük a legjobbat, Sir. Csak azt szeretném tudni, hogy jöttek a nyomorultak erre a

gondolatra. Egyáltalában nincs szükségük ezekre a fegyverekre, még bánni sem tudnak velük.

- Ezt magam sem tudom, de majd kiderül.

Most megszólalt a szőke Kas:

- Nem tudom, jó vagy bolond gondolat-e tőlem, Sir, de valami magyarázatféle jutott az eszembe.

- Micsoda?

- Mielőtt megérkeztek, önökről volt szó. Természetesen a fegyvereikről is beszélgettünk és

arról, hogy olyan magas az értékük, hogy tulajdonképpen meg sem lehet becsülni. Ezt

meghallhatta néhány ezek közül a sárga copfosok közül és az a gondolata támadt, hogy ellopja

az értékes fegyvereket és majd később jó drágán eladja.

- Hm! Nem is olyan rossz feltevés, Mister Timpe. Esetleg eltalálta az igazat. A kocsma két

helyiségét csak vékony deszkafal választja el egymástól, könnyen meg lehet hallani, amit

odabenn beszélnek. Ha pedig nem tévedek, a két kínai nagyon közel ült a falhoz.

- Úgy van - erősítette meg a mérnök. - A két előmunkás volt, akiket közvetítőül használunk.

- Ha így van, akkor feltételezhetően becsületes emberek? - kérdezte Old Shatterhand.

- Nem, Sir! Ezek a fickók mind gazemberek. Csak akkor nem lopnak, ha nincs mit. Úgy vélik,

nemcsak nem szégyen és gyalázat, inkább dicsőség annyira megkárosítani a fehér embert,

amennyire lehet. Abból, hogy egy kínai felvitte az előmunkásságig, egyáltalában nem követ-

kezik, hogy becsületesebb, mint a többi. Ellenkezőleg: ravaszabb, tehát még kevésbé lehet

neki hinni. Vallassuk ki őket?

39

- Igen. De előbb menjünk be a házba és győződjünk meg róla, hogy a fegyverek eltűntek.

A mérnök kinyitotta az ajtót és gyertyát gyújtott odabenn. Annak a fényénél nemcsak azt

látták meg azonnal, hogy a fegyverek hiányoztak, hanem azt is, ahogyan a lopást végre-

hajtották. A tetőn lyuk tátongott, melyen a tolvajok bejutottak.

Most visszatértek. A munkások még mind ébren voltak. Még azok is, akik már lefeküdtek,

újból az asztaloknál ültek, hogy megtárgyalják az eseményeket. A két előmunkás is elfoglalta

előbbi helyét. Nem érezték magukat biztonságban, és aggódó, fürkésző szemekkel méregették

a bevonuló társaságot. Old Shatterhand kurtán és határozott hangon felszólította őket:

- Gyertek csak kissé be velünk a másik szobába!

Felállottak és követték őket. Útközben az egyik odasúgta a másiknak:

- Ni pu shuo yi de shengci!

Old Shatterhand éles fülét nem kerülték el azok a szavak; mikor meghallotta, alig észrevehető,

elégedett mosoly suhant át az arcán. A beszélő saját nyelvét, a kínait használta: tökéletesen

meg volt róla győződve, hogy nem értették meg, mert még abban az esetben is, ha valaki

hallotta volna, bizonyára nem akad itt, oly messze Kínától, a vadon közepén olyan ember, aki

értené a kínai nyelvet. Nem sejtette, hogy hosszú és távoli utazásai közben Old Shatterhand

Kínában is járt és beszélte ennek az országnak a nyelvét.

Mikor később a kisebbik helyiségben előtte állottak, élesen végigjártatta rajtuk átható tekin-

tetét és rájuk szólt, közben kivette revolverét az övéből és fenyegetőleg felhúzta a ravaszt:

- Idegen országban vagytok. Ismeritek az itteni törvényeket?

- Ennek az országnak sok törvénye van. Melyiket gondolja, Sir?

- Azt, amelyik a lopásra vonatkozik.

- Azt ismerjük.

- Akkor mondd meg, hogy büntetik a lopást?

- Börtönnel.

- Úgy van, de nem itt. Aki a Vadnyugaton fegyvert vagy lovat lop, azt vagy agyonlövik, vagy

felakasztják. Tudjátok ezt?

- Hallottunk róla; de semmi közünk hozzá. Mi sohasem nyúlnánk idegen tulajdonhoz.

- Ne hazudj!

- Én nem hazudtam! Hallottuk, hogy ön nagy, híres ember, de mi sem vagyunk akárkik.

Előmunkások vagyunk, akik nem hagyják megsérteni magukat!

- Pshaw! Majd mindjárt más hangon beszélsz, fickó! Ha őszinte vallomást tesztek, akkor csín-

ján bánunk veletek; de ha tagadtok, nem várhattok kíméletet. Elloptátok három fegyverünket.

A kínai lehetőleg elfogulatlan arcot vágott, csodálkozva megrázta a fejét és így felelt:

- Fegyvereket lopni? Mi? Hogy jut ilyesmi az eszébe? Talán elvesztek a fegyvereik?

Olyan gyermekesen őszinte és ártatlan hangon mondta ezt, hogy Old Shatterhand felpattant és

hatalmas pofont mért le neki; átrepült a székek között a távoli söntésasztalig, ahol csak nagy

üggyel-bajjal tudott feltápászkodni. A vadász még csak egy pillantásra se méltatta, hanem a

másikhoz fordult:

40

- Most láttad, hogy válaszolok a hazugságra és szemtelenségre. Mondd meg tehát az igazat!

Elloptátok a fegyvereinket?

- Nem! - állította mindennek dacára a kérdezett.

- Bemásztatok a mérnök házába?

- Nem!

- Mikor a fegyvereket el akartátok rejteni, elvették tőletek az indiánok?

- Nem! - állította harmadszor is a kínai, de már félig sem olyan magabiztosan, mint az előbb.

- Még egyszer figyelmeztetlek! A cimborád felszólított ugyan, hogy tagadj, de sokkal jobban

jársz, ha őszinte leszel.

- Mikor szólított volna fel, Sir?

- Az előbb, mikor felállottatok a helyetekről.

- Semmit sem tudok róla, Sir!

- Dehogynem tudod, hiszen hallottad, hogy halkan így szólt hozzád: Ni pu shuo yi de shengci!

- Igaz, ezt mondta.

- Nos, és mit jelentenek ezek a kínai szavak?

- Annyit jelentenek: Gyere, menjünk velük!

- Hallod-e, nagyon ravasz vagy, de engem nem tévesztesz meg. Jönni annyit tesz, hogy „lai”,

menni pedig „qu”; a „ni pu shuo yi de shengci” azonban azt jelenti, hogy: „ne szólj egy szót

se”. Talán ezt is le akarod tagadni?

Az a kínai, aki még mindig a söntésnél állott, mostanáig a fájós arcát fogta; de most ijedten

csapta össze a kezét; a másik két-három lépést hőkölt vissza, tágra nyitott szemmel meredt a

vadászra és megdöbbenve kérdezte:

- Hogyan? Ön beszél kínaiul?

Old Shatterhand felhasználta ezt a rémületet, hogy zavarba hozza a fickót és gyorsan

megkérdezte tőle:

- Ki volt az az indián, aki erőszakkal elvette tőletek a fegyvereket?

A kínai belement a csapdába, mert megfontolás nélkül felelte:

- Fekete Táltosnak, a komancsok főnökének nevezte magát.

- Ni pu shuo yi de shengci! Ni thing! - kiáltott rá a másik kínai a söntéstől.

Ez az ijedt felkiáltás annyit tesz, hogy: Egy szót se beszélj, hallgass!

- Tien da - nagy ég, ó, jaj nekem! - kiáltotta cimborája, mert rájött, hogy milyen hibát követett

el.

- Hallgassatok! - mondta Old Shatterhand. - Hallottátok már, hogy semmit nem használ a ti

kínai beszédetek! Rajtacsíptünk és még ma este felakasztunk vagy agyonlövünk, ha még

tovább tagadtok. De ha részletesen elbeszélitek, mi történt, meghagyjuk az életeteket.

- Az életünket? - kérdezte az a kínai, ki kevésbé volt makacs, mint a társa. - De mi lesz a

büntetésünk?

41

- Az attól függ, őszinték lesztek-e. Ha semmit, egyáltalában semmit nem hallgattok el,

mindenesetre jobban jártok, mint ahogy magatok kívánhatnátok.

- Úgy megmondom; igen, elbeszélem az egészet!

A kínai kérdő pillantást vetett társára, aki igenlően bólintott, mert most már ő is belátta, hogy

nem tanácsos a kátyúba ragadt szekeret még jobban betolni a sárba. Égő arcát simogatva,

közelebb merészkedett és félig önként, félig a kérdésekre felelgetve, egyesült erővel mondták

el, hogy történt a dolog. Mikor mindent bevallottak, egyikük Old Shatterhandhez fordult:

- Most már mindent tud, Sir; nincs több mondanivalónk. Meg vagyunk róla győződve, hogy

egészen el fogja engedni a büntetésünket.

Erre rátámadt a mérnök:

- Mi nem jut eszedbe, te tolvaj? Egészen elengedni a büntetést! Szó sincs róla! De hát elnéző

akarok lenni és csak száz botütést veretek rátok.

Erre a fenyegetésre hangos jajgatásba törtek ki mindketten. Winnetou csak egy megvető uff!-

ot hallatott. Old Shatterhand megkérdezte tőle:

- Micsoda büntetést gondolt ki vörös testvérem ezeknek a tolvajoknak?

Az apacs néhány pillanatig maga elé meredt; majd sajátságos félmosoly futott végig bronz-

színű vonásain.

- Ezt ni! - felelte és két kezével olyan mozdulatot tett, mintha skalpolna.

A fehérek tudták, mire gondol és nagyon komoly arcot vágtak; a kínaiak ellenben nem értették

meg a mozdulatot és kérdőn tekintettek Old Shatterhandre.

- Térdeljetek le előttem, szorosan egymás mellé! - parancsolt rájuk.

Engedelmeskedtek.

- Vegyétek le a sapkátokat!

Levették lapos, ellenző nélküli sapkájukat fejükről. A következő pillanatban kése megvillant;

a jelenlévők ijedten kiáltottak fel, mert azt hitték, hogy komoly a dolog. Kétszer gyorsan

odakapott bal kezével a fejükhöz, két gyors vágás a jobb kézzel és a copfjukat vágta le.

A nézők megkönnyebbülten lélegzettek fel, de a kínaiak egészen megmeredtek az ijedtségtől.

A „menny fia” részére ugyanis a legnagyobb szégyen, ha elveszti a copfját; néha még az életét

is szívesebben dobná oda. Ezért voltak ezek ketten is eleinte valósággal megmeredve; majd

hirtelen fejükre nyomták sapkájukat és hangosan jajgatva elrohantak. Általános hahota követte

őket.

Csak Old Shatterhand és Winnetou nem nevettek; sőt az előbbi nagyon komoly hangon

kijelentette:

- Nevetségesnek tűnhetik fel önök előtt ez a jelenet, pedig éppen nem az, uraim. A kínaiak az

ő felfogásuk szerint sokkal súlyosabb büntetést kaptak, mintha valamelyik bíróság több éves

börtönbüntetésre ítélte volna őket.

- Hogyan? Lehetséges ez? - kérdezte a mérnök. - És ha úgy is lenne, itt nem a kínai, hanem a

mi törvényeink uralkodnak. Megbüntették őket az önök módja szerint, de én még betetőzöm

ezt a büntetést.

- Hogyan?

42

- Elkergetem őket, nem tarthatok gazembereket a szolgálatomban.

- Nem lesz rá szükség, hogy elküldje őket. Mivel nincs copfjuk, nem mutathatják többé

magukat és bizonyára még ezen az éjszakán el fognak tűnni.

- Ha úgy van, belenyugszom, de vigyázni kell, nehogy még más holmi is eltűnjék velük. Ezt a

két copfot azonban mégis elteszem magamnak emlékül.

Lehajolt értük, de Old Shatterhand megállította.

- Bocsásson meg, Sir! Ezt a két copfot egészen másvalaki fogja megkapni.

- Kicsoda?

- Tokvi Kewa, a komancsok főnöke.

- Ő? Miért?

- Hogy nevetségessé tegyük.

- Ezt nem értem.

- Pedig egyszerű. Winnetounak egészen különös oka volt, mikor az előbb a skalpolás mozdu-

latával ezt a két copfot óhajtotta. Most már, remélem, meg van győződve róla, hogy a Fekete

Táltos meg akarja támadni önöket.

- Meg.

- Vajon mit szemelt itt ki magának? Talán a pénzüket?

- Bajosan; azt bizonyára ez a Yato Inda kötötte ki magának az árulásáért. A vörösöknek nem

kellenek a dollárok. Inkább a fegyvereinkre és lőszereinkre vetettek szemet.

- Mindenesetre arra is, de a kínai copfokra is.

- Gondolja?

- Igen. Aki úgy ismeri ezeket az indiánokat, mint mi, az pontosan tudja, hogyan gondolkoznak

és mit akarnak. Ilyen nagy tömeg rőfnyi hosszú skalp! Micsoda zsákmány, micsoda tisztesség!

Ez azonban nem fog nekik sikerülni, de mivel én nem vagyok irigy és együtt érzek minden

testvéremmel, akár fehér, akár vörös, ünnepélyesen át fogom nyújtani a Fekete Táltosnak

kárpótlásul ezt a két copfot.

- Ez már valami! Micsoda bosszúság lesz ez neki! Ilyesmit is csak egy Old Shatterhand tud

kigondolni!

- Téved. A gondolat Winnetoutól származik.

- Winnetoutól? Erről egy szót sem hallottam!

- De láthatta az intését.

- Akkor valóban a Fekete Táltosra gondolt volna?

- Bizonyosan! Mi ketten ugyanis szavak nélkül is meg szoktuk egymást érteni. Igazat ad

nekem vörös testvérem?

Miközben Winnetouhoz ezt a kérdést intézte, összecsavarta a copfokat és zsebre dugta. Az

apacs így válaszolt:

- Shatterhand testvérem nagyon jól megértett engem. Az lesz a legnagyobb megaláztatás a

komancsok főnöke részére, ha megkapja tőlünk ezeket a copfokat, fejbőr nélkül.

43

- Az meglehet - ismerte el nyújtott hangon a mérnök -, de olyan könnyen nem fog menni, mint

ahogy mondják. Előbb vissza kell verni a támadását, sőt: el kell őt fognunk. Úgy tesznek,

mintha ez olyan egyszerű lenne, nekem azonban égnek mered a hajam, ha csak rágondolok.

Ha nekem annyi fehér munkásom lenne, mint a társamnak Rocky-Groundban, akkor nem

mondom! Több mint nyolcvan embere van, mind jól felfegyverezve. Az ottani robbantásoknál

kínaiakat nem lehet használni.

- Rocky-Ground? - kérdezte Old Shatterhand. - Már azelőtt is így hívták ezt a helyet?

- Nem, csak mi neveztük el így.

- Messze van innen?

- Dehogy! Vonattal másfél óra alatt oda lehet jutni.

- Hm! Az itteni vidéket meglehetősen ismerem és Winnetou még jobban. Persze nem jártam

erre, mióta önök itt dolgoznak, tehát sejtelmem sincs róla, merre halad vasútvonal. Nem tudná

nekem a vidék korábbi nevét megmondani? Elegendő egy völgy, egy hegy vagy egy folyó

neve.

- Rocky-Ground egy hegység lábán vág keresztül, melynek nem volt angol elnevezése; a

vörösök Ua-pash-nak hívják. Hogy ez mit jelent, nem tudom.

- Uff! Ua-pash! - kiáltott Winnetou, mintha ez a név nagyon fontos lenne és eszébe juttatna

valamit. Ám mikor mindnyájan kérdőn ránéztek, elutasító mozdulatot tett kezével és hozzá-

tette:

- Shatterhand testvérem beszéljen helyettem. Ő éppen olyan jól tudja, mint én.

A pillantások Old Shatterhandre irányultak, aki elégedetten mosolyogott maga elé, bólintott és

így szólt a mérnökhöz:

- Ön nem tudja, hogy Ua-pash mit jelent? Szóról szóra ugyanazt, ahogy önök azt a helyet

elnevezték, vagyis Kővölgy, Sziklavölgy. Tudja, hogy az Alder-Springhez akarunk menni.

Van róla sejtelme, hol van ez a hely?

- Nem. Csak annyit tudok, hogy egynapi lovaglásra lehet innen.

- Legkevesebb egynapi lovaglásra, mert a terep miatt sok kerülőt kell tenni. Úgy látszik

azonban, hogy a vasút egyenes irányban átvág rajta, amint hallom, mert körülbelül három

órára van szükség, míg az ember lovon az Alder-Springhez jut az önök Rocky-Groundjától.

Milyen összeköttetésben állanak Rocky-Grounddal?

- A legszorosabban. Először is: minden pillanatban sürgönyözhetünk.

- Nagyszerű! És a vasút? Le vannak már odáig rakva a sínek?

- Hogyne, már két hete. Mi itt az ideiglenes sínhálózat végén vagyunk.

- Milyen vasúti kocsijaik vannak?

- Természetesen személyszállító kocsik még nincsenek. Egyelőre csak teherkocsikkal

szolgálhatok.

- Mozdonyuk van?

- Az nincs; estefelé ment vissza Rocky-Groundba.

- Tehát még most is ott van?

- Igen.

44

- Akkor legyen olyan szíves, sürgönyözzön ezért a mozdonyért!

- Micsoda? Sürgönyözni? - kérdezte a mérnök.

- Igen. Hadd mondjam el röviden, mi volt a helyzet, mielőtt ma este megérkeztünk és hogyan

áll most. A Fekete Táltos meg akarta támadni önöket, és hamis név alatt ideküldte unokáját, a

meszticet, hogy puhatolja ki a kellő pillanatot. Ma este itt titokban összetalálkoztak, hogy

megbeszéljék a támadás napját. Ez valószínűleg nem lett volna túl közeli, ha mi nem lettünk

volna itt; a vörösök engedtek volna maguknak időt. Most azonban tudják, hogy átláttunk

rajtuk, keresztülviszik tehát a támadást, mielőtt önök azt erődítések építésével és más

óvintézkedésekkel lehetetlenné tennék. Sőt, meg vagyok róla győződve, hogy a rajtaütés még

ma megtörténne, ha nem lennének útjukban nem éppen jelentéktelen akadályok.

- Akadályok? - vágott közbe a mérnök. - Azt hiszem, most van a legkevesebb. Ha a vörösök

ebben a pillanatban jönnének, el vagyunk veszve!

- Igen, ha! De nem jöhetnek, mert nincsenek itt! A fejemet teszem rá, hogy a Fekete Táltos

csak néhány harcossal járt itt; a tábora nagyon messze van ide. Ehhez járul még az is, hogy

tudja, mi is itt vagyunk. A mesztic most utána sietett és elmondja neki, mi történt. A főnök

tehát meg van győződve róla, hogy ma éjszaka őrködni fogunk. Megtudta, hogy Winnetouval

együtt holnap az Alder-Springhez akarok menni. Mi ketten sokkal többet érünk neki, mint az

egész zsákmány, amit itt találna. Nagy sietve oda fog tehát lovagolni, hogy foglyul ejtsen. Úgy

hiszi, könnyen nyélbe ütheti a dolgot, hisz nála vannak a fegyvereink. Ezután már nyugodtan

visszatérhet ide, s megkaparinthatja a kínaiak skalpját. De sietnie kell, különben önök

berendezkednek a védekezésre. Ezt kell önnek megelőznie. Nekem hamarább ott kell lennem

az Alder-Springnél Winnetouval együtt, mint neki. Ki kell őt kémlelnünk, harcosait

megszámlálnunk, kihallgatnunk, hogy megtudjuk, hogyan akar cselekedni.

- Sir - vetette közbe a mérnök -, hiszen ez végtelenül veszélyes! Ha rajtakapja önöket, el

vannak veszve!

- Nem fog rajtakapni, elhiheti nekünk. Egy vadnyugatit csak valami ismeretlen veszély lephet

meg, de olyan nem, melyet ismer. Nagy szerencsénk van, hogy az önök Rocky-Groundja

olyan közel fekszik az Alder-Springhez. Mihelyst a mozdony ideérkezett, odautazunk és

onnan az Adler-Springhez lovagolunk. Ott úgy helyezkedünk el, hogy mindent megfigyel-

hessünk, anélkül, hogy minket észrevehetnének. Biztos vagyok benne, hogy sikerülni fog

kikémlelni őket. Ha azt halljuk, hogy önöket veszély fenyegeti, gyorsan a Rocky-Groundhoz

lovagolunk és vasúton idehozzuk az összes ottani munkást, hogy kellően fogadhassuk a

komancsokat.

Ezekre a szavakra a mérnök felugrott helyéről és örömteli hangon kiáltott fel:

- Teringettét, micsoda pompás gondolat! Az ottani fehéreket hívni segítségül! Akkor semmi

bajunk sem eshet. Halomra lőjük a vörös betyárokat mind egy szálig!

- Helyesli tehát a tervet?

- Természetesen! Önnek tökéletesen igaza van, Mister Shatterhand. Rendkívül hálás vagyok

érte és gondoskodni fogok róla, hogy Rocky-Groundban érdemeik szerint fogadják önöket.

- Hm! Mi jár az eszében?

- Mihelyst elutaztak, sürgönyözni fogok, hogy Old Shatterhand és Winnetou, a Vadnyugat két

leghíresebb embere érkezik.

45

- Ezzel veszélyeztethetné a tervünket. Senkinek sem kell tudnia, hogy kik vagyunk és mit aka-

runk; elárulhatnák a komancsoknak. Gondoljon csak a meszticre, akiben teljesen megbízott!

- Well! Akkor egészen egyszerűen jelenteni fogom, hogy négy utas érkezik. De átkozott

szerencsétlenség lenne, ha a mai éjszakára nézve tévedett volna!

- Mit akar ezzel mondani?

- Hát ha a komancsok mégis ma jönnének és önök nincsenek már itt.

- Nem jönnek! De azért tegyen meg mindent, amit szükségesnek tart!

- Igen, de mit tegyek?

- Gyújtasson körös-körül tüzeket és állítson melléjük őröket. Ha a komancsok a közelben

lennének, belátják, hogy résen vagyunk és nem merészelnek közeledni.

- Úgy van; ez lesz a legjobb, meg is fogom tenni.

Eltávozott, hogy sürgönyözzön és kiadja a szükséges parancsokat. Nemsokára hat hatalmas

tűz égett, és megvilágította az egész tanyát. Alvásról természetesen szó sem volt. Idejében

megtették a vasúti utazáshoz szükséges előkészületeket. A négy utas és lovaik részére elég

volt egy tágas szerszámkocsi, melyben néhány kényelmes ülőhelyet készítettek. Mikor megjött

a jelentés, hogy a mozdony elindult Rocky-Groundból, a lovakat a kocsiba vezették és

búcsúképpen gazdáiknak erős grogot kevertek. Másfél óra múlva berobogott a mozdony. A

kocsit hozzáakasztották; a négy utas búcsút vett és beszálltak.

Jóllehet a sín csak ideiglenes volt és meglehetős sötétség uralkodott, a rövid vonat szédületes

sebességgel iramlott tova; igazi amerikai módra. Egyetlenegy fény sem bukkant fel az egész

úton, mert nem volt közbeeső állomás. Úgy tűnt fel, mintha a vonat szünet nélkül egy végtelen

alagúton robogna keresztül, és a négy utas megörült, mikor végül felharsant a mozdony éles

sípja és az állomás lámpái is feltünedeztek.

Itt is több tűz égett, melyek fényénél legelőbb is egy hosszúra nyúló, alacsony épületet

pillantottak meg, melynek nagyon tágas bejárata volt. Úgy látszott, belül több helyiségre van

osztva; ezek közül az egyik ki volt világítva. Az ajtófélfához karcsú, középtermetű alak

támaszkodott, a vadászok bőröltönyébe öltözve. Egy másik férfi a sín mellett állt; mikor a

vonat megállott, a kocsihoz lépett, félig nyitott ajtaját teljesen kitárta és beszólt:

- Rocky-Ground! Szálljanak ki, uraim! Kíváncsi vagyok, miféle embereknek rendel firwood-

campbeli kollégám éjjeli különvonatot.

- Mindjárt megtudja, Sir - válaszolta Old Shatterhand. - Jól sejtem, hogy ön itt valami

főnökféle?

- Én vagyok a főmérnök, Sir. És önök?

- Megtudja a nevünket, ha benn leszünk a szobában. Lenne helye, ahová négy lovat

kényelmesen beállíthatnánk?

- Majd meglátjuk. Csak szálljanak ki előbb!

Mikor kiszállottak, mindegyiküknek jól az arcába nézett és csalódottan mormogta:

- Hm! Csupa ismeretlen! Még egy vörös is van közöttük! Valami egészen mást gondoltam!

- Talán bizony feletteseket vagy valami ellenőrzést várt? - mosolygott Old Shatterhand. -

Milliomos részvényeseket? Ne haragudjék, hogy mi, egyszerű emberek raboljuk el éjjeli

nyugalmát! Nemsokára továbblovagolunk, akkor majd tovább alhatik.

46

- Továbblovagolnak? Tehát önök vadászok, csapdaállítók vagy olyasvalamik?

- Természetesen.

- És a kollégám felteszi rólam, hogy éjnek idején...

Félbeszakították. Az ajtóban álló karcsú, szinte vézna kis ember közelebb lépett - a figyelmes

szemlélő észrevehette rajta, hogy az egyik lábára sántít -, s így szólt:

- Magam is kíváncsi vagyok rá, micsoda emberfiai jönnek éjnek idején különvonaton a

Vadnyugaton...

Torkán akadt a szó. Old Shatterhand háttal állott neki, de az ismerős csengésű hangra gyorsan

megfordult. A kicsike megpillantotta az arcát, és felkiáltott:

- Old Shatterhand!

- Bicegő Frank! - felelt ez, éppen úgy elcsodálkozva.

- És Winnetou! - folytatta Frank, midőn felismerte az apacsot is.

- Uff! - válaszolta ez. Csak ezt az egyetlenegy szót ejtette ki, de mindazt kifejezte vele, amit a

váratlan találkozásnál érzett.

- Ők azok, valóban! Old Shatterhand és Winnetou! - ismételte lelkesedéssel a kicsike. -

Jöjjenek a karjaimba; jöjjenek a szívemre, uraim!

Hol az egyiket, hol a másikat karolta át és ezenközben rákiáltott a hivatalnokra:

- Nézze, főmérnök úr, ezek azok a világhírű vadászok, akikről egész este meséltem. Hogyan is

sejthettem volna, hogy ilyen hamarosan, itt fogok találkozni velük!

A mérnök erre egészen más tartást vett fel és udvariasan válaszolt:

- Az ön elbeszélésére semmi szükség nem volt, Mr. Frank. Már régóta ismerem ezt a két

gentlemant, persze csak hírből, hiszen tele van velük az Egyesült Államok. Sietek, hogy

felkeltsem embereimet és...

- Várjunk csak! - szakította félbe Old Shatterhand. - Ismeretlenek akarunk maradni. Mindjárt

meg fogja tudni, miért. Nem akarunk sokáig itt időzni, de ha már a mi jó Frankunkat ilyen

váratlanul itt találtuk, belekerül egy órácskába, vagy még többe is, míg továbblovagolunk. Hát

mondja csak, akadna valahol hely, ahová lovainkat nyugodtan beállíthatnánk?

- Ó, Mister Shatterhand, úgy fogok a lovaikkal bánni, mintha emberek volnának, mert tudom,

milyen nemes állatokon lovagol ön és Winnetou. Bevisszük őket a csarnokba, ahol, ha

megengedik, vendégeim lesznek.

Amit „csarnoknak” nevezett, a már említett, hosszúra nyúló épület volt. A kivilágított rész

volt a vendéglőhelyiség Rocky-Ground ez idő szerinti lakosai számára. Mellette egy szoba az

értékesebb tárgyak megőrzésére szolgált; most üres volt és ide állították be a lovakat. Tehát

úgyszólván a szemeik előtt voltak és biztonságban lehettek felőlük.

Mikor beléptek a vendéglőbe, a vendéglős álmosan feltápászkodott asztala mellől. Nem

feküdt le, mert azt remélte, hogy keresni fog valamicskét az érkező vendégeken.

Mielőtt leültek volna, Old Shatterhand illendőnek vélte Kast és Hast megismertetni Bicegő

Frankkel. Így szólt tehát az utóbbihoz, németül:

- Kedves Frank, van szerencsém ezt a két urat mint honfitársakat mutatni be.

- Micsoda? Igazán? Németek?

47

- Mégpedig szászok!

- Lehetséges lenne? Szászok? Ugyan honnan?

- Ez itt Timpe Benjámin Hassel úr Plauenból, Voigtlandból.

- Rendkívül örvendek, igazán rendkívül. És a másik úr?

- Ő pedig Timpe Obed Kasper úr, Hassel unokatestvére Hotból.

- Hotból? Hm! Úgy, úgy! Ez tulajdonképpen kissé bajorosan hangzik; tehát geográfiai-

mitológiai térképcseréről van szó. De ebben az esetben nem tesz semmit, mert Plauenből

Hofba a vasúti vonal teljesen szásznak számít. Szóval Obed Kasper urat is elfogadhatom

honfitársnak. Kettőjük közül melyik tulajdonképpen az igazi unokatestvér, az egyik vagy a

másik?

- Mind a kettő, kedves Frank, természetesen mind a kettő.

- Tehát mind a kettő? Hm, persze! Nehéz megkülönböztetni! Remélhetőleg nincs több ember,

akit szintén Timpének hívnának!

A két rokon hallott már Bicegő Frank sajátos modoráról, tehát Kas mosolyogva így válaszolt:

- Ó, Timpe van még több is. Mégpedig: Timpe Zakariás Rechabeám, Timpe Mikeás Péter,

Timpe Márk Absalom, Timpe Dávid Mardokeus, Timpe Tóbiás Holofornesz, Timpe Náhum

Sámuel, Timpe József Haba...

- Az istenért! Ha még egyetlenegyszer azt mondja, hogy Timpe, akkor lelövöm, mint a kutyát;

elvégre is meg kell mentenem az életemet! Tegye meg nekem azt a szívességet és írjon a szász

minisztériumnak, hogy küldjenek gyorsan át egy másik nevet, különben lehetetlenség lesz

önökkel érintkezni!

- Ezt sokkal egyszerűbben megoldhatjuk. A barátaink ugyanis keresztnevünkön szólítanak,

mégpedig Kasnak és Hasnak Kasper és Hassel helyett. Akarja ön is?

- Igen, ez már jobban tetszik nekem; én is olyan jó barátja leszek önöknek. Üljünk hát le, és -

ah, de mi ez?

Ez a kérdés annak a sok tányérnak és üvegnek szólott, melyet a vendéglős az asztalra állított;

ez a mérnök felé intett, aki kijelentette, hogy kiváló szerencséjének fogja tartani, ha a

gentlemanek az ő vendégei lesznek. Amerikai felfogás szerint a legnagyobb sértés lett volna

ezt a meghívást visszautasítani; elfogadták tehát. Bicegő Frank és a két Timpe alaposan

nekiláttak a fogásoknak; Old Shatterhand keveset evett és csak egy pohárka bort ivott,

Winnetou hozzá sem nyúlt az italhoz. Jól tudta, hogy a „tüzes víz” a legnagyobb ellensége a

vörös embernek; és tegyük hozzá, hogy bizony a fehéreknek is!

Vacsora alatt igen élénken folyt a társalgás. Old Shatterhand mindenekelőtt azt akarta tudni,

minek köszönheti mai találkozását Frankkel. Ez így válaszolt:

- Ha odahaza kopogtatnak az ön ajtaján, hogy meglátogassák, rendesen már kirepült hazulról.

Ha tehát valaki beszélni szeretne önnel, utána kell repülnie. Különböző megbeszélnivalóim

lettek volna önnel, felültem tehát az albán hajóra, hogy önhöz utazzam. Mikor megérkeztem,

nem volt ott, azt mondták, ideát van, hogy találkozzék Winnetouval. De hogy merre, azt nem

tudták. Erre engemet is elfogott a prériláz; lezártam Medvezsír nevű villámat és ön után

hajóztam. Tudtam, hogy a mescalere-apacsoknál bizonyosan megtudom, melyik vidéken kell

önt keresni. Felmentünk, amennyire csak lehetett, az Arkansason, ott lóra ültünk, hogy Santa

Fén át a kis Pecróhoz lovagoljunk.

48

- Többes számban? Tehát nem vagy egyedül?

- Nem bizony! Droll néni természetesen velem van.

- A jó Droll néni? Hol bujkál? Hol hagytad?

- Egyáltalában nem hagytam. És hogy hol bujkál? Az ágyban!

- De hát, Frank, miért nem költöd fel?

- Mert megérdemli a szegény fiú azt a kevés alvást. Tudniillik beteg.

- Beteg? Akkor meg kell néznem! Ha valaki itt, a Vadnyugaton beteg, az egészen más dolog,

mint odahaza! Veszélyes?

- Éppen nem veszélyes, de úgy látszik, hogy a nagy fájdalmak miatt, melyeket Drollnak ki

kellett állnia, csak nagy üggyel-bajjal jutottunk el a Manners-erődig, ahol van orvos, aki

megvizsgálhatta. Azt állapította meg a bajáról, hogy isiász.

- De hiszen ezelőtt soha sem jelentkezett ez a betegség Drollnál; egészen új keletű talán?

- Igen, most van neki első ízben.

- Megtalálta az orvos az okot?

- Az okot? Arra nem volt szükség, mert én megmondtam neki.

- Te?

- Igenis, én! Vagy azt hiszi talán, hogy én nem látok az orrom hegyéig? Hiszen akkor

egyiptomi vaksággal lennék megverve!

- Nos hát, mi az oka?

- Egy ló az oka, amely nem tud leszokni a botlásról.

- Hogyhogy? - kérdezte Old Shatterhand komolyan, pedig alig tudta elfojtani a nevetést.

- Már mondtam az előbb, hogy Arkansasból hazajöttünk. Az én ménem nem volt rossz és ma

is megvan; Drollt azonban megcsalták gebéjével, olyan botlós volt, mint a parancsolat.

Minduntalan meg kellett botlania és ha nem akadt árok, kő vagy gyökér az útjába, akkor a

saját lábaiban botlott meg.

- De hát ki vásárol ilyen lovat?

- Ha az embernek lóra van szüksége és csak egyetlenegy botlós akad, mit van mit tenni? Pedig

botlott a bestia, azt nem lehet letagadni.

- De még mindig nemigen tudom ezt a botlást az isiásszal igazán összefüggésbe hozni.

- Nagyon ostoba történet az egész és olyan gyorsan jött, mint derült égből a villámcsapás.

Magas fűben, bokrok között lovagoltunk, vidáman és jókedvűen, és nem is sejtettük, hogy a

sors csapása ott lebeg a fejünk felett egy, a fűben rejtőzködő fatörzs alakjában. Egyszerre csak

Droll gebéje megbotlik és ijedtében hatalmasat ugrik. Droll, aki mit sem sejtve, könnyedén és

hanyagul ült a nyeregben, lebukik, mégpedig úgy, hogy egyenesen ráül a fatörzsre, akár egy

székre. Egyszerre két hangot lehetett hallani, egy hangos kiáltást és egy hatalmas reccsenést. A

kiáltás Drolltól eredt, de hogy ki reccsent olyan hatalmasat, Droll-e vagy a fatörzs, az bizony-

talan. Azt hiszem azonban, Droll volt, mert úgy látszik, hogy tagjai még ma sincsenek isten-

igazában a helyükön. Nem tudott felkelni; én segítettem ugyan neki, hogy a földszintről az

emeletre emelkedjék, de ő újra meg újra a földszinten kötött ki. Csak úgy áradt belőle a sóhaj,

49

úgyhogy a kívánságot, hogy inkább az ő helyében lennék, kellő tapintattal a szívem mélyébe

zártam. Mindezért az az átkozott botlós gebe volt a hibás.

A jó Frank nem azért beszélte el az egészet ilyen módon, hogy hallgatóit mulattassa, hanem

mert egyszerűen ez volt a modora. Mély részvétet érzett Droll néni iránt és nem is sejtette,

hogy előadása inkább nevetést, mint részvétet kelt. A két Timpe le sem vette tekintetét a kis

fickóról, és világosan meglátszott rajtuk, hogy tetszik nekik.

- Kezdem már érteni - mondta Old Shatterhand. - Mondd csak tovább!

- Ami most következik, az még fájdalmasabb, mint az eddigi. Minden tőlem telhetőt

elkövettem, hogy Drollomat megint belehozzam a rendes kerékvágásba; dörzsöltem és ránci-

gáltam; hátulról toltam és löktem, míg végre felugrott, de azt mondta, hogy a fájdalmaktól, és

nem azért, mintha jobban lenne. Akkor nagy nehezen felsegítettem a lóra, már tudniillik az

enyémre és nem az övére, mert attól a pillanattól fogva nem tudta többet a botlást elviselni.

Arca megsápadt és összeesett, szemei mélyen benn ültek az üregeikben és két nap alatt

bizonyosan fogyott vagy öt-hat fontot. Két teljes nap, gondolja csak el! Ennyi időre volt

szükségünk, míg a Manners-erődbe jutottunk. Ezt a két napot nem felejtem el, amíg élek! Az

a jajgatás és nyögés! Az a sóhajtás és panaszkodás! Az a nyögés és sápítozás! Majd darabokra

szakadt a szívem, de mégis bátran és megadólag bukdácsoltam mellette a gebémen. A

fájdalmai annyira növekedtek, hogy hálát adtam a Teremtőnek, mikor végre megláttam az

erődöt. Ott rávetette magát az orvos, piócákkal, mustártapasszal és mindenféle kotyvalékkal,

még terpentinolajat is kellett innia szegény ördögnek!

- Jobban lett? - kérdezte Old Shatterhand.

- Úgy lassacskán. Mikor elmúlt egy hét, annyira jutottunk, hogy arra gondoltunk, lassan

továbblovagolhatunk. Ki is bírta idáig, de mikor ideérkeztünk, úgy érezte, néhány napi

pihenőre van szüksége.

- Mióta vagytok itt?

- Tegnapelőtt óta. Holnap már tovább akarunk indulni.

- Hová?

- Santa Fébe.

- Azt mondtad, már; de úgy értem, hogy innen legelőbb hova igyekeztek.

- Az Alder-Springen át fel a Roofside-hoz.

- Hm!

- Miért hümmög?

- Mert a Fekete Táltos jelentékeny komancs sereggel ott lesz holnap. Valószínűleg a karjai

közé lovagoltatok volna.

- A Fekete Táltos, a vadászok hóhéra? - kérdezte a főmérnök megrémülve. - Mi keresnivalója

van neki az Alder-Springen, oly közel mihozzánk? Nekünk szólna ez a látogatás, Mr.

Shatterhand?

- Nem, nem önöknek, hanem Winnetounak és nekem. Tudja, hogy oda akarunk menni és el

akar fogni bennünket.

- A nemjóját! Micsoda szerencse, hogy megtudták. Most már természetesen nem mennek oda?

50

- Ellenkezőleg; most már éppen egyenesen odalovagolunk, és könnyen lehetséges, hogy ön is

odajön.

- Én? Na, hogy őszinte legyek, bevallom, nagyon örülnék neki, ha alkalmam lenne néhány

font lőszert elpufogtatni ezeknek a gazembereknek a vörös bőrére, de azért a hajánál fogva

mégsem ráncigálom elő az alkalmat.

- Ez nem is szükséges, mert magától adódik. Kollégájáról és az ő embereiről van ugyanis szó,

Firwood-Campben; őt akarják megrohanni a komancsok. Ez az oka, miért jöttünk önhöz

különvonaton. A segítségét akarjuk kérni.

- Azt megkaphatják, mégpedig tiszta szívből. Tehát ezért, ezért! Igen, az én jó kollégám igen

derék mérnök ugyan, de se nem járatos indián-ügyekben, se nem hős. De rám és embereimre

számíthat.

- Hány munkása van itt önnek?

- Közel kilencven, csupa fehér, akik értenek a verekedéshez és tudnak bánni a fegyverrel. De

nem mondaná el nekem, mi történt voltaképpen?

A főmérnök erélyesebb és bátrabb volt, mint firwood-campbeli kollégája, és Old Shatterhand

arra a meggyőződésre jutott, hogy használható segítséget talál benne. Elmondta az elmúlt este

eseményeit és megmagyarázta, hogy milyen szándékai vannak ezután. Mikor befejezte, a

főmérnök felugrott, kezet nyújtott neki és így szólt:

- Beleegyezem, Sir! Én és az embereim rendelkezésére állunk, most rögtön, vagy később,

ahogy csak parancsolja.

Bicegő Frank is megszólalt német anyanyelvén:

- Én is! Ennek a sötét színű csődörnek megsütjük az utolsó kenyerét! Ha én egyszer

feldühödöm, akkor nagyon dühös vagyok. Most megyek, hogy elhozzam a tizenkilencedik

század még egy használható hősét, akinek szintén nem szabad hiányoznia.

Felállott és eltűnt a kijáratnál. Rövid idő múlva visszatért és magával hozta Drollt. Kis

termetű, pufók ember volt, szeme élénken, értelmesen csillogott, egész arca vidámságot

tükrözött. Alakját bő köpönyeg fedte, fejére több darabból összetákolt női kalapot tett; innen

eredt a neve. Meglátszott rajta, hogy szenvedett az utolsó időben, de szemei élénkek voltak és

mozdulataiból nem lehetett arra következtetni, hogy jelenleg is fájdalmai lennének. Roppant

örült az éppen olyan váratlan, mint csodálatos találkozásnak, és kijelentette, hogy feltétlenül

az Alder-Springhez akar lovagolni, akár megengedi az állapota, akár nem.

Erre Winnetou, ki eddig még egy szót sem szólt, egész sor kérdést intézett hozzá, melyek

megmutatták, hogy az apacs alaposan ismeri az emberi test berendezését és betegségeit. Kide-

rült, hogy Drollnál tényleg isiászról van szó, mégpedig a lóról való lezuhanás következtében.

Winnetou felállott, elővette kis bőrtáskáját, melyben mindenféle gyógyszert szokott magával

hordozni, átnézte tartalmát, majd megszokott nyugodt modorában így szólt:

- Droll testvérem, vezessen az ágyához; ne zavarja őt többé a fájdalom!

Elment vele. Már pár perc múlva éles, átható kiáltás hallatszott.

- Ez Droll volt - kiáltott fel Bicegő Frank. - Mit csinál vele Winnetou? Oda kell mennem Droll

nénimhez, mert egy ilyen kiáltás úgy rágja a szívemet, mint a fűrész.

Felugrott és ki akart menni, de Old Shatterhand megfogta és így szólt:

51

- Maradj csak itt, kedves Frank! Winnetou nagyon jól tudja, mit csinál, és éppen az ilyen

fájdalmak ellen az indiánoknak olyan orvosságaik vannak, melyekről a mi legjobb

orvosainknak sincs fogalmuk!

Nemsokára újból belépett Winnetou, s mintegy megerősítve ezeket a szavakat, kijelentette:

- Droll testvérünknek nagy fájdalmat kellett elszenvednie, hogy gyorsan meggyógyulhasson.

Most kipiheni magát, de már egy óra múlva olyan egészséges lesz, mint valaha volt.

Winnetounak igaza volt. Droll hamarosan bejött, és kijelentette:

- Nem nagyszerű ez, uraim? Úgy érzem magamat, mintha újjászülettem volna. Hogy

Winnetou mit csinált, azt nem tudom, de hogy az ideget csak kinyújtotta vagy egészen

elszakította, az nekem mindegy. Most már újból tudok lovagolni, és a Fekete Táltos meg fogja

tudni, hogy Droll néni még mindig a régi!

52

HARMADIK FEJEZET

A FŰZFA-FORRÁSNÁL

Az Ua-pesht, amelynek lábánál Rocky-Ground állomás feküdt, sűrű erdő borította. A hegyről

lefutó patakok odalenn egy folyócskába gyűltek, amely délkeletnek tartott, majd északra

fordult. Ennél a kanyarulatnál egy másik patakkal egyesült, amely egy másik hegy lábánál

folyt. A hegyet Corner-Topnak, azaz Sarokcsúcsnak hívták.

Az elnevezés nem volt véletlen; mindkét hegy egy-egy hegylánc végpontja volt. A két

hegylánc széles, hosszú völgyet fogott közre, amelynek oly sok kanyarulata volt, hogy a

vasutat nem oda építették; egy rövidebb utat robbantottak a sziklában. A Firwood-Camp közel

esett a völgy kezdetéhez; csak egy közbeeső hegyvonulat választotta el tőle.

Innen felülről lefelé, tehát e sokat kanyargó völgy hosszában kellett jönniük a komancsoknak,

más útjuk nem is volt az Alder-Springhez. Ez a forrás, magas fűzfáktól körülvéve, a Corner-

Top lábánál feküdt, és később azt a fentebb említett patakot alkotta, mely a nagyobbal egye-

sült a kanyarulatnál. Ahol a völgy elhagyja a két hegyet, széles, sík préribe torkollik; ezen

folyik át az egyesült két patak. A buja fűből itt-ott bokrok bújnak elő, melyek úgy néznek ki,

akár az egymás elé vagy egymás mögé tolt kulisszák, és még nagyobb csapatoknak is

végtelenül megkönnyítik a lopózkodást vagy a rejtőzést.

Ha az ember átgondolta, mi történt Firwood-Campben és milyen szándékaik voltak az

érdekelteknek, nem volt nehéz eltalálni, mit hoz a mai nap.

A komancsok meg voltak róla győződve, hogy Old Shatterhand és Winnetou az Alder-

Springhez lovagolnak; előre felkerekedtek tehát, hogy ott várják be és ejtsék foglyul őket.

Hogy ezt olyan emberekkel szemben elérhessék, mint ők ketten voltak, a vörösöknek rend-

kívül elővigyázatosaknak kellett lenniök. Nem volt szabad megsejteniük, hogy a komancsok a

Fűzfa-forrásnál vannak, és megérkezésükkor sem volt szabad semminek elárulnia, hogy a

Fekete Táltos ott van a harcosaival. Ezért magától értetődött, hogy az indiánok nem egyenesen

a forráshoz mennek, hanem annak közelében rejtőzködnek el; de hogy hol, ez volt a fontos

kérdés.

Winnetounak és Old Shatterhandnek nem volt nehéz kitalálni ellenfeleik gondolatait. Mivel az

Alder-Spring a völgy jobb oldalán feküdt, egészen magától értetődött, hogy az indiánok balra

fognak tartani és kilovagolnak egy darabon a prérire, hogy ott majd visszaforduljanak és

ellenkező irányból érkezzenek meg. Ezen a módon el lehet kerülni, hogy áruló nyomokkal

gyanút ébresszenek. A prériről a forrás közelébe érkezve, a komancsok majd el fognak bújni,

hogy ellenfeleiket bevárják, kilessék, körülfogják és végül megtámadják. Aki tehát meg akarta

előzni az indiánokat, sőt meg is akarta figyelni őket, annak még messzebb ki kellett lovagolnia

a síkságra és még nagyobb kerülőt kellett tenni. Így okoskodott Old Shatterhand és Winnetou,

és ez volt az oka, hogy nem az Ua-pesh mentén lovagoltak, hanem, mihelyt világos lett,

messze lekanyarodtak bal felé és útjukat a pusztaságnak vették.

A tegnapi vihar után gyönyörűszép reggelre virradtak. A napsugarak a fűszálakat és leveleket

elborító vízcseppeket megannyi briliánssá változtatták, a levegő éles, friss és tiszta volt, a

természet körös-körül ezer színben ragyogott.

Ilyen vidéken és ilyen reggelen valóban elsőrendű élvezet volt lovagolni, s csak az nem

gyönyörködik a tájban, aki azt forgatja a fejében, hogy ellenséges indiánokat kémleljen ki. A

lovak hébe-hóba nyerítése és dobogása most messze elhallatszott, a nedves, nehéz fűben pedig

53

olyan csapás maradt hátra, melyet talán még este is világosan lehet majd látni. Olyan

körülmények voltak ezek, melyek nagyon veszélyessé válhattak egy prérijáróra nézve.

A hat lovas már elég messze a háta mögött hagyta az Ua-pesht, tehát most azzal a szándékkal

kanyarodtak dél felé, hogy a Corner-Tophoz közeledjenek. Az Alder-Spring ennek a hegynek

a nyugati oldalán feküdt; Winnetou és Old Shatterhand úgy lovagoltak, hogy kelet felől kellett

elérniök; ily módon kikerülték azt, hogy nyomaikat a vörösök később felfedezhessék. A

Corner-Top tetejét nem mindenütt fedte erdő; a tisztásokról jó kilátás nyílt, tehát egyáltalán

nem volt nehéz észrevenni a komancsok közeledését.

Végre meglelték a kanyarulatot a prérin át, és el is érték a hegy keleti oldalát. Jó rejtekhelyet

kerestek és találtak, ahol a másik négy elrejtőzhetett a lovakkal, Winnetou és Old Shatterhand

pedig felmásztak a hegyre, hogy innen figyelhessék a völgyet.

Négy szász együtt a Vadnyugaton, a Corner-Top sűrűjében! Bizonyára igen ritka véletlen! A

Bicegő megjegyzést is tett rá:

- Egészen olyan, mintha a sors szántszándékkal ragasztott volna minket össze.

- Igaza van, kedves Frank - erősítette meg Has.

- Meghiszem azt. Nekem ugyanis mindig igazam van. Ebben a tekintetben hamarosan ki fog

ismerni, míg más tekintetben többnyire kiismerhetetlen vagyok. Rendesen zár alatt tartom

szellemi sziporkáimat és csak ritkán hatolhat be valaki elmém mélyére, hogy mintegy angyal-

szárnyakon hozza fel onnan az elrejtett kincseket. Ilyen kivételes és áhítatos pillanatban lesz

részük most önöknek. Nagyon szeretném ugyanis tudni, milyen úton-módon szándékoznak ma

a komancsokkal végezni. Kész vagyok rá, hogy megadjam a szükséges felvilágosításokat, és

engedélyt adok rá, hogy bizalommal forduljanak hozzám. Legalább te beszélj, Droll néni!

Droll ismerte a felvilágosítások értékét, amelyeket várni lehetett, megcsóválta a fejét és így

szólt:

- Miért éppen mindig én, kedves Frank? Nagyon szívesen átengedem az elsőbbséget a másik

két úrnak. Az ember legyen mindig humánus.

- Ebben igazad van. Ismertem egy állatorvost, aki mindig azt mondta: „Az udvariasság az a

szokás, melyről nem kell leszokni.” Amit pedig egy ilyen szakember mond, annak mindig van

magva. Tehát mondja meg, Kas, mit szeretne tőlem megtudni.

- Én? - kérdezte Kas. - Semmit sem szeretnék tudni!

- Micsoda? Semmit, egyáltalában semmit? Lehetséges ez? - kérdezte Frank, végtelenül

elcsodálkozva.

- Egyáltalában semmit - bólintott Kas.

- És ön, Has?

- Én sem - válaszolt ez.

- Ön sem? Csak nem beszél komolyan?

- A lehető legkomolyabban beszélek.

Erre Frank előbb olyan arcot vágott, mintha valami teljesen megfoghatatlant hallana; azután

kissé elgondolkozott, végül haragos kifejezést öltött és mérgesen kiáltott fel:

- Hát még ez is lehetséges? Megesett már valaha valakivel ilyesmi? Semmit sem akarnak

tőlem tudni, egyáltalában semmit! Hát akadhat a Földön eleven ember, aki a préri- és

54

medvevadászatból Frank Halisgabelus Morphus Eduárdtól nem akar semmit sem hallani és

semmit sem tanulni? Itt vagyunk elrejtőzködve, hogy meglessük az indiánokat; az a szándé-

kunk, hogy túljárjunk az eszükön és legyőzzük őket. Ez csak az én tapasztalt személyiségem

közreműködésével teljesülhet, és akkor vannak még emberi lények a Földön, akik úgy

vélekednek, hogy nem kell tőlem semmit sem hallaniuk!

Míg a rejtekhelyen ez a mulattató társalgás folyt, Old Shatterhand és Winnetou elérték a

Corner-Top csúcsát. Ott, mint már említettük, több tisztás volt, ahonnan jó kilátás nyílt. Az

egyik tisztás, mely nyugat felé nézett, rendkívül alkalmas volt a két barát céljaira. Innen

tökéletesen át lehetett látni a völgyet, amerről a komancsoknak érkezniük kellett, egészen

legközelebbi kanyarulatáig, mely jóval nagyobb volt egy angol mérföldnél.

Szótlanul ültek egymás mellett egy-két, sőt három óra hosszat, és egyikük sem tartotta szük-

ségesnek, hogy csak egy szócskát is kiejtsen, pedig olyan eseménynek néztek elébe, amelyben

életről és halálról volt szó. Ha valaki észrevétlenül megfigyelte volna őket, bizonyára arra a

következtetésre jutott volna, hogy semmiféle más szándékuk nincs, mint hogy leheveredjenek

és kipihenjék magukat. Egyetlen arcvonásuk, szemük egyetlen pillantása sem árulta el, hogy

feszült figyelemmel kémlelnek nyugat felé, és hogy amennyire a völgyet áttekinthetik, sehol

semmi nem kerülheti el figyelmüket. Ez a vadnyugati vadászok nagy művészete, hogy

bármennyire összpontosítják is figyelmüket, érzéseiket, külsőleg tökéletesen közömbösnek

látszanak. Vannak, illetve voltak olyan híres prérijárók, kik legnagyobb sikereiket és meg-

menekülésüket a legveszedelmesebb helyzetekből főleg annak köszönhették, hogy annyira

uralkodtak egész külsejükön, testük minden porcikáján, hogy egyáltalában nem lehetett

kitalálni, mit gondolnak, éreznek, mire törekednek, mit szándékoznak éppen végrehajtani.

Mindketten lesütötték szempillájukat és miután egyetlen testrészük sem moccant meg, úgy

látszott, mintha aludnának; de azért bizonyos volt, hogy egészen jól hallják a cinkét, mely

talán húszlépésnyire mögöttük egy férget húz ki a földből, és éppolyan világosan látják a

keselyűt, mely most jelenik meg a nyugati égboltozaton, mint egy aprócska pont.

- Uff! - szólt Winnetou.

- Well - bólintott Old Shatterhand - jönnek.

Pedig - e szavakkal ellentétben - egyetlen élőlény sem volt látható az egész völgyben, éppen

olyan üres és elhagyott volt, mint azelőtt, de az a mód, ahogy a keselyű a levegőben keringett,

elárulta a hozzáértőknek, hogy valamiféle élőlénynek kell arrafelé haladnia, akitől zsákmányt

remélt. Még mindig kissé balra kóválygott a völgykanyarulattól, de gyorsan közeledett felé.

Mikor elérte és éppen felette lebegett, egy lovas kanyarodott be, egy pillanatra állva maradt,

hogy áttekinthesse a völgyet, majd mikor semmi gyanúsat nem vett észre, továbblovagolt. Két,

öt, tíz, húsz, negyven, nyolcvan és még több lovas követte, akiket világosan meg lehetett

különböztetni, jóllehet a nagy távolság folytán lovaik csak kiskutyáknak látszottak. Hogy

Winnetounak milyen rendkívül éles a szeme, azzal is bizonyította, hogy a nagy távolság

dacára így szólt:

- Valóban ők azok, a komancsok.

- Igen - hagyta helyben Old Shatterhand. - Tokvi Kewa lovagol az élen.

- A komancsok főnöke azt képzeli, hogy rendkívül ravasz harcos és mégis olyan hibát követ

el, melyet sem én, sem Shatterhand testvérem nem tudunk felfogni.

- Well. A Firwood-Camptől jön, meg van róla győződve, hogy mi is elindultunk onnan ma

reggel és utána fogunk jönni. Emellett nem gondol arra, hogy észrevennénk a nyomokat,

melyeket harcosai hagynak a magas és nedves fűben. Nevetséges!

55

A máskor különben oly komoly és mozdulatlan arcon egy halvány, félig megvető, félig

sajnálkozó mosoly futott végig, mikor hozzátette:

- És emellett Old Shatterhandet és Winnetout akarja megfogni! Uff!

- Nézd, úgy tesznek, ahogy gondoltuk: a völgy másik oldalára tartanak, hogy ne gondolják, ha

utánuk jönnek, hogy tulajdonképpen a Corner-Topon át az Alder-Springhez igyekeznek.

A komancsok a túlsó völgyfal mellett lovagoltak, míg el nem érték az Ua-pesh lábának szélét;

de itt sem változtatták meg az irányukat, hanem kivonultak a prérire, mintha ezen akarnának

keresztülhaladni valami messze fekvő cél felé.

- Nemsokára újból bekanyarodnak, ahogy gondoltuk, és visszajönnek ide - folytatta Old

Shatterhand. - Egyikünknek le kell mennie, hogy kövesse őket, a másiknak még idefenn kell

maradnia.

Nem mondta meg, miért kell a másiknak maradnia, de Winnetou azonnal kitalálta, mert

helyeslően bólintott és így felelt:

- Hogy Ik Senandára lessen, aki meg akarta csalni és elárulni a tűzparipa fehér emberét.

Tegnap este a komancsok után indult és nem találta meg őket a sötétben, de ma, mikor világos

lett, a nyomukra bukkant, és rövidesen megérkezik. Fehér testvérem várjon itt, hogy lássa, én

lemegyek, hogy megtudjam, milyen rejtekhelyet választanak a komancsok.

Eltávozott és Old Shatterhand egyedül maradt. Megint eltelt egy óra és még egy, de a mesztic

nem jelent meg. Tulajdonképpen már itt kellett volna lennie, de a megfigyelő nem vesztette el

a türelmét. Tudta, ezernyi dolog jöhetett közbe, ami feltartóztathatta az áruló félvért. További

félóra múlva végre megpillantotta őt, amint a völgy túlsó oldalán a komancsok nyomait

követi. Mivel a scout ezen a csapáson lovagolt, meg kellett tennie a komancsok egész kerü-

lőjét a prérin át; aligha érkezhetett meg tehát hamarabb a Corner-Top alá. Old Shatterhand

most már elhagyta őrhelyét és oly gyorsan ereszkedett le társaihoz, ahogy csak tudott. Ott

találta őket, ahol hagyta, Winnetou is velük volt. Mikor beszámolt róla, hogy látta a félvért

megérkezni, az apacs megjegyezte:

- Nagyon elkésett. Sejti testvérem, hogy mi tartóztatta fel?

- Sokféle ok akadhat, mely a lovaglását késleltette - válaszolta Old Shatterhand.

- Talán nem is kényszerült rá, hanem önként késlekedett.

- Hm! Úgy gondolod, hogy gyors menekülése után mást gondolt és újból visszatért, hogy

meglessen minket? Nem is lenne rossz!

- Mit beszél? - kérdezte Bicegő Frank, amint ezeket a szavakat hallotta. - Ha az embert

ellenség figyeli, az mindig olyasvalami, amiből nem kérek!

- Ó nem, legalábbis ebben az esetben nem.

- Ez olyan érthetetlen, hogy fel sem tudom fogni, pedig nem mondhatni, hogy nincs éles

eszem. Ha kikémlelt minket, akkor azt is tudja, hogy nem a völgyön lovagoltunk végig,

hanem vasúton utazhattunk.

- Éppen azt szeretném, ha tudná. Valószínűleg te is hamarosan megtudod, miért. Most

elmegyek Winnetouval, hogy kihallgassam a komancsokat. Maradjatok itt, legyetek csendben,

és semmi esetre el ne hagyjátok ezt a helyet, amíg vissza nem tértünk.

- És ha nem jönnének vissza?

- De jövünk, vagy legalábbis egyikünk, erre számíthattok.

56

Winnetouhoz fordulva, megkérdezte tőle:

- Tudja-e vörös testvérem, hol ütöttek tanyát az ellenségeink?

- Tudom - felelte az apacsok főnöke.

- Messze innen?

- Nem. Kövessen, testvérem.

Letették fegyvereiket, melyeket az ellopottak helyett a főmérnök kölcsönzött nekik és most

csak akadályozták volna őket, és eltávoztak. Winnetou előbb vagy tíz percig minden külö-

nösebb óvatosság nélkül vezette fehér barátját az erdőben; ekkor olyan helyre érkeztek, ahol

nem volt már több élő fa, de annál több kidőlt fatörzs hevert előttük. Az erdő óriásai szanaszét

feküdtek, a földből kiszakítva, hatalmas gyökércsomóikkal és csúnyán összezúzott koronáik-

kal. A szélvész tépte ki őket, azoknak a hurrikánoknak az egyike, melyeket a Vadnyugaton,

főleg a déli vidékeken gyakran lehet tapasztalni. Azt az orkánt nevezik errefelé hurrikánnak,

mely aránylag keskeny és élesen elhatárolt sávban száguld át és mindent elsodor, ami az

útjába kerül. Hurrikánnak hívják azt a területet is, melyet ez a vihar elpusztított.

A ledöntött és elhalt fatörzsek között cserje, új növényzet kelt életre, nagyon sűrűn és már

meglehetősen magasra; oly sűrű volt, hogy még a vad előtt is lehetetlennek látszott, hogy

keresztüljusson rajta.

- Ezen keresztül? - kérdezte Old Shatterhand. Winnetou igenlően bólintott és halkan hozzá-

tette:

- Itt, bal kézről van a szikla; ott nem mehetünk fel. Jobbról terül el a préri, hol az ellenség

lovai legelnek, ott meglátnának az őrök; a hurrikán túloldalán, legfeljebb kétszáz lépésnyire

innen, táboroznak a harcosok; át kell tehát hatolnunk.

- Volt már odaát vörös testvérem?

- Igen, fehér testvérem egykettőre meglátja az utat, melyet vágnom kellett magamnak.

- Tudod, hol van a főnök?

- Tudom. Talán olyan közel jutunk hozzá, hogy meghallhatjuk, mit beszél.

Elsurrant néhány lépésnyire a vihardúlás szélén, ott lefeküdt a földre és behúzódott a sűrű

lomb közé. Old Shatterhand habozás nélkül követte. Itt újból kiderült, micsoda páratlan ember

az apacsok főnöke. Az alatt a rövid idő alatt késével két láb széles utat vágott, levágta az

akadályozó ágakat, lombokat, a földre hintette, de annyi lombot meghagyott, amennyi - akár

egy tető - elfedte a titkos ösvényt és tökéletesen láthatatlanná tette őt.

Miután Winnetou ilyen páratlanul előkészített mindent, nemigen kellett már késeiket használ-

niuk; elsősorban arra kellett figyelniük, nehogy megmozduljon és árulójuk legyen felettük a

bozót. Két mérgeskígyót találtak útjukban; az első elmenekült, a másikat pedig egy gyors és

jól irányzott késszúrással megölte az apacs. Egy idő múlva Old Shatterhand, ki vizsgálódva

szimatolt a levegőbe, tábortűz füstjét érezte meg; közeledtek a komancsokhoz.

Még egy darabig haladtak előre, egészen addig a helyig, hol Winnetou a titkos ösvényt jobban

kiszélesítette. Magához intette társát, óvatosan széthajtotta kissé a lombokat és intett Old

Shatterhandnek, hogy pillantson át a nyíláson.

Hogy elbámult emez, mikor Tokvi Kewát ott látta feküdni legfeljebb ötlépésnyire maga előtt!

A két leselkedő a vihardúlás és egyben a préri kis beszögellése szélén találta magát. Bal kéz

felől hatalmas, elhalt fatörzs nyúlt ki a földre dőlve, és az alatta meg a mellette kisarjadt

57

gyepen feküdt a komancs főnök. Aludt. Kissé távolabb harcosai aludtak; el voltak fáradva és

biztonságban érezték magukat, hiszen őröket állítottak a prérire. A főnök, mint minden fehér

és vörös szokta a Vadnyugaton, fegyverét keze ügyébe tette le maga mellé. A fatörzs mellé

hosszú, keskeny csomag volt támasztva, melynek burkolata Tokvi Kewa takarójából állott és

gondosan össze volt kötözve lasszójával. Old Shatterhand szeme felvillant, mikor megpillan-

totta a csomagot, és odasúgta Winnetounak:

- A takaróban vannak a fegyverek.

- Úgy van! A főnök alszik és a többiek is alusznak: elvehetnénk.

- Eszünk ágába se jusson!

- Valóban! Még itt kell hagynunk, mert a komancsoknak nem szabad sejteniük, hogy

felfedeztük a tartózkodási helyüket. Bizony, nagyon nehezemre esik, de követnünk kell az ész

parancsát. Hallod! Nem kiáltás volt ez?

- Az egyik őr hangja - bólintott Winnetou. - A scout bizonyosan megérkezett.

A kiáltást, melyet Old Shatterhand és Winnetou hallottak, több hang ismételte. Az alvók

felébredtek és felugráltak helyükről; a főnök is felegyenesedett. Úgy történt, ahogy Winnetou

mondta, a mesztic érkezett meg. Mikor meglátta a főnököt, feléje irányította lovát, és odaérve

leszállott. Tokvi Kewa csodálkozva nézett rá.

- Te vagy az, leányom fia? Megengedtem neked, hogy utánunk siess?

Mivel nem kapott azonnal feleletet, folytatta:

- Nem parancsoltam neked, hogy kémleld ki a sápadtarcúakat és maradj náluk addig, míg

jövünk vagy hírnököt küldök hozzád?

- Ezt parancsoltad - válaszolt a kérdezett nyugodtan. - De vörös anyám atyja be fogja látni,

hogy nem cselekedhettem másképpen.

- Nagyon fontos dolgoknak kellett történniük, hogy ide merészeltél jönni Firwood-Campből!

Halljuk, mit tudsz mondani mentségedre.

- Te anyám atyja vagy és születésem percétől ismersz. Adtam neked valaha okot komoly

szidalomra? Miért fogadsz szemrehányásokkal, mielőtt tudnád, miért jöttem?

- Mert a legfontosabb fogásról van szó, melyet valaha tehetünk, legnagyobb ellenségeinkről,

az apacsok főnökéről és a gyűlölt sápadtarcúról, aki Old Shatterhandnak nevezi magát.

- Őket nem fogod elfogni - válaszolta unokája éppoly nyugodtan, mint előbb.

- Nem? - fortyant fel a főnök. - És miért?

- Mert már tegnap elhagyták a tanyát.

- Uff, uff, akkor előkészületeket kell tennünk, mert minden pillanatban ideérkezhetnek!

- Nem érkeznek ide; egyáltalában nem is jönnek ide.

- Nem jönnek ide? - kérdezte a főnök, megdöbbenésében elnyújtva a szavakat. - Hát hová

akarnak menni?

- Azt nem tudom; de mindenesetre nagyon messze innen, mert a tűzparipa kocsijával utaztak

el. Ezt csak akkor teszik a fehér vadászok, ha nagyon hosszú útra kelnek, különben

lovagolnak.

- A tűzparipával? Bizonyosan tudod ezt?

58

- Igen. Láttam őket a kocsiba szállni és láttam, amint a tűzparipa elszáguldott.

- Uff, uff, uff! Hiszen ide akartak jönni az Alder-Springhez! Vajon mi kergette el őket olyan

hirtelen?

- A félelem.

- Hallgass! Winnetout és Old Shatterhandet egyaránt gyűlölöm, de biztosan tudom, hogy sem

a félelmet, sem az ijedtséget nem ismerik.

- Úgy van, ők nem, de meg kell gondolnod, hogy két másik sápadtarcú is volt velük, akik nem

olyan bátrak, mint ők. Ezeknek a kedvéért kerekedtek fel olyan gyorsan, mert megtudták,

hogy a tanyát meg akarják támadni a vörös harcosok.

- Uff, uff! Hogyan tudhatták ezt meg? Ki árulta el nekik? Talán te voltál oly elővigyázatlan?

Erre az unoka először vesztette el nyugalmát és hangosan a Fekete Táltos szavába vágott:

- Láttál-e engem valaha elővigyázatlannak? A te magad óvatlansága árult el mindent és

fosztott meg a nagy fogástól!

Az öreg erre kezét az övére tette és felkiáltott:

- Ne felejtsd el, kivel beszélsz, mert a kezem fog reá megtanítani, hogy milyen tisztelettel

tartozol anyád apjának és a komancsok leghíresebb főnökének! Hogyan merészeled a Fekete

Táltost elővigyázatlansággal vádolni!

- Mert olyan hibát vetsz a szememre, melyet magad követtél el! Mondd, elfogtuk volna Old

Shatterhandet és Winnetout ma este, ha idejönnek?

- Olyan bizonyosan, mint ahogy te itt vagy mellettem.

- És akkor minden a mi zsákmányunk lett volna, ami az övék?

- Igen.

- A lovak is?

- Azok is.

- Akkor miért nem vártál ma estig? Miért kellett akkor a lovakat már tegnap este ellopni?

- Ellopni? - ismételte a főnök lassan, hogy jól megfontolja a szemrehányást. - Mit tudsz róla?

- Minden tudok. Kita Kowasa, akit hozzám küldtél a kocsmába, némi gyanút keltett ugyan, de

hamarosan sikerült eloszlatnia a bizalmatlanságot, mert a sápadtarcúak semmit sem tudtak

ránk bizonyítani. Akkor hirtelen elkezdtek prüszkölni Winnetou és Old Shatterhand lovai az

ajtó előtt, és hihetetlen izgalmat keltettek. A sápadtarcúak ugyan elég okosak voltak: úgy

tettek, mintha azt hinnék, hogy a lovak maguktól szabadultak el. De engem nem tudtak megté-

veszteni, az állatok nem maguktól szabadultak el, hanem ellopták őket. Kicsoda? Tagadod

még, hogy te voltál?

A főnöknek egy arcizma sem rándult; nem mondott sem igent, sem nemet. Unokája folytatta:

- Hallgatásod nekem ad igazat. A sápadtarcúak természetesen a tolvajok után kutattak.

- Hiszen azok már rég messze jártak! - vetette közbe a másik.

- A nyomaik is eltűntek? Old Shatterhand és Winnetou megtalálták a nyomokat, megtalálták

az én nyomomat és megtalálták Kita Kowasa nyomát. Azonnal kitalálták, hogy egy követ

fújunk és hogy mi a szándékunk, de szerencsére még sikerült elmenekülnöm. Ha ott maradok,

felakasztottak volna. Mikor már messze jártam, az a gondolatom támadt, hogy titokban

59

visszatérek és kikémlelem, vajon Winnetou és Old Shatterhand nem adták-e fel most a

tervüket, hogy az Alder-Springhez lovagolnak. Nagyon helyes volt, hogy visszafordultam; így

legalább láttam, hogy lovaikkal felszállottak a tűzparipa kocsijába és elutaztak. Nem jönnek

tehát az Alder-Springhez. Mikor már elmentek, én is elhagytam a Firwood-Campet és idelova-

goltam, hogy elmondjam neked, mi történt. Most itt vagyok és szidj össze, ha megérdemlem.

Befejezte mondanivalóját és most várta, mit felel majd a nagyapja. Az egy jó darabig lehajtott

fejjel ült, majd gyors, erélyes mozdulattal újból felszegte fejét és kutató pillantással nézett

körül. Azt, amit mondott, nem hallhatta meg illetéktelen fül, mert a félvér megérkezte jelezte

ugyan a harcosoknak, hogy történt valami, de egyik sem mert a rettegett főnökhöz közeledni

kifejezett felszólítás nélkül. Senki sem hallotta tehát a szemrehányásokat, amelyeket unokája

tett az öregnek. Végre fojtott hangon megszólalt:

- Igen, elvittem a lovakat a fészerből. Iltcsi és Hatatilla olyan híres lovak, hogy öregségem

bölcsessége a fiatalság mohóságává változott. Kellettek nekem, mégpedig azonnal, anélkül,

hogy meggondoltam volna, hogy a foglyokkal együtt ma úgyis az enyémek lesznek. Ereidben

az én vérem folyik, nem fogod tehát a harcosokkal tudatni, hogy ennek az elhamarkodott

cselekedetnek milyen következményei lehetnek!

- Hallgatni fogok!

- Tudja Old Shatterhand és Winnetou - folytatta a vörös -, hogy hányan voltunk tegnap a

Firwood-Campben?

- Igen.

- Azt is tudják, kik voltak?

- Nem. Csak annyit tudnak, hogy ellenséges vörösök.

- Tudnak róla, hogy meg akarjuk támadni a telepet?

- Csak sejtik. De azt meg kell mondanom, hogy nekem arcomba vágták az igazi nevemet, Ik

Senandát; nem hitték el, hogy Yato Indának hívnak.

- Akkor tudják, hogy az unokám vagy és hogy én akarok támadni! Mit szóltak a fegyvereik

elvesztéséhez?

- Elvesztették a fegyvereiket? - kérdezte a félvér elbámulva.

- Igen.

- Uff, uff, uff! Hol?

- A Firwood-Campben. Én találtam meg őket.

- Te találtad meg őket? Old Shatterhand és Winnetou fegyverét? - dadogta a mesztic a

legnagyobb csodálkozás hangján.

- Én - bólintott reá Tokvi Kewa és szemei csillogtak az örömtől.

- Winnetou ezüstpuskáját?

- Igen.

- Old Shatterhand kis ravasz fegyverét?

- Igen.

- És a nagy medveölőt?

- Igen.

60

- És hol vannak ezek a drága fegyverek?

- Itt! - válaszolta a főnök és a csomagra mutatott.

- Uff! uff, uff! Ma ragyogó arccal néz le a nagy Manitou a komancsok harcosaira! Olyan

zsákmány ez, melyért a vörös nemzet összes törzsei irigyelni fognak minket! Hogy kerültek

hozzád?

- Tolvajok révén, akik ellopták, de át kellett adniuk nekem.

Elbeszélte a történteket, majd elgondolkodva tette hozzá:

- De valamire nem gondoltam. Old Shatterhand és Winnetou csak úgy elmentek, pedig

eltűntek a fegyvereik. Vajon miért? Biztos vagyok benne, mindent el fognak követni, hogy

visszaszerezzék őket!

Unokája megrázta a fejét:

- Semmit nem mernek kezdeni.

- Miért gondolod ezt?

- Nem lehet másként. Mitől lett olyan híres ez a két sakál? A fegyvereik miatt. Ezek tették

hősökké őket; nélkülük senkik és semmik, és ezt ők is tudják. Tisztában vannak vele, hogy

nem tudnának segíteni, ha megtámadjuk a telepet, ezért menekültek el olyan gyorsan. Sőt:

ezért adták fel azt a tervüket is, hogy az Alder-Springhez lovagoljanak!

Az ifjú meggyőződése az öreget is magával ragadta:

- Uff, uff, igazat beszélsz! Üvöltve elfutottak, mint a kutya, melyet meg akarnak verni. Ők

elszöktek előlünk, de a fegyvereik itt vannak. Most a sok sárga ember skalpját kell

megszereznünk. De sietnünk kell, még mielőtt segítséget hívnának. Mivel Old Shatterhand és

Winnetou nem jönnek ide, azonnal felkerekedünk. A lovaink fáradtak ugyan, de estére

elérhetjük azt a helyet, amelyet a fehérek Brich-Hole-nak neveznek. Mint mondtad, innen a

legkönnyebb megtámadni a telepet. Odavezetem a harcosaimat, én pedig a Firwood-Camphez

lopózom, hogy kikémleljem, mikor üthetünk rajtuk a legbiztosabban. Te azonban itt maradsz.

- Miért? - kérdezte csodálkozva a mesztic.

- Mert ismernek. Azonkívül valakinek vigyáznia kell a fegyverekre is. Mit gondolsz, ide-oda

hurcolom? Ahhoz túlságosan értékesek; kedvesebbek előttem, mint az összes skalp, amelyet

megszerezhetek. Itt hagyom tehát; holnap úgyis ide jövünk vissza. Addig te vigyázol rájuk.

Nálad megbízhatóbb harcost amúgy sem találnék.

A meszticnek hízelgett a bizalom, de mégis ellenvetést tett:

- Ha itt maradok, mi lesz a részemmel, amelyet a zsákmányból nekem ígértetek?

- Megkapod. Jól tudod, amit egyszer kimondtam, az olyan, mintha megesküdtem volna.

Azonkívül, bár a támadás valószínűleg könnyen megy majd, eltalálhat egy golyó vagy egy

késszúrás. Akkor pedig kihez kerülnének a fegyverek? Te vagy a legméltóbb rá, hogy örököld

őket!

A mesztic hiúságának hízelegtek nagyapja szavai; bólintott hát: itt marad.

A Fekete Táltos és harcosai felkerekedtek és ellovagoltak. A félvér szinte azon nyomban elő-

vette a fegyvereket, hogy gyönyörködjék bennük. Elképzelhető, milyen elégedetten nézte

mindez Old Shatterhand és Winnetou a sűrűből. Figyelték egy darabig, milyen mohó

61

elragadtatással vizsgálgatja őket Ik Senanda, aztán nesztelenül széthajtották a bokrokat, és a

mesztic háta mögé kerültek.

- Jó napot, Ik Senanda - szólalt meg Old Shatterhand. A félvér úgy megdöbbent, mikor

megpillantotta őket, hogy egyetlen hang sem jött ki a torkán.

- Bizony - bólintott feléje Old Shatterhand gúnyosan -, itt vagyunk, hogy elvigyük a fegy-

vereinket.

A mesztic végre megmozdult, de úgy megbénította a félelem, hogy ennél nem volt többre

képes. Meg sem kísérelte a szökést. Elhűlve dadogta, mint aki nem hisz a szemének:

- Old Shatterhand... Winnetou...

- Bizony, mi vagyunk. Hová lett az a híres bátorságod? Te akartál elfogni bennünket, most

meg nem tudsz hová lenni a félelemtől!

A megvetés, amely Old Shatterhand szavaiból áradt, visszaadta a félvér önbizalmát. A

fegyverekkel a kezében hátrált egy lépést, és így felelt:

- Mit képzelsz? Én félnék tőletek? Engem még Old Shatterhand és Winnetou sem tud

megijeszteni. A fegyvereiteket akarjátok? Próbáljátok meg, vissza tudjátok-e szerezni?

Azzal villámgyorsan megfordult, hogy elmeneküljön. De Old Shatterhand és Winnetou

néhány ugrással utolérték. Megragadták, elvették tőle a kését meg a fegyvereiket.

- Nem vagy te olyan nagy legény, hogy megszökhetnél előlünk - mondta megvetően Old

Shatterhand, mikor leültették a földre. - Most pedig még egy moccanás, és golyót röpítek a

fejedbe.

A félvér látta, hogy minden ellenállás haszontalan, a dühtől remegve ugyan, de belátta, a

legokosabb, amit tehet, ha pillanatnyilag megadja magát.

Old Shatterhand két ujját szájába dugva éles, messzehangzó füttyöt hallatott. A jeladás a

társaiknak szólt, akik - pontosan tudván Old Shatterhand füttyének jelentését - hamarosan meg

is érkeztek.

- Teringettét, fényes fordulatot vett a dolog! - szólalt meg elégedetten Bicegő Frank, mikor

megpillantotta a foglyul ejtett félvért. - A vörösök elmentek és helyettük ez a fickó lett a

vendégünk! Hová lettek tulajdonképpen és ki ez a szelíd bárány, uraim, ki olyan rendkívül jól

érzi magát önök mellett?

- Hiszen ez a scout, aki a Firwood-Camp lakóit ki akarta szolgáltatni a komancsoknak! -

kiáltott fel Kas.

- Ez az? Hm, ezt már kissé jobban megnézem magamnak!

Ezzel körüljárta a foglyot, mindenfelől megvizsgálgatta, majd így folytatta:

- Rendkívül elragadó ifjú, meg kell hagyni. Hogyan került hurokra, Shatterhand úr?

Old Shatterhand röviden elmondta, mi történt.

- Úgy! Úgy! - vélekedett Frank. - Ha ő csak úgy ukmukfuk örökölni akarta a fegyvereket,

akkor várnia kellett volna, míg a boldog tulajdonosok lerázták lábaikról a földi port. Azt

javasolom, kenjük be örökösödési igényeit mustártapasszal. Alaposan kiérdemelte. Mit szól

hozzá, Shatterhand úr?

- Nem kerüli el a büntetését, kedves Frank, csak légy türelemmel - felelte Old Shatterhand és a

fogolyhoz fordult: - Mondd meg legalább az igazi nevedet!

62

A félvér alattomos pillantást vetett reá és nyugodt hangon válaszolt:

- Hallottátok igazi nevemet: Yato Indának hívnak.

- Hazugság. Ik Senanda vagy a Fekete Táltos unokája.

- Bizonyítsd be!

- Nem lesz nehéz. Miért találkoztál a komancsokkal? Miért szöktél meg, amikor a Firwood-

Campben észrevettük a Fekete Táltos nyomait?

- Nem szöktem meg. Azért lovagoltam el, hogy kikémleljem őket. Hiszen engem bíztak meg a

telep védelmével, nem?

- És hogy gondolod: a vaksötétben akartad kikémlelni őket?

- Igazi vadász nem kérdez ilyet - mondta a félvér, igyekezvén méltóságot kölcsönözni a

szavainak.

- Nagyon büszkén beszélsz - felelte gúnyosan Old Shatterhand. - Valóban csodállak, hogy

idáig tudtad követni őket, sőt beszéltél is velük, anélkül, hogy elfogtak és megöltek volna!

- Ezen nincs mit csodálkozni.

- A komancsok ugyanis nem tudják, hogy anyai ágon ellenségeiktől származom; azonkívül

látszólag mindig jó viszonyban voltam velük; barátjuknak tartanak tehát és ma is minden

ellenségeskedés nélkül fogadtak.

- Nagyon szép! De hogyan kerültek a fegyvereink a te kezedbe?

Ez a kérdés látszólag zavarba hozta a meszticet, de iparkodott elrejteni és gyorsan válaszolt:

- Éppen ez az, ami meg kell, hogy győzzön titeket a becsületességemről és barátságomról.

Tegnap este láttam fegyvereiteket, ma újból megpillantottam őket a komancsoknál és a Fekete

Táltos eldicsekedett vele, hogy ellopta tőletek. Én visszaloptam, anélkül, hogy észrevette

volna.

- Akkor olyan mesterfogást csináltál, aminek nincs párja - mondta gúnyos éllel Old Shatter-

hand. - Az az ostoba Fekete Táltos csak úgy hagyta, hogy elvedd a fegyvereket. Te meg persze

vissza akartad hozni nekünk?

- Igen.

- Akkor miért akartál villámgyorsan elillanni velük, amikor az imént megpillantottál

bennünket?

- Ez csak pillanatnyi ijedtség volt. Hirtelen nem ismertelek meg benneteket.

- Nocsak! Akkor miért szólítottál a nevünkön?

A félvér egy ideig sötéten meredt maga elé, majd tettetett haraggal felkiáltott:

- Nem tudod talán, hogy az ember, aki úgy gondolja, egyedül van a vadonban, megdöbben,

mikor olyanok lepik meg, akikről azt gondolja, egészen másutt vannak?

- Hogyne tudnánk. De mi is elárulunk neked valamit. Mégpedig azt, hogy mi már jóval ezelőtt

itt voltunk, hogy te ideérkeztél volna. A Fekete Táltost figyeltük, és minden szót hallottunk,

amit váltottál vele. Láttuk, hogy átadta neked a fegyvereinket, amelyeket állítólag elloptál tőle,

hallottuk, hogy unokájának nevezett. Nos, mit szólsz ehhez, Ik Senanda?

- Újból csak azt mondhatom, Yato Inda vagyok, és nem Ik Senanda. Visszakaptátok a

fegyvereiteket. Követelem, hogy bocsássatok szabadon!

63

- Lassan a testtel! Előbb szembesítünk a Fekete Táltossal! Kíváncsi vagyok, ő is megtagadja-e

saját húsát és vérét?

- A Fekete Táltoshoz akartok vinni? - kérdezte alattomosan megvillanó szemmel a mesztic. -

Próbáljátok csak meg, sikerül-e!

- Sikerülni fog, elhiheted. Csak egészen másképp, mint gondolod. Ha azt reméled, kiszabadít

majd a kezünk közül, nagyon tévedsz. Ellenkezőleg: mi fogjuk el őt.

- Azt leshetitek - kiáltott fel szerepéből kiesve a félvér. - Majd épp Old Shatterhand és

Winnetou fogja el a Fekete Táltost, akinek hírneve mindenkiét túlszárnyalja az egész Vad-

nyugaton!

- Most elárultad magad! - kiáltott fel Old Shatterhand. - De nyugodj meg: különb legényeket is

foglyul ejtettünk már. A Fekete Táltos hírneve hamarosan szertefoszlik, biztos lehetsz benne!

- Csak ne bízzátok el magatokat! Mielőtt utolérnétek, a Firwood-Camp már réges-rég a lángok

martaléka lesz!

És e szavakkal a scout gúnyos hahotára fakadt.

- Nevess csak - mondta megvetően Old Shatterhand. - Hamarosan elmegy a kedved a

nevetéstől. Most mindenesetre a lovadra kötözünk és szépen velünk tartasz, akár tetszik, akár

nem.

A mesztic látta, hogy minden ellenállás hiábavaló lenne. Hagyta hát, tegyenek vele, amit

akarnak, de magában azt gondolta: mivel Old Shatterhand és Winnetou úgyis a komancsok

nyomát követik, a fogsága nem lesz hosszú életű. Legnagyobb csodálkozására azonban épp az

ellenkező irányba fordultak; nem a Corner-Top, hanem az Ua-pesh felé kanyarodtak. Mikor

megpillantotta a nyílt prérin áthaladó vasúti sínt, amely a sziklavölgy felé tartott, s a lovasok is

ugyanezt az irányt követték, rossz sejtelmei támadtak. De egyelőre összeszorította a száját, és

mély hallgatásba merült.

64

NEGYEDIK FEJEZET

A NYÁRFA-SZAKADÉK

Mikor a lovasok elérték a Rocky-Groundot, az első ember, akit megpillantottak, Mr. Swan

volt, az állomás derék és erélyes főmérnöke.

- Üdvözlöm önöket, uraim! - kiáltott feléjük szívélyesen. - Visszajöttek hát? Szerencsével

jártak, amint látom. De hisz ez Yato Inda, az indián gentleman! - folytatta csodálkozva, amint

meglátta a lóra kötözött scoutot. - Az önök foglya, Sir?

- Úgy bizony - bólintott Old Shatterhand. - Remélem, el tudjuk helyezni önnél, anélkül, hogy

kedve kerekednék sétára indulni innen!

- Pompás helyet fogok biztosítani neki - nevetett Swan. - Akit oda egyszer beszállásolnak,

nemigen gondol majd arra, hogy sétára induljon! De jöjjenek: megmutatom önöknek.

Egy készülőfélben lévő kúthoz vezette őket, amelyben, noha meglehetősen mély volt már,

még nem volt víz. Mikor a mesztic meghallotta, hogy oda akarják leereszteni, szörnyű

kapálózást csapott, de hasztalan: szorosan megkötözték, és mivel így is szörnyen hányta-

vetette magát, kiadósan meg is botozták, mielőtt leengedték volna.

A főmérnök különben mindenről gondoskodott reggel óta: munkásai átvizsgálták a fegyve-

reket, a mozdonyt befűtötték; minden készen állt, hogy a Firwood-Campbe induljanak.

Mialatt lovaikat ledörzsölték, megetették és megitatták, a hat vadász olyan kitűnő ebédet

kapott, amilyen az ottani viszonyok mellett csak elképzelhető volt. Evés közben elmesélték a

főmérnöknek a történteket.

- Sokkal jobban sikerült minden, mint elképzeltem - lelkendezett az. - Különösen annak

örülök, hogy ezt a félvér gazembert sikerült elcsípniük! Ha pedig a vörösök visszatértek a

Firwood-Camphez, gondoskodni fogunk róla, hogy felsüljenek!

- Mindenesetre számítottam önre és az embereire - jegyezte meg Old Shatterhand -, mert úgy

látom, az ottani főmérnök nem valami nagy hős.

- Igaza van, Sir. A kínaiakról nem is beszélek; rögtön szétfutnak, már egy indián puszta

látványára is. Az a pár fehér sem sokat ér, aki ott van.

- Legjobb lenne - mondta elgondolkodva Old Shatterhand -, ha magunk vennénk kézbe ezt az

ügyet. Az ottaniak ráérnek megtudni, ha már az egész lezajlott.

- Miért ne? Több mint kilencvenen vagyunk; igazán semmi okunk, hogy megijedjünk a

vörösöktől.

- Én is úgy gondolom. Mondja, Sir, ismeri Bisch-Holet? Ide vezeti a Fekete Táltos a harcosait.

- Akár a tenyeremet - válaszolta Swan. - Mély sziklahasadék a Firwood-Camp mögött. A

sziklafal csaknem merőleges, és csupán egyetlen szűk kijárata van. Emellett áll az a hatalmas

öreg nyárfa, amelyről a hasadékot elnevezték.

- Vajon miért akarja épp itt elhelyezni a Fekete Táltos az embereit? - töprengett Old

Shatterhand. - Ha jól értem, csak a bejáraton át lehet megközelíteni. Vagy le lehet ereszkedni

az oldalán is?

- Van ott egy lejárat, de csak nappal biztonságos. Aki éjszaka próbálkozna vele, egészen

biztosan kitörné a nyakát.

65

- Helyes - mondta Old Shatterhand. - A szakadék széléhez mindenesetre feljuthatunk.

Márpedig akkor itt elhelyezhetnénk az embereit, s ha a vörösök már odabenn vannak,

eltorlaszolhatjuk a bejáratot.

- Pompás terv, Sir - kiáltott a főmérnök. A vörösök olyan csapdába kerülnek, amelynek az

ajtaját mi őrizzük; egyenként kell feljönniük, akár mindnek elvághatjuk a nyakát, ha akarjuk!

Winnetou, aki az egész beszélgetés alatt hallgatagon ült, most megszólalt:

- Fehér testvérem terve jó. Végre fogjuk hajtani.

- Tehát még nappali világosságnál felmegyünk a sziklára - folytatta a főmérnök. - De estére jó

lenne valami világosságról gondoskodni. Meg is van: gyakran éjjel is dolgozunk a vasútvo-

nalon; fáklyafénynél. Itt van tehát egy csomó fáklya, s bőven van petróleumoshordónk is.

- Hordókat ugyan nehéz lenne felcipelnünk - vélekedett Old Shatterhand -, de meggyújthat-

nánk egyet a szakadék bejáratánál. Azon a lángtengeren nemigen jutnának át a komancsok.

- Mindent elintézek, Sir! Úgy megy majd minden, mint a parancsolat!

A főmérnök elment, hogy mielőbb megkezdhessék az előkészületeket. A lovak mellé a

biztonság kedvéért őröket állítottak, ugyanígy őrt állítottak a kút mellé is, ahol a scout volt.

Aztán a felfegyverzett munkásokkal együtt vonatra szálltak, s elindultak a Firwood-Camp

felé. A vonatot a teleptől olyan távolságban állították meg, hogy az ott lakók semmit sem

vehettek észre. Épp a sziklacsúcs mellett voltak, amelynek tövében ott sötétlett a szakadék; a

Firwood-Camp a szakadék bejárata felé eső oldalon feküdt, barátaink pedig a másik oldalon

voltak. Így, ha a szakadék pereme felé akarnak kerülni, oly sűrű erdőn keresztül mászhatnak

fel, hogy még az indiánok sasszeme elől is rejtve maradnak.

A feljutás - világos nappal lévén - nem okozott semmi nehézséget; bajosabb volt a két petró-

leumoshordót nyom nélkül, észrevétlenül magukkal cipelni. E feladat irányítását Winnetou

vállalta magára - mondanunk sem kell, sikerrel és teljes biztonsággal -, Old Shatterhand pedig

a harcra kész csapatot vezette fel a csúcsra.

Körültekintően elhelyezte őket és részletesen elmondta, mi lesz a feladatuk; aztán a Firwood-

Camp felőli hegyoldalon leereszkedve, elindult, hogy megkeresse az apacsot.

Winnetou egy sűrű bokor mögött rejtőzött, nem messze a hasadék bejáratától. Már elvégezte a

munkáját: a hordókat úgy elrejtették, hogy még maga Old Shatterhand is nehezen bukkan-

hatott volna rájuk; a főmérnök is ott lapult a közelben embereivel, akiknek majd az lesz a

dolguk, hogy a hordókat a megfelelő pillanatban a sziklahasadék bejáratához gurítsák.

- Ha fehér testvérem beszélni akar a főmérnökkel, ott megtalálja, míg nem leszek itt - mutatott

Winnetou a mérnök búvóhelye irányába.

- Vörös testvérem elmegy? - kérdezte csodálkozva Old Shatterhand.

- Igen. Mivel nagyon óvatosan és nesztelenül jönnek majd ide, ki kell kémlelnünk őket, hogy

idejében tudomást szerezzünk az érkezésükről - válaszolta Winnetou. - Fehér testvérem

bizonyára arra is emlékszik, hogy a Fekete Táltos maga akar idejönni, hogy kifürkéssze a

terepet. Legelőször is őt kellene a hatalmunkba keríteni. Indulok, mert nemsokára besötétedik;

Old Shatterhand várjon itt a visszatértemre.

Elsuhant és nyomtalanul eltűnt a sűrű fák között. Old Shatterhand leheveredett - nem volt más

dolga, mint hogy várakozzék.

66

Mély csend uralkodott körös-körül; csak a nem nagyon távoli Firwood-Camp felől hallatszott

időnként némi zaj. Lassan besötétedett; Old Shatterhand már csak néhány méternyire látott,

éles füle annál nagyobb figyelemmel ügyelt minden neszre. Egyszerre csak úgy hallotta, mint-

ha hosszú nádszállal végigsimították volna az alacsony füvet. Kettőzött feszültséggel figyelt.

- Ez csak Winnetou lehet - gondolta. Valóban, négy lépésre tőle az apacs alakja emelkedett fel

a magas fűből. Egészen közel jött, a bokor alá kúszott és halkan megszólalt:

- Jönnek.

- Tudod, hol hagyták a lovakat?

- Magukkal hozzák.

- Micsoda elővigyázatlanság! Egyetlen nyerítés vagy horkantás mindent elárulhat.

- És még komancsok fiai nevezik magukat harcosoknak? - mondta alig hallhatóan, de annál

megvetőbben Winnetou.

- Nekünk viszont kapóra jön - felelte Old Shatterhand. - A lovak csak megkétszerezik a

kavarodást. De figyeljen csak, vörös testvérem! Most horkantott az egyik!

Előbb csak halványan, aztán mind kivehetőbben hallatszott a zörej: a paták tompa dobbanása

a fűben. A komancsok indián szokás szerint libasorban jöttek; mindegyik kantárszáron vezette

a lovát. Mikor a hasadék bejáratát elérték, megálltak. Hallgatóztak, aztán néhány harcos előre-

ment, bekémlelt, hogy megállapítsák, biztonságban vannak-e. Úgy látszott, mindent rendben

találnak: a sor megindult, s a komancs harcosokat hamarosan elnyelte a hasadék.

Vagy öt perce feküdtek ott, mikor lépteket hallottak. Három ember jött vissza a hasadékból:

oly közel álltak meg hozzájuk, hogy felismerhették, Tokvi Kewa az, két harcosával.

- Ti itt maradtok - adta ki a parancsot embereinek -, őrizzétek a bejáratot, és mindenkit azon-

nal szúrjatok le, aki közeledik. Egyetlen hang sem hagyhatja el a torkukat! Jól vigyázzatok! A

rajtaütés ideje még nem érkezett el - a sápadtarcúak még nincsenek valamennyien benn a

kocsmában, ahol tüzes vizet szoktak inni. Én most előrelopózom és kikémlelem, hányadán

állunk. Ne törődjetek vele, ha sokáig elmaradok; akkor térek vissza, ha a támadás ideje

elérkezett. Valamennyiüknek meg kell halni!

Azzal Tokvi Kewa nesztelenül útjára indult; nem is sejtette, hogy figyelik. Old Shatterhand és

Winnetou követték; oly halkan lopóztak utána, hogy még a legélesebb fül sem hallhatta meg

őket. Nem volt könnyű feladat: a legkisebb kövecske gördülése vagy a legvékonyabb ágacska

megzörrenése mindent elárulhatott volna.

Végre oly távol jutottak, hogy a két őr nem hallhatta meg őket. Messziről már a világosságot

is érzékelhették, amely a Firwood-Camp ablakaiból áradt.

- Most! - súgta oda Old Shatterhand Winnetounak.

- Uff! - helyeselt Winnetou.

Egyszerre ugrottak a komancs felé; mire az a hirtelen zajra megfordult, már csak Old Shatter-

hand ökölcsapását érezhette, amelytől mereven és súlyosan a földre zuhant. Kiáltás helyett

kurta nyögés hagyta el az ajkát. Winnetou már rajta is térdelt, összekötözte, Old Shatterhand

pedig egy marék füvet dugott a szájába, hogy ha magához tér, ne tudjon kiáltani. Aztán

könnyedén vállára vette a hosszú, csontos testet és a hasadék felé indult vele.

67

Természetesen nem a sziklahasadék bejárata, hanem a közelben rejtőzködő főmérnök felé

tartottak. Az, ahogy közeledésüket észlelte - nem lévén tapasztalt prérivadász -, minden elővi-

gyázatosságot mellőzve épp fel akart ugrani, mikor meghallotta Old Shatterhand fojtott

hangját:

- Csendesen! Mi vagyunk. Ne üssön lármát, Mr. Swan!

- Ó, önök! Kit cipelnek? - szólt megkönnyebbülten.

- A Fekete Táltost - válaszolt Old Shatterhand, lecsúsztatva válláról a foglyot.

- Ez igen! Ez önökre vall; ilyesmit mások nem tudtak volna véghezvinni! De meg se moccan!

Meghalt?

- Nem, csak az öklömmel találkozott a kelleténél erősebben össze. Kötözzük oda ehhez a

fatörzshöz. Nekünk megint el kell mennünk.

- Hová?

- Azt a két rézbőrűt hozzuk el, akik a hasadék bejáratánál őrködnek.

A Fekete Táltost a mérnök gondjaira bízva, kúszva indultak a bejárat felé. Odaérve hallották,

amint a két komancs gondtalanul beszélget; eszükbe sem jutott, hogy valaki a közelükbe

férkőzhetett. Winnetou és Old Shatterhand oly hirtelen vetették rá magukat, hogy a két őr még

fel sem ocsúdott, máris a főmérnöknél voltak velük.

- Már ezekkel is végeztek? Nahát, önök aztán nem teketóriáznak. Van még, akiket ide akarnak

hozni?

- Nem, nincs - felelte Old Shatterhand. - A többieket már egyszerre fogjuk meg.

- Szóval, eljött az idő - állapította meg a főmérnök. - Nos, uraim, ennek igazán örülök.

Megvallom, se vadász, se telepes nem lévén, nem vagyok hozzászokva, hogy ilyen sokáig

heverésszek csak úgy a zöldben. Tehát: mi a legelső tennivalóm?

- Szállíttasson mindenekelőtt egy hordó petróleumot a bejárathoz. A vörösök rögtön tudni

fogják, hányadán állnak!

Így történt. Miután a két őrt megkötözték, a mérnök embereivel észrevétlenül a sziklahasadék

bejáratához gurította a hordót. Meggyújtották. A csendet szinte szétszakította a robbanás; az

olaj egy része a földön égett tovább, szinte nappali világosságot támasztva a völgykatlanban.

A komancsok előbb megbénultak a rémülettől, aztán eszeveszett kiáltozásban törtek ki. Nem

tudták, mi történhetett, de szinte valamennyien a bejárat felé igyekeztek; elképzelhető a

tolongás és a zűrzavar, amely a hasadékban kitört.

Olyan világos lett, akárha nappal volna. A nyíláson a lángtenger miatt nem tudtak kitörni,

ráadásul hirtelen mindenfelől lövések dördültek. Persze, inkább azért, hogy megijesszék őket,

egyelőre senkit sem akartak megölni.

A vörösök a szakadék túloldalára hátráltak, hátha ott nyílik valami út a menekülésre. De

csalódniuk kellett; nem találtak olyan kijáratot, amelyen elmenekülhettek volna. Ráadásul Old

Shatterhand parancsot adott a sziklaperemen elhelyezkedő embereknek, hogy mihelyt a

vörösök menekülni próbálnak, gyújtsák meg a fáklyákat. A vörösök tehát odafenn is - körös-

körül -, a bejáratnál is lángokkal találták szembe magukat.

A hangorkánból - mert persze a felül állók nem tettek lakatot a szájukra - hirtelen kivált egy

vékony, de annál élesebb hang:

68

- Hurrá, hurrá, ég a hordó odalenn! Itt a pillanat, kezdődik a mulatság. Gyújtsátok csak meg a

fáklyákat, gyújtsátok meg mind! Legyen olyan világosság, mintha ünnepi kivilágítást rendez-

nénk! Gyújtsatok világot, hogy végre-valahára a skalpjaik alatt is kezdjen derengeni, hogy

Frank Heliogabelus Morpheus Eduárd úr van előttük, akivel nem jó egy tálból cseresznyézni.

Droll, nézd csak, hogy szaladnak! Hallod, hogy üvöltenek és ordítanak? Droll, Droll, hol

tündökölsz a távolléteddel? Hol bujkálsz tulajdonképpen?

Droll néni a másik oldalról kiabált át:

- Itt vagyok, Frank bátyó! Itt mindent sokkal jobban látunk, mint odaát. Gyere ide te is!

- Nem, itt maradok, ahol vagyok. Csak csapj lármát, hatalmas lármát, hogy odalenn megvadul-

janak a lovak és eltapossák a gazdáikat. Lőnünk sajnos nem szabad, de köveket dobjatok csak

bőséggel lefelé, hogy megpuhítsuk kissé a rézbőrűeket.

A komancsok szerencséjére a talaj összefüggő sziklalapokból állott. Ha kőtörmelék vagy

kavicsok lettek volna, bizony nagyon pórul járnak. Mindamellett itt-ott találtak egy-egy

kődarabot, melyet lehajítottak. A hatás persze nem maradt el. Azok, akiket eltaláltak,

üvöltöztek a fájdalomtól; a lovak rugdalózni kezdtek, elszakították a kantárszárat, tetemesen

növelve a kavarodást. Szinte minden ló megvadult. Most már felfigyeltek a telep lakói is:

iderohantak, hogy megnézzék, mi okozta a váratlan zűrzavart. A legelőbb odaérkezők egyike

a telep mérnöke volt: meglepve látta viszont Old Shatterhandet és Winnetout, no meg a

kollégáját a Rocky-Groundról.

- A komancsok, akik önöket akarták megtámadni és legyilkolni!

A mérnök alig tudott szólni meglepetésében.

- Bizony - folytatta Old Shatterhand -, mégpedig ma. De már ott vannak a szakadékban. Látják

a tüzet a bejáratnál? Nem könnyen fognak kijutni!

A Firwood-Camp mérnöke szívből örült, hogy nem kellett részt vennie a veszedelmes

kalandban, és sietve visszatért a telepre, hogy megnyugtassa rémült embereit. Sehogy sem

tudta azonban visszatartani őket - mind több kínai tódult a hegyhez, hogy felkapaszkodjanak

rá. Bottal és kövekkel felfegyverezve indultak volna támadásra; összevissza kiabáltak és lök-

dösték egymást előre. Nyílt támadásnál bizonyára inukba szállt volna a bátorságuk; annál

bátrabbak voltak most; tudták, hogy ellenségeik a völgykatlanba vannak zárva és képtelenek a

védekezésre. A csúcsra igyekeztek, hogy onnan zúdítsanak halálos kőzáport rájuk.

- Testvérem jöjjön gyorsan velem - szólt Old Shatterhand az apacsnak -, meg kell akadá-

lyoznunk a vérfürdőt!

Elsiettek a tűz mellett és oly gyorsan ugráltak kőről kőre a meredek sziklafalon, hogy

egykettőre elhagyták a kínaiakat, mert ezek kerülőt csináltak a kényelmesebb hegynyereg felé.

Swan főmérnök egész munkásosztagával állva maradt, de tekintetével követte őket és így

szólt embereihez:

- Úgy látszik, a sárgák meg akarják lincselni a vörösöket, és a két vadász megkísérli

megakadályozni.

A tűz felvilágított a hegyoldalra, ahol most a két vadász a kínaiak elé lépett. Lenn a szakadék-

ban és fenn a csúcson mély csend támadt, mindenki kíváncsian várta, hogy végződik a dolog.

Hallották Old Shatterhand parancsoló hangját felharsanni, de a kínaiak nem hederítettek reá,

hanem tolongtak tovább. Az újabb felszólítás sem hozott eredményt, erre a levegőbe lőttek.

Hasztalan. A nézők látták, hogy erre elteszik a fegyverüket, de azt nem lehetett kivenni, mit

69

csinálnak, csak azt vették észre, hogy a legelöl álló kínaiak hirtelen a levegőbe emelkednek,

visszahullanak a társaik közé. A menet megbolydult; egyre több kínai repült fel és potyogott

vissza, mígnem az egész társaság összekeveredett a hegyoldalon, a nézők legnagyobb derült-

sége közepette. Végül az egész tömeg csúszni, siklani, támolyogni, rohanni, gurulni, hempe-

regni kezdett úgy, hogy valóságos kínai lavina gördült a hegyen lefelé. Lefelé hömpölygött,

eleinte lassan, azután mind gyorsabban és gyorsabban, és mikor leérkezett, óriási nyögés és

panaszkodás támadt a legkülönfélébb kínai tájszólásban; úgy össze volt keveredve és

bonyolódva az a sok emberi testrész, hogy a menny minden egyes emberének jelentékeny

önismeretre és bonctani ügyességre volt szüksége, hogy szeretett énje legurult részeit megint

összeszedje.

Mindaz, aminek csak copfja volt, több-kevesebb gyorsasággal és pontossággal leérkezett; nem

maradt odafenn senki, csak Winnetou és Old Shatterhand. Ahány fehér volt a nézők között,

annyi torokból kiáltoztak bravót feléjük. Mire Old Shatterhand és Winnetou is leérkeztek,

egyetlenegy kínai sem volt már látható; megijedtek, hogy a gurulás idelenn folytatódni fog, és

elszaladtak.

- Ez a veszély elmúlt a vörösök feje felől - mondta Old Shatterhand a főmérnöknek -, de van

még egy másik is, mely nem a sárgák, hanem a fehérek részéről fenyegeti őket, akik fenn

vannak a szakadék szélén. Köveket dobálnak rájuk. Ezt nem tűrhetjük.

- Ugyan, Sir, hiszen ezek a komancsok gyilkosok! Miért fáj önnek, ha az egyik vagy a másik

fickót egy kő eltalálja?

- A gonosztevők is emberek. Aki állatokat kínoz, azt sem becsülöm sokra, aki azonban

embereknek okoz feleslegesen fájdalmat, az még kevesebbet ér. Remélem, ön is így látja és

így is cselekszik, legalábbis, amíg én itt vagyok. Küldjön tehát fel két embert, egyiket a jobb,

másikat a bal oldalra, akik megakadályozzák a kegyetlenkedést. Mindenki maradjon nyugod-

tan, és ne kezdjen semmiféle ellenségeskedést, míg a jelet meg nem adom!

- Well! De vajon a vörösök is csendben maradnak?

- Óvakodni fognak virradat előtt bármit is kezdeni, főleg, miután a főnökük a kezeink között

van.

- De ezt ők nem tudják!

- Feloldozzuk a két fogoly őrt és leküldjük hozzájuk a szakadékba. A Fekete Táltossal is

beszélnünk kell. Hozassa ide mind a hármat, de úgy fektessék le őket a földre, hogy ne

lássanak bennünket. Én azonban szeretném látni, milyen képet vágnak, mikor meglátják, hogy

mi is itt vagyunk.

A főmérnök bement a fenyves sűrűjébe. Old Shatterhand pedig Winnetouval a sötétbe

húzódott. Hamarosan előhozták a foglyokat; Winnetou és Old Shatterhand kíváncsian várták,

mit mondanak majd a főmérnöknek.

A főmérnök a három fogoly előtt állott, vizsgálódva nézte őket és egy szót sem szólt. A

főnököt ingerelte ez a tekintet. Indián szokás szerint neki is hallgatnia kellett volna, de az a

megvetés, mely a másik arcán tükröződött, annyira felmérgesítette, hogy nem gondolt

méltóságával, hanem hangosan rákiáltott:

- Mit bámulsz úgy minket? Nem tudsz beszélni, vagy leragadt a nyelved a félelemtől?

- A félelemtől? - nevetett a kérdezett. - Csak ne képzelődj! Gazfickó vagy, akit nemsokára

felakasztunk.

70

- Nem tudod, mit beszélsz! Tokvi Kewa vagyok, a naiini-komancsok főnöke.

- Ha a legelőkelőbb vagy azok között a gazemberek között, akkor szívesen tekintetbe vesszük

a rangodat: egy kissé magasabbra akasztunk majd, mint az embereidet.

- Ne hencegj! Tudom, hogy meg vagyok kötözve, de azonnal szabadon kell bocsátanotok,

különben a harcosaim szabadítanak ki, titeket pedig azzal fognak megbüntetni, hogy felgyújt-

ják a Firwood-Campet, megölik minden lakóját és kiszakítják a földből a tűzparipa síneit.

- Azt akarod, hogy kinevesselek két harcosod előtt? Még te mersz fenyegetni, pedig úgy

fekszel itt, mint egy kígyó, melynek kihúzták a méregfogait! A te sorsod felett Old Shatter-

hand és Winnetou fognak dönteni.

Erre a főnök hangosan és gúnyosan felkacagott és így szólt:

- Azért említed ezeket a neveket, hogy megijessz. Tudom, hogy ez a két harcos nincs is itt.

Igaz, hogy tegnap este itt voltak, de tőlem való félelmükben elsiettek a tűzparipa kocsiján.

Pillantása akkor a fehér vadászra esett, aki lassan előlépett a háta mögül.

- Uff! - kiáltott ijedten a főnök. - Ez itt Old Shatterhand!

- Úgy van, az vagyok. És látod, ki ez az ember mellettem?

Winnetou Old Shatterhand mellett állt. Mikor a komancs őt is megpillantotta, teljesen meg-

rémült.

- Winnetou, az apacsok főnöke! Honnan kerültetek ide?

Old Shatterhand legbarátságosabb arcával bólintott feléje és így válaszolt:

- Örülni fogsz, ha meghallod, hogy mi éppen onnan jövünk, ahonnan te. Tudniillik az Alder-

Springtől.

- Én nem voltam az Alder-Springnél!

- Csak a közvetlen közelében, a Corner-Top alján, hogy elfogj minket ma este az Alder-

Springnél.

Most kezdett derengeni a főnökben, hogy a helyzete sokkal rosszabb, mint eddig gondolta.

Meg van kötözve, tehát teljesen tehetetlen; látta a magasan fellobogó lángot a bejáratnál, ami

csapdába zárta embereit, de azt még nem tudta, hogy a szakadék széle körös-körül meg van

szállva; nem adott fel tehát minden reményt és dühösen vetette oda, kötelékeit feszegetve:

- Ha nem lennék megkötözve, úgy szétmorzsolnálak, ahogy a grizzly mancsának egyetlen

csapásával a coyotot. Követelem, hogy bocsássatok szabadon!

- Azzal még várunk egy keveset! Mivel olyan büszkén vallod magad a naiini-komancsok

legelső főnökének, remélem, büszkébb leszel annál, semhogy hazudj. Azért jöttetek ide, hogy

megtámadjátok a telepet?

- Nem!

- Ideküldted unokádat, hogy előkészítse a rajtaütést?

- Nem!

- Tegnap este itt voltál és beszéltél vele?

- Nem!

71

Ezt a háromszoros nemet olyan határozott, elutasító hanghordozással ejtette ki, hogy a

főmérnök mérgesen felkiáltott:

- Micsoda arcátlanság! Nagy kedvem lenne lehúzni róla kabátját, hogy egy jó vastag bot

megismerkedhessék a vörös bőrével!

Old Shatterhand, még mindig a főnökhöz fordulva, folytatta.

- Valóban hallatlan gyávaság ilyen határozottan tagadni. Azt is tagadod, hogy ma délelőtt

viszontláttad unokádat a Corner-Top mellett?

A főnök egy pillanatra lehunyta a szemét, mintha hirtelen támadt ijedelmét akarná elrejteni,

azután gúnyosan felelte:

- Old Shatterhand álmodik, anélkül hogy aludnék!

- Pshaw! Hátrahagytad, hogy őrizze a fegyvereinket!

- Uff! - ugrott fel kissé a főnök kötelékei dacára is.

- Elismered?

- Nem!

- Tokvi Kewa, te gyáva vagy. Megvetlek érte. Hogy bizonyítsam, milyen ostobaság a

tagadásod, mutatok neked valamit.

Azzal Old Shatterhand elővette az elrabolt fegyvereket. A komancs főnök elfelejtette, hogy

meg van kötözve; felkiáltott és fel akart ugrani.

- Well, úgy látszik, ez segít! - nevetett fel a vadász.

- A varázsfegyverek, a medveölő és az ezüstpuska! - dadogta Tokvi Kewa. - Hol van Ik

Senanda, leányom fia?

- A foglyunk. A Corner-Topnál fogtuk el. Már ott voltunk, mielőtt ő megérkezett volna!

- Az nem lehet!

- El kell hinned. A tűzparipával a Rocky-Groundba utaztunk, onnan az Alder-Springhez

lovagoltunk, ahová előbb megérkeztünk, mint te. Mindent láttunk, és mindent hallottunk, mert

Winnetouval együtt csak négylépésnyire feküdtem a fatörzstől, melyen kinyújtózkodtál.

- Uff, uff, uff!

- Bizony uff! Nos, még mindig kitartasz esztelen tagadásod mellett?

A komancs sötéten meredt maga elé, aztán eszébe jutott, hogy harcosai itt vannak a közelben.

Így szólt hát:

- Tokvi Kewa nem ismeri a félelmet. Nem félelemből tagadott.

- Elismered tehát, hogy megloptál minket?

- Igen.

- Bevallod, hogy meg akartad támadni a Firwood-Campet?

- Igen.

- Mit csináltál volna a telep lakóival?

- Megöltük és megskalpoltuk volna őket.

- Mindenkit?

72

- Mindenkit!

- Engem is? - kiáltott fel a mérnök.

A komancsnak most már egészen mindegy volt, hogy egy emberrel többet vagy kevesebbet

akart-e megölni. Közönyösen, büszke hangon válaszolt:

- Nem tudom, ki vagy; de ha téged is elfogunk, téged is megskalpoltunk volna.

- Szívből köszönöm, kedves vörös uraságom! Ezért a szeretetre méltó vallomásáért még külön

köszönetet fogok mondani. Mondja csak, Old Shatterhand, mit csináljunk ezzel a tiszteletre

méltó gentlemannel és embereivel?

- Először is alkalmat nyújtunk neki, hogy megismerje a saját meg az emberei helyzetét -

válaszolta a kérdezett. - Felvisszük a szakadék szélére, onnan mindent láthat.

- És azután?

- Azután ki kell adnia a parancsot, hogy a harcosai adják meg magukat.

A két fogoly őrhöz fordult és megkérdezte tőlük:

- Ismeritek a sápadtarcúak beszédét?

- Megértettük, amit beszéltetek - mondta az egyik.

- Well! Menjetek most be a szakadékba és mondjátok meg a komancs harcosoknak, hogy

elfogtuk a főnöküket és mindnyájukat le fogjuk lőni, ha védekeznének. Felvezetem a főnököt

a hegyre, hogy meggyőződhessenek róla: minden ellenállás csak a pusztulásukat vonná maga

után. Akkor majd döntsön, mi lesz rá és rátok nézve a legjobb.

- Kitől fogjuk ezt megtudni? Ha egy sápadtarcú mondja meg, nem fogjuk elhinni.

- Meg fogom engedni, hogy ő maga mondja meg nektek. Beszélhet a hegycsúcsról, úgy, hogy

minden harcosa meghallhatja. Beleegyeztek?

- Igen.

- Akkor most levétetem a kötelékeiteket. Induljatok. Mondjátok el a többieknek, mit

hallottatok és láttatok!

Míg levették róluk a kötelékeket, Winnetou rájuk szegezte fegyverét. Lehetetlen volt elmene-

külniük. Átugrottak a tűzön és eltűntek a sziklahasadékban. Old Shatterhand ekkor a komancs

főnök lábát is eloldozta, s hátrakötött kézzel a hegytetőre vezették.

A komancs főnök ellenkezés nélkül követte őket odáig, ahonnan az egész szakadékot

átláthatták. Itt táborozott Bicegő Frank is a társaival, s mikor Tokvi Kewát megpillantotta,

örömében nagyot ugrott és felkiáltott:

- Hurrá, itt cipelnek valakit a fülénél fogva, aki, ha nem hagy egészen cserben közismert

ravaszságom, ezeknek a vörös fickóknak a főnöke! Eltaláltam, Shatterhand úr?

- Igen, ő az - felelt a kérdezett.

- Örvendek, végtelenül örvendek! Mert ha megfogtuk a vezérpintyet, a többi madaracska már

magától lépre megy. Milyen módon sikerült fogságba ejtenie?

- Utánalopóztam és leütöttem, kedves Frank.

- Utánalopózott és leütötte! Ez olyan egyszerűen és magától értetődően hangzik, mint amit az

Arany Kolbász szakácsnője mondott a macskáról: Előbb leszúrták, azután megsütötték, végül

megették, mint nyulat! Ha nem tévedek, kissé gondolkozóba ejti a mi kis tűzijátékunk!

73

A vidám kis szeleburdinak igaza volt. Ha Tokvi Kewa mostanáig az övéi segítségére számí-

tott, most be kellett látnia, hogy ez a számítás reménytelen. Harcosai ott zsúfolódtak egytől

egyig lovaikkal a szakadékban, a bejáratnál óriási tűz lobogott, amely lehetetlenné tette, hogy

itt kijussanak; a meredek sziklafalon ugyanígy nem kapaszkodhattak volna fel. Idefenn pedig

fáklyák lobogtak és felfegyverzett férfiak álltak készenlétben. Tokvi Kewa kétségbeesetten

töprengett: harcosai talán lóra pattanhatnának és átvághatnának a tűzön... De a bejáratnál is

őrök álltak, és csupán egyetlen sortűzre van szükség ahhoz, hogy a szakadék nyílását lovak és

indiánok hullái torlaszolják el.

A csalódás oly világosan kiült az arcára, hogy a kis Bicegő nem állta meg, hogy meg ne

jegyezze:

- Most éppen olyan pofát vág, mint komámasszony libája. Tudniillik, mikor el akart repülni,

akkor vette észre, hogy nem is igazi liba, csak levélnehezék. Kezdhet, amit akar, a szárnyát

mégsem...

- Uff, uff! - kiáltott fel a főnök, mégpedig sokkal hangosabban, mint ahogy akarta. Felriadt

merengéséből, akár egy álomból, és saját kiáltásától összerezzent.

Old Shatterhand hozzáfordult és megkérdezte:

- Nos, gondolkozott felette Tokvi Kewa, hogy van-e az ő és harcosai részére valamely út a

szabadulásra?

- Igen - válaszolta az indián. - Van egy ilyen út.

- Mégpedig?

- A te igazságszereteted.

- Csak ne hivatkozz rá! Ha arra hallgatok, kénytelen vagyok elítélni titeket! A tervezett

vérfürdőről most nem is beszélek. De tudod-e, milyen büntetéssel sújtja a préri törvénye a

lótolvajlást?

A kérdezett némi vonakodás után felelt:

- Halállal. De hiszen a ti lovaitok visszatértek hozzátok!

- És mi a büntetése a fegyverlopásnak?

- Szintén a halál. De megint nálatok vannak a fegyverek!

- Az a te vétkeden nem változtat. Eljátszottad az életedet!

- Meg akartok ölni? - fortyant fel a főnök.

- Mi nem vagyunk gyilkosok. Nem ölünk, hanem büntetünk. Hiszen te is büntetést kívántál!

- Uff! Mikor kívántam volna ezt?

- Mikor igazságosságot követeltél.

A komancs újból lehajtotta a fejét és hallgatott. Tudta, hogy nem hivatkoznék hiába ennek a

két férfinak a nagylelkűségére, de büszkesége tiltakozott ellene, hogy megtegye. Némi szünet

után megkérdezte:

- Hol van Ik Senanda?

- Biztos helyen várakozik az ítéletére. Tudod, hogy a kémeket fel szokták akasztani.

- Uff! Mióta lett Old Shatterhand ilyen kegyetlen?

74

- Amióta igazságot kívántál tőlem, az igazság pedig a véreteket követeli. Kegyelmet pedig te

nem akarsz!

A főnök ismét tanácstalanul mélyedt magába. Tehetetlen düh forrt benne és vad, alattomos

bosszúszomj töltötte el. Lassan, mozdulatlan arckifejezéssel emelte fel fejét és bizonytalan

hangon kérdezte:

- Mit ért Old Shatterhand kegyelem alatt?

- Enyhébb büntetést, esetleg az egész büntetés elengedését.

- Egészen elengednétek nekünk a büntetést?

- Nem; ez lehetetlen.

- De az életünket megtarthatnánk?

- Talán. Winnetou és én nem törünk az életetekre. De nem lesz könnyű a többi fehéret is

elnézésre bírnunk. Reméljük azonban, el tudjuk érni, ha te is megteszed a magadét, hogy

csillapítsd haragjukat.

- Mit kell tennünk?

- Megadni magatokat.

- Megadni? - hördült fel. - Őrült vagy!

- Idevezettelek, hogy bebizonyítsam neked, minden ellenállás hasztalan. Ha jelt adok, összes

fegyvereink elsülnek; elvesszük skalpjaitokat és ezzel arra ítéljük lelketeket, hogy az örök

vadászmezőkön szolgáink és rabszolgáink legyenek. Nem akartad másképpen. Jöjj!

Karon fogta, mintha magával akarná vonszolni, de Tokvi Kewa kirántotta magát, egy lépést

hátrált, sötét szemei felvillantak:

- Csak úgy menthetsz meg minket, ha megadjuk magunkat?

- Igen.

- Életben maradhatunk?

- Remélem.

- És visszatérhetünk törzsünkhöz?

- Ha megajándékoztunk az élettel, igen. Csak nem gondolod, bárkinek is eszébe jutna itt

tartani benneteket?

- És ha szabadon elvonulhatunk, nem féltek a bosszúnktól?

- Pshaw! Ki fél tőletek! Bosszúról beszélsz? Ha megmentjük az életeteket, akkor inkább

hálával tartoznátok, mint bosszúval.

- Ments meg; akkor majd meglátod, hogy mit teszünk!

- Jól van. Látod azt a keskeny ösvényt a sziklán? Csak egyetlen ember fér el rajta. Mondd meg

a harcosaidnak, hogy kapaszkodjanak fel egyenként, fegyvertelenül. Ekkor természetesen

megkötözzük őket, míg tanácskozunk felettük.

- Megkötözitek? - szakította félbe a főnök dühösen.

- Igen. Ha nem tetszik nekik, haljanak meg. Hiszen te is meg vagy kötözve!

75

- Uff! Old Shatterhand szörnyű ember. Nyugodtan és szelíden beszél, de az akarata kemény,

mint a kőszikla.

- Nagyon helyes, hogy így találod. Beleegyezel tehát, hogy megkötözzük őket?

A kérdezett habozott néhány pillanatig, azután büszkén kidüllesztette a mellét és a dühtől

majdnem kiáltva felelte:

- Igen!

- Well! De mondd meg nekik, azonnal megölünk mindenkit, aki fegyvert próbál magával

hozni!

Világosan látható volt, hogy a főnök remeg a dühtől.

- Ha megteszem, amit akarsz, leányom fia is életben marad és visszakapja a szabadságát?

- Valószínűleg.

- Akkor vétesd le rólam a kötelékeket, hogy lemehessek a harcosaimhoz!

- Te magad is le akarsz menni?

- Hallottad.

- Miért?

- Nem elég, ha csak lekiáltok innen. Ha fegyvertelenül kell megadniok magukat, meg kell

nekik mondanom az okainkat.

- Rendben! - felelte Old Shatterhand. - Nekem mindegy. Megadom az engedélyt, hogy lemenj;

de attól a pillanattól, hogy elérted a szakadék alját, kilencszer tíz fegyver csöve lesz reátok

irányítva, és ha öt perc múlva lekiáltok és nem jössz fel, kétszer sül el mindegyik puska. Most

menj!

Ő maga tette a főnök karjait szabaddá. Winnetou nem vett részt a beszélgetésben; de most,

mikor a főnök indulni készült, vállára tette a kezét és így szólt:

- Amit Old Shatterhand mondott, olyan, mint az eskü, melyet én is meg fogok tartani. Ha hív

és nem jössz azonnal, az én golyóm fog eltalálni!

A komancs válasz nélkül elfordult és lefelé indult. Mikor leérkezett és előadta Old

Shatterhand feltételeit, a komancsok dühös üvöltésbe törtek ki.

Odafenn mindenki harcra készen várta, mi történik. Ami a kínaiakat illeti, végtelenül kíván-

csiak voltak ugyan a kaland kimenetelére, de eszük ágába sem jutott, hogy bőrüket a vásárra

vigyék. A távolban tanyáztak, hogy a veszély legcsekélyebb jelére felugráljanak és szanaszét

fussanak.

Droll néni is átjött a másik oldalról. Letelepedett unokabátyja, Frank mellé, puskacsövét

szintén lefelé irányította, és kérdezősködni kezdett:

- Mindent hallottál, Frank bátyó, amit itt beszéltek?

- Hogy kérdezhetsz ilyen ostobaságot! - válaszolta a kicsike. - Hiszen itt állottam és van

fülem. Miért ne hallottam volna hát mindent?

- Hogy füled van, az nem egészen ismeretlen körülmény előttem. De némely embernek két

füle van és mégsem hallja meg, amit kellene. Nem a komancsok főnöke volt ez?

- De igen.

76

- És tárgyaltak vele?

- Igen.

- Mibe kellett beleegyeznie?

- A harcosainak meg kell adniuk magukat. Egyenként fel fognak kapaszkodni a sziklákon, és

azonnal megkötözzük őket, mihelyt feljutottak ide az alvilágból.

- Ezt megint jól kieszelte a mi Old Shatterhandunk. Ha úgy jöhettek volna fel, ahogy akarnak,

akárhányan egymás után, ez veszedelmes lehetett volna ránk nézve; de mivel egyenként kell

feljönniük, nem árthatnak nekünk. Mégiscsak egészen más dolog, ha az ember jó társaságba

kerül! Most, hogy találkoztunk Old Shatterhanddel és Winnetouval, megint érdekes esemé-

nyeknek nézhetünk elébe.

- Uff! Hát velem talán nem élhetsz meg semmit? Hallod-e, én azt a nagyrabecsülést követelem

magamnak, melyre egy ilyen ember, mint én, igényt tarthat! Ezt légy kegyes megjegyezni a

jövőre nézve! Talán bizony azért engedtem meg neked, hogy mint vérbeli, édes unokatestvé-

rem születhess meg, hogy elrontsd a jókedvemet? Képes vagy azt állítani, hogy mellettem

nem élhetsz meg semmit!

- Csak csillapodj - kérlelte Droll. - Hiszen nem úgy gondoltam. Miért robbansz az első szóra,

mint a bomba?

- Hallgass, te vén szamár! Hogy merészelsz engem egy bombával összehasonlítani!

- Mert éppen olyan gyorsan robbansz, mint a bomba.

- Micsoda kifejezés ez egy olyan jelentős eszű férfi számára, mint én! Nem tudod, te zöldfülű,

hogy az én tisztelt jelenlétemben választékosan kell kifejezned magad?

Droll megvakarta a füle tövét és nagy zavarral felelte:

- Jaj, kedves Frank, mit csináljak, ha Altenburgból származom és nem Moritzburgban

születtem.

- Sajnos, ez igaz! A Teremtő egészen eltérő szellemi képességekkel ruházott fel minket, pedig

édes unokatestvérem vagy. Én minden tekintetben túlszárnyallak és tulajdonképpen egyálta-

lában nem tudom felfedezni, hogy mindkét részről való szüleink hogyan is jöhettek arra a

furcsa gondolatra, hogy ilyen közeli rokonságba hozzanak egymással bennünket.

- Úgy? Tehát nem akarsz rólam többé tudni?

- Légy olyan jó, és ne kérdezz ostobaságokat! Hiszen éppen azért szeretlek annyira, mert

ostobább vagy nálam. Hova jutnék bölcsességem fényével, ha nem lenne, akit beárnyékol-

hatnék? Hisz épp az tesz annyira boldoggá, hogy minden szavam olyan, akár az eső, amelynek

cseppjei áldást jelentenek a szikkadt elméknek! De most figyelj! Úgy látszik, Old Shatterhand

beszélni akar.

A kitűzött határidő letelt, és Old Shatterhand lekiáltott a szakadékba:

- Tokvi Kewa, gyere fel!

A főnök meghallotta a kiáltást, s mint látni lehetett, még egy utolsó parancsot adott emberei-

nek, azután elfordult tőlük, hogy eleget tegyen Old Shatterhand felszólításának. Ugyanazon a

helyen kapaszkodott fel, melyen lemászott és látni lehetett, hogy emberei már egy halomba

rakták fegyvereiket.

77

- Tokvi Kewa megtartotta a szavát; itt van, kötözzétek meg újból! De vigyázzatok, nehogy

egyszer én tegyek szíjakat a kezeitekre! Mert akkor meggyőződhetnétek róla, hogy nincs több

keresnivalótok a nap alatt!

Megkötözték és félrevezették. Harcosai egyenként követték. Mindegyiket megkötözték, aztán

kettőt-kettőt egymásnak háttal összeszíjaztak. Ahogy a foglyokat ilyenképpen egymáshoz

erősítették, kétszeres biztonságban lehettek felőlük.

Mikor végre mindnyájukkal elkészültek, jóval több mint ötven pár indián hevert a földön.

Tokvi Kewa magához szólította Old Shatterhandet és így szólt hozzá:

- Nehezemre esett, hogy harcosaimat engedékenységre bírjam. Remélem, most már te is

mindent elkövetsz, hogy a sápadtarcúak meghagyják az életünket.

- Még többet is megtartok, mint amennyit megígértem. Biztos lehetsz benne, hogy miután

engedelmeskedtek, visszakapjátok a szabadságotokat.

Erre a komancs éles nevetésbe tört ki és gyűlölködő pillantást vetve Old Shatterhandre,

odakiáltotta:

- Engedelmeskedni? Én nektek? Hát engedelmeskedhet-e az oroszlán a kutyának, vagy a bö-

lény a coyotnak? Mit képzelsz, ki vagy te? Gennyes daganat, melyet ki fogok vágni a halvány

faj testéből, hogy a préri legeldugottabb szegletében rothadjon el! És kicsoda Winnetou? A

leggyávább az apacsok között. Méreg, melyet undorral fogok kiköpni és lábammal a földbe

taposni! Talán elment az eszed, hogy azt képzeled, a Fekete Táltos engedelmeskedhet neked?

Esküszöm a nagy Manitoura és minden nagy főnök szellemére, kiket követni fogok az örök

vadászmezőkre, hogy eljön az idő, amikor megtudjátok, kinek kell parancsolni és kinek

engedelmeskedni!

Old Shatterhand válasza egyetlen nyugodt kérdés volt:

- Azt akarod talán, hogy elveszítsd az életedet? Még nem vagy szabad!

- Pshaw! - nevetett a főnök. - Tokvi Kewa nem engedi megijeszteni magát! Old Shatterhand

azt mondta, hogy életünk és szabadságunk biztosítva van!

- Ilyen nyugodtan rábízod magad a szavamra?

- Tudod, milyen megvetésre méltó módon viselkedsz? Valóban büntetlenül káromolhatsz,

mert tudod, hogy a szavamat adtam neked. A kutya ugat így, mint most te, ha kitörték a fogát

és nem tud harapni!

- Ez a kutya pedig te vagy! - kiáltotta a főnök dühösen. - Nézd meg a lábamat! Olyat fog

nemsokára beléd rúgni, hogy üvölteni fogsz a fájdalomtól!

- Túl messzire mégy - figyelmeztette nyugodtan Old Shatterhand. - De ne feszítsd túl a húrt,

mert meg fogod bánni!

- Megbánni? Ez a szó a gyengeségedet vallja be. Beszélj, amit akarsz, én kinevetem

fenyegetésedet!

Erre a fehér vadász arca elkomolyodott.

- Well, legyen úgy, ahogy akarod! Én mindenesetre megtartom, amit ígértem; de egyetlen

szóval sem többet. Az volt a szándékom, hogy enyhébben bánok el veletek, mint amire

ígéretem kötelezett; de ez már elmúlt. Nemsokára meg fogod bánni, hogy így viselkedtél.

78

A komancs válasz helyett behúzta fejét vállai közé, és kötelékei dacára kissé felemelkedett,

hogy leköpje Old Shatterhandet, ami sikerült is neki. Erre Winnetou, ez a különben oly nyu-

godt férfiú, kit semmi sem tudott kihozni a sodrából, megrázta az öklét és hangosan fel-

kiáltott:

- Beszennyezett téged a nyálával! Ki fenyítse ezért ezt a kutyát meg, te vagy én?

- Nem te, hanem én, de másképpen, mint gondolod - felelte fehér barátja. - Nem méltó rá,

hogy megérintsd kezeddel.

A többiek is mélyen fel voltak háborodva a komancs hihetetlen pimaszságán. Sokan azonnali

megtorlást követeltek. A hosszú Kas máskor oly jóindulatú szemei villogtak és tettre készen

húzta feljebb hosszú csizmáit gólyalábain.

- Old Shatterhand, ez már sok; ezt nem tűrhetjük el. Kész vagyok rá, hogy betömjem nagy

pofáját.

- Mivel?

- Egy szíjjal, melyet a nyakára hurkolok. Aztán szépen felhúzzuk arra a fára. Arról már nem

tehetek, ha közben eláll a lélegzete.

- Köszönöm - mosolygott Old Shatterhand. - Ha arra született, hogy felakasszák, majd

megtalálja a nyakára illő hurkot, anélkül, hogy mi lennénk azok, akik a nyakára teszik.

- Micsoda? - kiáltotta Frank. - Így megsértette önt, anélkül, hogy megkapná érte a jutalmát?

Ezt nem tűrhetem, ez nem tetszik nekem, akár a pudlinak, ha hátulról előre kefélik!

- Bízd csak rám, kedves Frank - szakította félbe Old Shatterhand. - Majd én elintézem.

- Úgy? Tehát végre-valahára mégis megokosodik? Jobb későn, mint soha! Igazán szánt neki

valami büntetést?

- Igen.

- Akkor tegye meg nekem azt a szívességet, hogy magam is részese legyek!

- Jól van, teljesüljön a kívánságod. Kas és Has, fogják meg a főnököt, szorosan, hogy ne tudja

megmozdítani a fejét, te pedig késeddel levágod a hajdíszét, csak annyit hagysz meg belőle,

hogy felköthessük reá ezeket a szép, ázsiai csizmákat.

Azzal kihúzta zsebéből a két fegyvertolvaj kínai copfját.

- Hurrá! Itt van a két keng-king-kong copf! Majd elfelejtettem! Hurrá, felséges gondolat! Úgy

örülök, mintha ma lenne a születésem napja! Ennek az embernek egyszeriben segíthetünk,

tudniillik le a tinccsel, fel a tinccsel! Jöjjenek ide Timpe urak! Kezdődik a díszelőadás. A

függöny felgördül. Én játszom a sevillai borbélyt szivacs meg szappanhab nélkül, a komancs

pedig az elkínzott tolvajt adja. Az első felvonásban így énekeltek neki: „Add ide a kezed,

életem”, mire ő előadja a kegyelmi áriát Robert és Bertramból. Erre rázendül a bosszúállók

kara: „Vágjad, Kottle, vágjad, teljesül a vágyad!” Erre ő halkan rázendíti a Bűvös vadászból,

ha nem tévedek vagy Weber nem tévedett: „Ügyelj nagyon, Frank, te kedves, ne legyen

fejbőröm véres!” Az első felvonást ez a tercett fejezi be: „Holdvilág, óh, ég veled, a komancs

kopasz lett!” Mikor újból felhúzzák a függönyt, harmóniumkísérettel zendítek rá: „Óh, jaj, óh,

jaj, óh, jaj! Vékony lett a haj!” Mire ő ezzel a quartettel válaszol: „Mivel nem hordok kalapot,

kösd fel nekem a copfot!” Ezt természetesen meg is teszem, mert így kívánja a szerepem, és

az összes szereplő és nézőközönség rázendít a dicsénekre: „Óh, vörösök, örüljetek, nézzétek a

copf hogy lebeg! Főnökötök elégedett, hogy a feje ilyen szép lett; vezessétek körbe-körbe, ez

79

az előadás vége!” Mire a közönség feláll és a függöny legördül. Így képzelem én ezt a dísz-

előadást és most, uraim, megkezdődik a darab!

A vidám kis fickót egészen fellelkesítette a feladat, mely reá volt bízva. Pajzán előadását

németül tartotta ugyan és így csak a németek értették meg, de mozdulatai és arcjátéka oly

kifejező volt, hogy a többi fehér is gyanította, mit akar; csak a vörösöknek nem volt sejtelmük

róla.

A főnök mindenesetre látta a rá szegezett tekinteteket, látta Bicegő Frank kezében a bowie-

kést és látta a kínai copfokat, melyeket Old Shatterhand adott. Gondolta ugyan, hogy mindez

valamiképpen kapcsolatban van vele, de nem tudott rájönni, mit akarnak. Mikor Kas és Has

kétoldalról mellétérdelt és félelmesen jelentőségteljes pillantással méregették, Tokvi Kewa

megkérdezte:

- Mit akartok itt? Mi fog velem történni?

Old Shatterhand válaszolt helyettük:

- Ajándékot kapsz tőlem, mert olyan barátságos és udvarias voltál velem szemben.

- Micsoda ajándékot?

- Azért jöttetek ide, hogy elvegyétek a sárga emberek skalpjait, sajnos azonban, nem kaptátok

meg, mert a kínaiak maguk is meg akarták tartani őket. Mivel tudod, mennyire rokonszen-

vezem veled, beláthatod: sajnálnám, ha le kellene róluk mondanod. Úgy döntöttem tehát,

ajándékozok neked kettőt belőlük.

Tokvi Kewa kételkedő „uff”-ot hallatott, nem tudta, milyen szándék rejtőzködik a barátságos

szavak mögött. Old Shatterhand folytatta:

- Copfoknak természetesen a fejen a helyük, és azt hiszem, örülni fogsz neki, ha felköttetem

neked emlékül.

- Uff, uff! - válaszolta dühösen a másik. - Skalpokat nem fejre szoktak akasztani, hanem az

övbe. Ezek pedig egyáltalában nem is skalpok, hanem a gyáva sárgabőrűek haja fejbőr nélkül.

Azt a komancsot, aki ilyen hajat hordana, kikacagnák és kicsúfolnák a gyerekek meg az

öregasszonyok! Tartsd meg, nekem nem kell!

- Nem kérdeztem, kell-e neked vagy sem. Neked szántam és meg is fogod kapni.

- Ne merészeld megtenni! - kiáltott fel a vörös. - Ne felejtsd el, hogy főnök vagyok!

- Pshaw! Az előbbi cselekedeted óta előttem nem vagy egyéb egy vörös gazfickónál.

Tokvi Kewa szemei vérben forogtak és összeszorított fogakkal sziszegte:

- Figyelmeztetlek, ne merészeld egy főnök fejét ilyen sárga kutyahulladékokkal megszentség-

teleníteni!

- Merészségről beszélsz és figyelmeztetni akarsz engem? Én is figyelmeztettelek téged az

előbb. Nem hallgattál reám, hordani fogod tehát ezt a hulladékot, sőt olyan kényelmessé

teszem ezt neked, ahogy csak lehet. Levágatom a hajadat, hogy maradjon hely a kínai copfok-

nak.

Tokvi Kewa most halálosan megijedt. Szemei kidülledtek, arca eltorzult, és dühtől remegő

hangon hangosan felkiáltott:

- A hajamat akarod levágni? A hajamat, fejem díszét, erőm jelképét, a sastollak helyét, melyek

méltóságomat hirdetik s dicsőségemről beszélnek! Azt akarod levágatni?

80

- Úgy van, mégpedig azonnal.

- Merészeld csak, ha oly halállal akarsz meghalni, mely több szenvedéssel jár, mint ezer

halálra kínzott ember fájdalma!

- Pshaw! A fenyegetésed nem tart vissza attól, hogy megtegyem, amit elhatároztam. Fektessék

le és fogják erősen!

Az utasítás a két Timpének szólott, kik azonnal teljesítették. A komancs felsőtestét lenyomták

a földre és nem is került erőfeszítésükbe, hogy mozdulatlanul tartsák. Ebben a pillanatban

semmi ellenállást sem tanúsított. Hosszan kinyúlva feküdt ott, szemét lehunyta és félhangon

mormolta maga elé:

- Nem, nem fogja merészelni; nem merheti, nem szabad megtennie. Egy főnöknek levágni a

hajdíszét, ez még nem történt meg soha, amióta csak vörös harcosok és fehér emberek vannak

a földön!

- Ha még valóban soha sem történt meg, akkor megtörténik most - szólt Old Shatterhand. -

Fogj hozzá, Frank!

Tokvi Kewa mozdulatlanul, behunyt szemmel feküdt. Végre rádöbbent, hogy csakugyan

megteszik vele, amit ígértek. A rettegés óriási erőt kölcsönzött neki, a két Timpe nem is bírt

vele egyedül; még két embernek kellett rátérdelnie, hogy fejét feszesen tarthassák és a művelet

megkezdődhessék. Bicegő Frank szorgalmasan fűrészelt késével. Alig vágta le az első

tincseket, az ellenállás megszűnt és a komancs teste elnyúlt, mint egy hulla. Az emberfeletti

erőfeszítés után a teljes tehetetlenség érzése fogta el. Megadta magát sorsának, anélkül, hogy

egyetlenegyszer is megmoccant volna. Sőt, ellenkezés nélkül hagyta fejét hol jobbra, hol balra

fordítani, ahogy Franknek szüksége volt rá, úgy látszott, mintha önkívületben lenne. Egy

vékony kis tincs kivételével levágták az egész, sűrű és hosszú hajzatot. Mikor ez megtörtént,

Frank magasra emelte a két copfot és felkiáltott:

- Így kapja meg jutalmát az érdem! Figyeljenek, uraim, most történik a koronázás!

És ügyesen ráerősítette a két copfot a Fekete Táltos fejére.

Ami most következett, azt képtelenség leírni. A fehérek szűnni nem akaró örömrivalgásban

törtek ki, az indiánok pedig ordítottak és üvöltöttek, tépték, feszítették kötelékeiket, feldobták

magukat, hogy felfordulhassanak, dühösen hemperegtek ide-oda, jóllehet kettesével voltak

összekötve. A fehéreknek alapos munkába telt, míg megfékezték őket. Csak lassacskán ült el

a zaj. Tokvi Kewa nem vett részt a kiabálásban, mozdulatlanul fekve maradt. Most fel-

emelkedett és természetellenes nyugalommal így szólt:

- Megbosszultátok magatokat. Most eresszetek szabadon!

Erre megszólalt Winnetou, ki eddig hallgatott:

- Először tanácskozni kell afelett, mi történjék a komancsokkal. Gurítsátok őket le a hegyen és

vigyétek be a szakadékba.

A Fekete Táltos tombolni kezdett, és ezt sziszegte:

- Nincs semmi tanácskozni valótok! Old Shatterhand megígérte nekünk, hogy életben

maradunk!

- Életben! - válaszolta megvetően Winnetou. - Ha az apacsok főnökével az történt volna, ami

veled, már nem is élne. Te pedig könyörögsz érette, hogy szégyened tovább tarthasson és ezt

megadjuk neked!

81

- Kutya! - ordított fel a komancs főnök -, én nem könyörgök. Csak azért akarok élni, hogy úgy

bosszulhassam meg magamat, ahogy vörös harcos még sohasem állott bosszút!

- Pshaw! Tedd meg! Hogy mennyire megvetjük a haragodat és mily kevéssé félünk a

bosszúdtól, azt azzal bizonyítjuk be, hogy nektek ajándékozzuk az életeteket.

Elfordult tőle és megfogta Old Shatterhand kezét, hogy lemenjen vele a lejtőn, anélkül, hogy

visszapillantott volna, teljesítik-e a parancsát. Odalenn a tüzet az egyik oldalra szorították,

hogy elég hely maradjon a foglyok beszállítására; párosan fektették le őket egymás mellé,

azután a vasúti munkások a felhozott fegyverekre akarták vetni magukat. Old Shatterhand

azonban leintette őket és reájuk parancsolt:

- Hagyjátok! Minden a helyén marad. Még nem tudjátok, hogy mit határozunk felőlük!

Old Shatterhand és Winnetou kissé távolabb húzódott a mérnökkel.

- Egészen magától értetődik, hogy ezeknek a fickóknak meg kell halniuk. Mivel pedig lőpor

és golyó pénzbe kerül, szíjakat azonban ingyen kaphatunk itt, azt tanácsolom, akasszuk fel

őket szép sorjában a fákra. Meg vagyunk róla győződve, uraim, hogy önök ugyanezen a

véleményen vannak! - mondta Swan.

Az apacs komoly arcán halvány mosoly suhant végig; de nem felelt, mert hozzá volt szokva,

hogy ilyen alkalmakkor Old Shatterhandnek engedje át a szót. Az mosolyogva bólintott az

mérnök felé és így szólt:

- Well, Sir! Nagyon örvendek, hogy olyan helyesen ítélt meg minket. Természetesen mi is

meg vagyunk róla győződve, hiszen mi is emberek, vagyis halandók vagyunk.

- Hm! Hogy érti ezt, Mister Shatterhand?

- Meg kell halniok előbb vagy utóbb, mert halandó emberek, de nincs rá jogunk, hogy mi

öljük meg őket.

- Hogyhogy?

- Mert mi, tudniillik Winnetou és én, megígértük nekik, hogy senkit sem ölünk meg.

- Nem hamarkodták el kissé, Sir?

- Nem hinném! A legjobb és legigazságosabb büntetés mindig az, mely lehetetlenné teszi a

gonosztevőnek, hogy tettét megismételje. Nekünk tehát meg kell fosztanunk a komancsokat

az alkalomtól vagy a hatalomtól, hogy újból támadásra gondolhassanak. Vagyis: fegyvereikkel

és lovaikkal kell fizetniük.

- Ez nem rossz; ezt elfogadom! De kié lesz a zsákmány?

- Az öné és a munkásaié!

- Nagyon jól van! És a firwood-campbeli emberek?

- Közülük csak azok kapnak valamit, kik végül mégis hozzánk csatlakoztak.

- Ezek oly kevesen vannak, hogy szívesen átengedjük nekik, ami reájuk jut. De nem gondolja,

hogy mégis meg fogják kísérelni, hogy bosszút álljanak önökön?

- Az bizonyos. De nem lesz könnyű feladat. Szégyenletes visszatérésük után nagyon nyomo-

rúságosan kell tengetniük életüket. Nincsenek fegyvereik, nem vadászhatnak, legfeljebb

csapdát állíthatnak; gyökerekkel, bogyókkal és vadgyümölccsel kell táplálkozniuk; ez sokáig

fel fogja őket tartóztatni. Ide, példátlan veszteségük színterére, bizonyára nem egyhamar

82

térnek vissza. De természetesen százszorosan jaj nekünk, mármint Winnetounak és nekem, ha

valaha olyan szerencsétlenek lennénk és a kezeik közé kerülnénk!

- Hát nem félnek?

- Félni! Eszünkbe sem jut! Ha az ember mindentől megijedne, ami a Vadnyugaton előfor-

dulhat, akkor soha ki sem jutna a félelemből. Tehát megegyeztünk? Van még valami hozzá-

tennivalója, Mr. Swan?

- Mi történjék a scouttal?

- Verjék meg alaposan és engedjék futni!

- Végrehajtjuk, Sir, lelkiismeretesen végrehajtjuk! Az embereim örülni fognak a zsákmány-

nak. A lovakra aligha lesz szükségük; de ha vonaton elszállítjuk néhány állomásnyira, egészen

szép pénzért eladhatjuk őket.

- Meg kell még jegyeznem, hogy mi, tudniillik társaim és én nem igénylünk semmit a

zsákmányból, csak két lovat, Frank és Droll részére.

- Well! Keressék ki a legjobbakat! Nem sajnáljuk önöktől, hiszen az önök érdeme, hogy oly

takarosan elfogtuk a vörösöket.

Felálltak és visszamentek a többiekhez. A kíváncsi Frank kérdezte:

- Nos, milyen döntést hozott a felsőház - ezzel Winnetoura és Old Shatterhandre mutatott -

meg az alsóház? (Ez a mérnökre vonatkozott.)

- Azonnal megtudod - válaszolta Old Shatterhand. Tokvi Kewához fordulva, hangosan kezdett

beszélni, hogy minden vörös meghallhassa:

- A komancsok fiai halált érdemelnek, mert meg akarták gyilkolni és skalpolni a Firwood-

Camp lakóit, de mi nekik ígértük az életüket, és megtartjuk a szavunkat.

Erre a főnök felkiáltott:

- Uff! Akkor vegyétek le rólunk a kötelékeket és engedjetek szabadon, hogy ellovagolhas-

sunk!

- Akinek nincs lova, az nem lovagolhat - hangzott a válasz.

- De nekünk van! - felelt a főnök félig öntudatosan, félig bizonytalanul.

- Nincs már, mert lovaitok és fegyvereitek minket illetnek.

- Lovaink és fegyvereink? - kiáltott fel a vörös. - Meg akarsz lopni minket?

- Hallgass! - Rablógyilkosok vagytok. Mindamellett nem akartam szigorúan járni el veletek

szemben; de ismételten kigúnyoltál és megsértettél minket. Ezért vesztetted el a hajdíszedet,

azonkívül elvesszük lovaitokat és fegyvereiteket. Azután mehettek. Az életeteket, ahogy

megígértem, elvihetitek, de minden egyebet itt hagytok.

Azzal Old Shatterhand otthagyta a komancsot, és elindult, hogy Franknek és Drollnak lovat

válasszon. Aztán a lovakat és a fegyvereket kisorsolták. Hirtelen lövés dördült.

Old Shatterhand felkapta a fejét: látta, hogy Winnetou sütötte el ezüstpuskáját.

- Miért lőttél?

- Valaki lenézett a sziklapárkányról - válaszolta Winnetou.

- Eltaláltad?

83

- Nem, a fej eltűnt, amint megnyomtam a ravaszt.

- Világosan láttad őt?

- Igen. Nem fehér ember volt.

- Tehát egy indián?

- Winnetou nem tudja határozottan. A fej csak addig volt látható, míg puskámat felemeltem;

azután eltűnt.

- Hm! Senki sincs már odafenn, aki hozzánk tartoznék. Vörös testvérem jöjjön fel velem. Az

az ember, aki ott volt, nem fog ugyan várni, amíg mi feljutunk, de mégis tanácsos néhány őr-

szemet felállítani, mert onnan felülről a legnagyobb könnyedséggel le lehetne lőni egyikünket.

Fel is mentek, de nemsokára eredménytelenül tértek vissza; senkit sem találtak. Fent már sötét

volt és nyomok után kutatni még világos nappal sem vezetett volna semmire, mert a vasutasok

mindent összetiportak, egy magányos ember nyoma tehát, legalábbis a szakadék közelében,

nem lett volna megkülönböztethető.

Reggeledett, sietniük kellett. Az indiánokat, bár fegyvertelenek voltak, nem hagyhatták a

Firwood-Camp közelében; ahhoz túl sokan voltak. Úgy határoztak, kiviszik őket a prérire, s

ott kis csoportokban külön-külön engedik szabadon.

Old Shatterhand és társai vonaton indultak a Rocky-Groundba.

Már csak a mesztic megbüntetése volt hátra, mely a Bicegő Franknek nagyon a szívén feküdt,

mert, míg a vonat tovaszáguldott, Old Shatterhandhez fordult:

- Egy kérésem lenne, melyet nem szabad megtagadnia.

- Micsoda?

- Azt mondta, hogy a Ik Senandának, ki Yato Indának nevezte magát, verést kell kapnia és

azután szabadon bocsátják.

- Igen.

- Na, ez egyáltalában nem elég büntetés egy ilyen nyomorultnak! Verést minden iskolásgyerek

kap, ehhez nem kell meszticnek lennie. A botbüntetéshez még egy másiknak is kell járulnia. A

fickó most a kútban csücsül. Annyi vizet öntünk bele, hogy egészen az ajkáig érjen és

folytonosan levegő után kell kapkodnia. Ez legalább becsületes halálfélelem és mégsem hal

bele. Ha ezt azután néhány óra hosszat kibírta és nedves lett a bőréig, akkor kihúzzuk és addig

nem hagyjuk abba az ütlegelést, de egy pillanattal sem, míg meg nem száradt. Ilyen módon

nem fog meghűlni és később sem lesz oka a szemünkre vetni, hogy nem pótoltuk lelkiisme-

retesen utána, amit az apja annak idején elmulasztott. Alaposan megérdemelte, quod est

demonstratum!

Abbahagyta, mert olyan hahota tört ki, hogy saját szavait sem hallotta. Felbőszülve ezen, várt,

amíg lecsendesednek, és felkiáltott:

- Nem, ilyen fegyelmetlenséget és udvariatlanságot még nem láttam! Ha önöknek az én

őszinte szívből jövő büntető törvénykönyvem csak mulatságot okoz, úgy mosom kezeimet.

Mondjanak csak egyetlenegy okot, miért vagyok elítélve, hogy ilyen pokoli gúnykacajt

hallgassak meg és tűrjek el. Olyan emberekkel, akik engem és nemes javaslataimat kinevetik,

nem érintkezhetem.

Duzzogva vonult a kocsi legtávolabbi sarkába. Old Shatterhand nemsokára megkérdezte tőle:

84

- Feladtad a javaslatodat teljesen, kedves Frank?

A moritzburgi félig haragos, de már félig békülékeny pillantást vetett reá és így válaszolt:

- Csak ne féljen! Soha többet nem teszek egyetlenegy javaslatot sem!

- Ezt nagyon sajnálnám. Hiszen tudod, hogy nagyon sokat adok a véleményedre!

Erre már örömteljesebben csillogott a Bicegő szeme és megkönnyebbülve sóhajtotta:

- Ezt bizonyára csak azért mondja, hogy kiengeszteljen. Könyörtelen haraggal töltött el

engem, aki pedig az ön legjobb barátja és pártfogója vagyok! Aki ilyen gyöngéd lelkületű,

mint én, azon úgy kell játszani, mint egy nagybőgőn, gyengéden kell kezelni, mint egy hárfát

vagy mandolint. Mélyen meg vagyok sértve.

Old Shatterhand alig tudta visszafojtani nevetését, de úgy tett, mint aki komolyan veszi a kis

embert, s egészen Rocky-Groundig beszélgetett vele.

A legjobb hangulatban érték el a telepet. Mikor valamennyien kiszálltak és a lovakat is

szerencsésen a szilárd talajra segítették, a főmérnök megkérdezte embereit, rendben van-e

minden.

- Well! Mivel kérdi, Sir, hát be kell vallanom, elloptak egy lovat! - válaszolta az egyik,

zavartan megvakarva a fejét.

- Melyiket? - kérdezte hat hang, majdnem egyszerre. Mivel a vasutasoknak nem voltak lovaik,

az ellopott ló csak a hat vadász valamelyikéé lehetett. Borzasztó, ha Winnetou vagy Old

Shatterhand feketéje lenne!

- Egy pejló volt, uraim.

Mindnyájan megkönnyebbülve lélegzettek fel. - Hála Istennek! - kiáltott fel Frank valóságos

lelkesedéssel. - Droll öcsém, ez a te botlóskád, melynek a csípőfájásodat köszönhetted.

Csakhogy ellopták. Sokkal jobb lovat kaptál helyette!

- Csak ne olyan hebehurgyán, Frank! - figyelmeztette Old Shatterhand. - Itt kevésbé fontos a

ló, mint a tolvaj. Sejtem, ki lehetett. Bizonyára a fogoly félvér volt, kit a kútba zártunk.

- Igen, Sir - válaszolta zavartan a kérdezett.

- Hogy került ki a kútból? Ez csak valami óriási hanyagság következtében volt lehetséges!

- Amelyet szigorúan meg fogok büntetni! - tette hozzá a mérnök. - Hiszen őrt állítottam a

kúthoz! Hol van? Nem látom sehol.

- Félelmében elillant, ki akarja várni, míg elmúlik az első haragja, uram.

- Akkor sokáig várhat. Ha visszakerül, úgy megveretem, hogy nem felejti el holta napjáig! A

scout már árkon-bokron túl van azóta, bottal üthetjük a nyomát! Talán utolérhetjük még.

Készülődjenek gyorsan!

- Lassabban, Sir - szakította félbe Old Shatterhand. - Ne hamarkodjuk el a dolgot. Ha sejtel-

mem nem csal, azóta olyan messze jár, hogy hiába erednénk a nyomába. Azt hiszem, a

Firwood-Campbe lovagolhatott.

- Egyenesen a kezünk közé? Nem hinném!

- Pedig így lehet. Tudta, hogy a komancsok veszélyben vannak, és figyelmeztetni akarta őket.

Szerencsére túl későn érkezett. Biztos vagyok benne, ő volt az, akire Winnetou rálőtt, anélkül,

hogy eltalálta volna.

85

- Úgy van - hagyta helybe az apacsok főnöke. - Csak egy pillanatig láttam; gyorsan felemeltem

ugyan a fegyveremet, de ő éppen olyan gyorsan visszakapta a fejét.

- Ebbe bele kell nyugodnunk! Különben is az a véleményem, hogy ez a fickó még a fegy-

vereink csöve elé fog kerülni. Hagyjuk tehát futni! Valószínűleg megfigyelte, hogy szabadon

bocsátottuk a komancsait és utánuk lovagolt, hogy csatlakozzék hozzájuk. Ha nagyon

akarnánk, elfoghatnánk, de úgyis elhatároztuk, hogy szabadon bocsátjuk, hát élvezze azt

egészséggel, verés nélkül.

- De az én szívemnek mégis nagyon fáj, hogy nem áztathattuk be és aztán nem porolhattuk ki!

- jegyezte meg Frank.

- Esetleg később még a rendelkezésünkre áll az áztatáshoz; vigasztald meg tehát bánatos

szívedet, kedves Frank! De hogy menekülhetett el? Kíváncsi vagyok rá.

A vasutas összerezzent Old Shatterhand éles, szigorú hangjától, de mégis megadta a választ:

- Én nem vagyok benne hibás, Sir. Clifton a bűnös, akinek a kutat kellett őriznie, és hagyta,

hogy rászedjék a kínaiak.

- Hát kínaiak jártak itt!

- Igen. Mister Shatterhand, két darab, két teljes darab.

- Ezek valószínűleg a mi fegyvertolvajaink voltak. Kilógott hátul a copfjuk?

- Copfot nem láttam, csak pénzt, százdollárosokat, fél- és negyeddollárosokat. Bementek a

kocsmába, és rendeltek, amit csak szemük-szájuk megkívánt; illetve, ami volt.

- Maguk persze olyan barátságosak voltak, hogy alaposan nekifeküdtek velük az ivásnak, mi?

- Én nem, hanem Clifton, Sir. Tudnia kell ugyanis, hogy ő jól ismerte őket, mert a Firwood-

Campben dolgozott, mielőtt Mister Swan itt alkalmazta. Legjobb lesz, ha mindent elbeszélek

szépen sorjában, ahogy történt.

- Úgy van! Mondja el az egészet őszintén!

- Éppen sötétedett. Ekkor jöttek a kínaiak, akik így csúffá tettek minket. Clifton a kút mellett

ült őrségen és a kötél végét, melyre odalenn a félvér kötözve volt, a legelső fához kötözte.

Meglátták őt és mivel jól ismerték Firwood-Campból, odamentek hozzá. Mi is odatódultunk,

mert kíváncsiak voltunk reá, mit keresnek a kínaiak nálunk. Megtudtuk, hogy otthagyták az

állásukat a Firwood-Campban a kevés fizetés és rossz bánásmód miatt, és most újat akarnak

keresni.

- És ezt elhitték nekik? - kérdezte Old Shatterhand. - Hiszen ők voltak a kínaiak előmunkásai

és éppen ők lettek volna elégedetlenek! Ez mégiscsak gyanús lehetett!

- Lehet! Mi egyszerű munkások vagyunk, nem tanult emberek. Clifton azt mondta nekik, hogy

nálunk valószínűleg állást kaphatnak, de ők nem akartak itt maradni, hanem a legközelebbi

vonattal keletre akartak utazni. Míg a tehervonatra vártak, bementek az ivóba.

Egy szó, mint száz, Cliftonnak is pálinkát hordtak ki, egy jó nagy üveggel tele, azután még

eggyel. Később még egyszer kimentek hozzá és meglehetős időbe került, míg visszatértek.

Csak később tűnt fel nekünk, hogy nem a régi helyükre ültek vissza, hanem úgy, hogy be

kellett tennünk az ajtót, hogy elég helyünk legyen, nem láthattunk tehát többé ki oda, ahol a

lovak állottak. Kis idő múlva feltűnő nyerítést, kurjantást és dobogást hallottunk. Kiszalad-

tunk: a két fekete már el volt oldva és a pej hiányzott. El nem szabadította magát, azt láttuk,

tehát nem magától szökött meg, hanem elvezették. De kicsoda? Mindnyájan az ivóban

86

voltunk, Cliftont kivéve, ki a kutat őrizte. Odamentünk hozzá, és láttuk, hogy holtrészegen és

majdnem eszméletlenül fetreng a földön, mellette a kötél, melyre korábban a meszticet

kötözték.

- Gondoltam! - mondta Old Shatterhand. - Mikor Clifton már teljesen részeg volt, a kínaiak

felhúzták őt és megszabadították kötelékeitől. Azután visszamentek az ivóba és ravaszul

gondoskodtak róla, hogy az ajtót be kelljen tenni és a mesztic ellophassa az egyik lovat.

Sietségében azt a lovat választotta, mely a keze ügyébe esett, és az éppen a pej volt.

- Így éppen a legrosszabbra tett szert, de bizonyára jó lovas és alaposan ismeri a vidéket innen

a Firwood-Campig. Mit szóltak szökéséhez a kínaiak?

- Semmit sem szóltak, vagy hogy jobban fejezzem ki magamat: amit egymás között beszéltek

a gazemberek, azt nem hallhattuk, mire észrevettük, hogy a fogoly megszökött, ők is eltűntek.

- Legjobb lesz, ha futni hagyjuk őket. Nem éri meg a fáradtságot, hogy üldözőbe vegyük őket.

Menjünk, nézzünk inkább a lovaink után, aztán feküdjünk le. Fáradtak vagyunk, és holnap

korán reggel indulnunk kell - mondta Old Shatterhand.

- Már? - kérdezte a mérnök. - Remélem, tudják, hogy nagyon örülnék, ha hosszasabban

nálunk maradnának.

- Arról meg vagyunk győződve. Megtartjuk önt jó emlékezetünkben, Sir, de most fontos

feladatok várnak reánk.

- Igen - bólintott rá Kas. - Fel kell mennünk Santa Fébe. Úgy látszik, hogy csaló unokatest-

vérünk nem olyan fickó, aki huzamosabb ideig egy helyen marad. A rossz lelkiismeret kergeti

őt ide-oda, és ha az időnket itt hiába elfecséreljük, el lehetünk rá készülve, hogy árkon-bokron

túl lesz, mire odajutunk. Nem ez a te véleményed is, rokon?

- Természetes, hogy ugyanez - válaszolt Has. - Minél hamarább jutunk a pénzünkhöz, annál

jobb. Szerencsénkre Mr. Shatterhand és Winnetou felkaroltak minket és ügyünket; ez több

reményt nyújt nekem, hogy szerencsésen végre is hajtjuk, mint amennyit azelőtt tápláltam.

Bicegő Frank nem tudta megállni, hogy meg ne jegyezze:

- Úgy látszik, a Timpe család egy örökletes betegségben szenved, melyet nem is lehet

gyógyítani, kolosszális egyoldalúságban ugyanis.

- Miért éppen egyoldalúságban? - kérdezte Kas.

- Azt az oldalt gondolom, mely állandóan Old Shatterhand és Winnetou felé van fordítva.

Mindig csak arról beszélnek, hogy remélik, hogy ez a két úr önöket kiváló módon fogja

támogatni. Én ugyan szívesen elhiszem, ebben van némi igazság, mégis tisztelettel felkérem

önöket, méltóztassanak egyszer a másik oldalra is fordulni, tudniillik oda, ahol én állok, a

közbecsülésnek örvendő Bicegő Frank Mortizburgból! Mondják csak, hát ilyen kevéssé

becsülnek engem?

- Dehogyis, Mister Frank - válaszolta Kas.

- Pedig én mégiscsak leereszkedtem annyira, hogy biztosítsam önöket: megkönyörülök és

elkísérem önöket, mert nekem az örökségük előbbre való, mint a saját pénzem. És most, alig

néhány órával később, azt kell hallgatnom, hogy minden reménységüket másba vetik!

A két unokatestvérben volt annyi önuralom, hogy ne nevessenek. Kas kezét megnyugtatólag a

kicsike vállára téve, így felelt:

87

- De, drága jó Frank uram, ne izgassa fel magát feleslegesen, ismerjük önt és jól tudjuk,

milyen sokat várhatunk az ön segítségétől.

- Úgy? Tehát tudják. Miért beszélnek akkor folytonosan Old Shatterhandról meg Winnetou-

ról?

- Mert arról nem szokás sokat beszélni, amit az ember magától értetődőnek talál. Az ön

kiválósága pedig magától értetődik. Vagy nem?

Erre Frank arca ragyogni kezdett az elragadtatástól és olyan méltóságteljes kézmozdulattal,

amilyenre csak képes volt, így szólt:

- Óh, kérem, kérem! Túlságosan megtisztel! Közmondásos szerénységem csak némi ellenke-

zés után engedi meg, hogy elfogadjam ezt a jól megérdemelt dicséretet. Ha továbbra is így el

akar halmozni elismeréssel, beszéljen csak tovább! Ezennel megkötöm baráti szövetségünket.

Kapaszkodjanak bele a karjaimba, kövessenek mindenhová, de most legelőbb az ivóba mert

az a gyanúm, hogy az ebéd már kész. Jöjjenek csak, Timpe Hassel és Timpe Kasper úr!

88

ÖTÖDIK FEJEZET

A CSALÁRD ARANY

Ott, ahol a Sierra Mount a Raton-hegységgel találkozik, két indián feküdt az egyik patak

partján. Egyikük minden jel szerint túl volt már a hatvanon; fejét egy bőrdarabbal bugyolálta

be.

Beesett arca szokatlan rosszindulatot fejezett ki, mellette puska hevert. A másik nem volt

olyan öreg; ritka, hosszú haját a feje tetejére tűzte; beesett arca ravasz és alattomos volt.

A két vörösnek egy-egy késen s az öreg puskáján kívül nem volt más fegyvere. Látszott rajtuk,

hogy rosszul megy a soruk; talán már napok óta éheznek és szomjaznak. Ruhájuk rongyos

volt, mokaszinjuk rég elszakadt. Látnivaló volt, hogy élelem után kutattak a patakparton. Egy

eldobott tökhéj azt is elárulta, milyen módon voltak kénytelenek éhségüket csillapítani.

Márpedig ha egy indián nyers tököt eszik, akkor igencsak rosszul mehet a sora.

Az öreg újból lefeküdt és a vízbe tekintett. Jó darabig maradt így, azután ismét felegye-

nesedett és megszólalt:

- Uff! Van hal elég, de kézzel nem lehet megfogni őket, nekünk pedig nincs horgunk, hogy

kivessük. Fáj a gyomrom, megbetegszik attól a fél töktől, melyet fel kellett falnom.

- Kita Komasa pedig egy egész bivalyborjút fel tudna falni, ha lenne neki - mondta a másik.

- A Nagy Szellem egészen elhagyott minket! - sziszegte az öreg. - Tokvi Kewának, a

komancsok nagy főnökének, éheznie kell! Senki sem fogja elhinni! És ki a hibás mindebben?

Winnetou és Old Shatterhand. Ezt soha nem fogom elfelejteni nekik!

Az öreg tehát a Fekete Táltos volt, a mellette ülő indián pedig az a felderítő, kit a Firwood-

Campben lelepleztek. Ördögi, leírhatatlanul csúnya kifejezés futott végig a főnök arcán, amint

folytatta:

- El fogjuk kapni őket, mert tudjuk, merre tart ez a két fehér sakál, aki Old Shatterhandnek és

Winnetounak nevezi magát. És akkor jaj lesz nekik!

- Igazán olyan biztosra veszed, hogy megfogjuk őket?

- Igen.

- Meg kell engedned, hogy kételkedjem benne. Nekünk gyalogolnunk kellett, nekik pedig

gyors lovaik vannak.

- De a mi utunk oly egyenesen vezetett a hegyeken át, akár egy kifeszített lasszó, nekik pedig

lovaik miatt nagy kerülőt kellett tenniük. Jól ismerem ennek a vidéknek minden zegét-zugát;

kiszámítottam, merre kell jönniük. Azonkívül hamarosan itt lesz Ik Senanda is, és elhoz

mindent, amire szükségünk van.

- De vajon elhoz-e mindent? Lovakat, lőport, golyót, puskát, kést, ruhát és húst?

- Feltétlenül!

- Ha a táborban megtudják, hogy mi történt, nagyon fel lesznek bőszülve.

- Uff! Hát azt hiszed, olyan buta lesz, hogy akár egyetlen szót is szól erről? Adja a Nagy

Szellem, hogy jöjjön már és hozzon húst! Tudja, hol táborozunk, és mivel tegnap nem

érkezett meg, ma kell jönnie.

89

- Ik Senanda itt hagyta puskáját és kését. Hogy szerezzünk ezekkel élelmet az éhes harcosnak?

- Szabad egy harcosnak éhség miatt panaszkodnia? - utasította rendre a főnök.

- Senki sem hallja, csak te, és te is éhezel. Nem félek egyetlen vörös vagy fehér ellenségtől,

sem a bölénytől vagy a medvétől, de az éhség olyan ellenség, mely a testben rejtőzködik; vele

nem lehet harcolni; mit sem ér a cselfogás vagy a bátorság. Nem szégyen tehát, ha róla

beszélek és panaszkodom.

- Igazad van - hagyta helyben a főnök. - Az én testemben is éhség lakozik és rágja a beleimet.

Azt mondtad, semmiféle ellenségtől sem félsz. Nemrég még én is legyőztem minden

ellenfelemet, de aztán jött egy, amellyel nem tudtam megbirkózni.

- Kicsoda az?

- A gyűlölet, melyet Old Shatterhand iránt éreztem és nem tudtam legyőzni. Igen, ez a gyűlölet

volt az az ellenség, mely legyőzött - folytatta a főnök. - Ha nem csúfoltam volna ki Old

Shatterhandet, ha hallgattam és megvártam volna, míg bosszút állhatok, ez a sápadtarcú meg-

hagyta volna lovainkat és fegyvereinket. Titokban a Firwood-Camp közelében maradhattunk

és leselkedhettünk volna. Most már a kezeink között lennének!

- Az igazat beszélted. Most azonban itt ülünk és éhezünk. Elhagytuk a tábort, hogy húst

kerítsünk, de nem lőttünk és nem fogtunk semmit, egyetlenegy tököt találtunk csupán. Ha a

többiek is ilyen szerencsétlenek voltak a csapdaállítással, mint mi, akkor hamarosan elpusztít

bennünket az éhség. Mennyi lőporod van még?

- Legfeljebb tíz lövésre való.

- Akkor jöjjön Ik Senanda még ma, különben az az ellenség öl meg bennünket, mely a

bensőnkben lakik.

Hirtelen elhallgatott.

- Mi az? - kérdezte Tokvi Kewa.

- Nézz csak oda! - válaszolta Kita Komasa az öröm kifejezésével arcán és felfelé mutatott a

patak partján.

A főnök arra pillantott és valamivel vidámabb arcot vágott.

- Bölények! - suttogta.

- Úgy van, hat bölény! Egy bika, három tehén és két borjú!

- Lesz húsunk! - Ezekkel a szavakkal a fegyver után nyúlt, de a keze reszketett az erőtlen-

ségtől és a felindulástól.

- Reszketsz! - figyelmeztette a másik. - Ha nem biztos a lövésed, elvész a hús!

- Hallgass! Az éhség tette, de bizonyosan eltalálom őket!

- A bölények a víz folyását követik; ide fognak jönni, mert felőlünk fúj a szél, s nem érzik

meg a szagunkat.

- Úgy van, nekünk csupán fekve kell maradnunk itt a bokor mögött.

Mindketten lebuktak és lázas feszültséggel figyelték az állatokat, melyek gyorsan közeledtek;

úgy látszott, vándorúton vannak, mert csak hébe-hóba hajtották le fejüket, hogy egy

harapásnyi füvet szakítsanak.

90

A bika hatalmas, öreg állat volt. Kemény húsát aligha lehetett volna elfogyasztani, mégis őt

kellett eltalálni, mert ha Tokvi Kewa a hús finomsága után indul és egy tehenet lő, a bosszú-

szomjas állat egész bizonyosan megöli őket. A fegyvernek ugyan két csöve volt, de a másik

csak sörétes.

Az állatok közvetlenül a víz mellett közeledtek, a bika elől, a tehenek, a borjakkal mögötte.

Még száz, majd ötven, végül már csak harminclépésnyire voltak, anélkül, hogy észrevettek

volna valamit. A tehenek rábízták magukat vezetőjükre, ez pedig, úgy látszik elveszítette

szaglása finomságát.

Tokvi Kewa felkapta fegyverét. Már nem reszketett, de még nem lőtt, mert a bika éppen

szemben volt vele. Minden tapasztalt vadász legszívesebben oldalról lövi meg a bivalyt; a

szívére céloz a lapockája alatt, mert a golyó ott csak húson hatol át.

Még tíz lépéssel közelebb jöttek, de úgy látszik, az egyik tehén itt gyanút fogott; megállott és

oly hangosan szívta be a levegőt, hogy a bika meghallotta. Félig megfordult, így a főnök épp a

legalkalmasabb pontra célozhatott. A lövés azonnal eldördült. A bölény egész testében meg-

rendült, azután csendesen, mozdulatlanul állva maradt, fejét mind mélyebbre és mélyebbre

hajtva; majd görcsös reszketés futott végig rajta és hang nélkül összeesett. Szíven találta a

golyó.

A főnök azonnal újratöltötte a fegyverét. A tehenek, ahogy meghallották a dördülést,

megfordultak, hogy meneküljenek; az egyik el is rohant borjújával együtt, de a másik borjú

gyanútlanul állva maradt, sőt kíváncsian a halott bikához ügetett. Nemsokára visszatért anyja,

és orrával lökdösni, kergetni kezdte, de ebben a pillanatban eltalálta a főnök második lövése,

szintén szíven, úgy, hogy néhány másodperc múlva összerogyott.

Erre a két indián hangos ujjongással előugrott és zsákmánya felé rohant. A borjú még néhány

ügyetlen ugrást tett ide-oda, azután agyonverték a puskatussal.

- Uff, uff, uff! - kiáltotta a főnök. - Láthatja vörös testvérem, hogy nem reszkettem. Mindkét

golyó szívet talált, és most van húsunk minden emberünk számára!

- Igen, a tehén húsa jó - vélekedett a másik.

- A bika húsát is meg lehet enni, ha nincs más!

- Most azonnal felbontjuk az állatokat?

- Nem, ez igen sokáig tartana két embernek. Előhívjuk harcosainkat. Én megyek, testvérem

maradjon itt.

Eltávozott, miután még egy éhes, vágyakozó pillantást vetett a három állatra, melyek közül a

bika maga több mint kétezer fontot nyomhatott. Aki nem látta saját szemével, el sem hiszi,

milyen rettenetes tömeg húsa van egy kifejlett bölénynek.

Útja a patak partján vezetett lefelé. Gyorsan ment és minden elővigyázat nélkül, ami a

Vadnyugaton teljesen szokatlan. Tokvi Kewa tehát szentül meg lehetett róla győződve, hogy

nincs ellenséges emberi lény a közelben. Körülbelül két angol mérföldet kellett gyalogolnia,

meglehetősen sokáig tartott, míg odaérkezett.

Ott hevertek a komancs harcosok, kiknek oly szégyenletes módon kellett a Firwood-Campet

elhagyniuk és éppen olyan rongyosak és éhesek voltak, mint ő maga. Mikor meglátták,

felugrottak és mohón megkérdezték:

- Lőtt valamit Tokvi Kewa? Csinált húst?

91

- Igen - felelte az. - Vége az éhezésnek. Egy bölényt és egy tehenet terítettem le, meg egy borjút ráadásnak.

Erre száz örömkiáltás harsant fel és olyan felindulás vett rajtuk erőt, hogy nem vették észre a

lovast, aki néhány teherhordó lóval a másik oldalról közeledett a tábor felé. Ik Senanda volt, a

főnök unokája, kit az a komancsok vadászterületére küldött fegyverekért.

Tokvi Kewának a meszticben volt minden reménysége. Ő maga nem mutatkozhatott a törzs

előtt ilyen állapotban, de ha újra lesznek lovai és fegyverei, elfoghatja Old Shatterhandet, ami

igen nagy dicsőséget jelenthetne a számára. Minden unokája küldetésének sikerétől függött

tehát, és elképzelhető, milyen feszült türelmetlenséggel várta.

Mikor azonban meglátta, hogy Ik Senanda csak néhány teherhordó lovat hoz magával,

elsápadt; vörös, viharvert arca hamuszürke lett. A többi harcos öröme is elpárolgott. Mikor a

félvér leszállott a lóról és a főnök felé indult, ez kissé távolabb ment és leült egy bokor mellé,

hogy harcosai ne hallhassák, milyen üzenetet hoztak neki. Ik Senanda követte és hallgatagon

ült le mellé. A főnök üres tekintettel nézett arcába, azután tompa, csalódott hangon meg-

kérdezte:

- Hol vannak a hátaslovak?

- Nem adtak - hangzott a felelet.

- Hol van a tízszer tíz fegyver és kés?

- Csak kétszer tizet kaptam.

- Úgy tehát elárultad, hogy mi történt a Firwood-Campben!

- Nem árultam el semmit!

- De hiszen nem engedelmeskedtek parancsomnak és így ismerniük kell gyalázatunkat!

- Ismerik. Már tudták, mikor megérkeztem.

- Kitől? Ha megtudom, ki volt az, életében húzom le a bőrt a koponyájáról!

Ökle összeszorult és szeme haragosan csillogott.

- Azt a fejbőrt nem fogod megkapni - válaszolta unokája. - A tűzparipa százszor gyorsabban

vágtatott, mint ahogy mi futottunk, és szerteszét hordta a hírt.

- A tűzparipa talán a nainii-komancsokhoz is eljár?

- Nem, de tőlük nem messze halad és néhányszor megáll olyan helyeken, amelyeket a

sápadtarcúak állomásnak neveznek. Egy ilyen állomáson volt néhány harcosunk és mindent

megtudtak.

- Uff! A tüzes vizet és a tűzparipát, mind a kettőt a rossz szellem küldte a vörös emberek

országába, hogy elpusztítsa őket. Nagyon hamar tudni fogják az egyik nagy víztől a másikig,

hogy levágták a hajamat és mostantól kezdve olyan lesz a nevem, mint a pára, mely a dögről

száll fel, melyet egy keselyű akar megenni. De én megbosszulom! Megbosszulom mindenkin,

akik döggé tettek!

- Te híres vagy és híres maradsz - vigasztalta unokája. - Megfogjuk Winnetout és Old Shatter-

handet, azután megrohanjuk az apacsokat; lőszert, fegyvert, lovakat kell adniuk nekünk,

azután majd visszatérhetsz a törzs vadászterületére.

- Uff! Talán most nem szabad?

92

- Azt mondták az öregek, hogy előbb töröljétek le a szégyent egy diadallal!

- Uff! Uff!

Arcát tenyerébe hajtotta és hosszú ideig így maradt; azután újra feltekintett és megkérdezte:

- Én gazdag vagyok. Miért nem hoztál nekem semmi egyebet, mint egy fegyvert?

- Nem engedték.

- Ló nélkül vagyok, pedig annyi lovam van. Azt is megtiltották neked, hogy elhozz egyet

közülük?

- Igen.

A Fekete Táltos most mély aggodalommal nézett unokájára:

- De a fekete csődörömet, az én fekete paripámat, mely többet jelent nekem, mint az élet

maga, csak nem akarják tőlem távol tartani?

- Azt mondták, nem lehet a törzs legértékesebb állatát rábízni a te vigyázatlanságodra.

Erre az öreg felugrott; a düh hajtotta. Ik Senanda azonban intően emelte fel ujját és csillapító

hangon szólt:

- Tokvi Kewa nagy főnök; ő tudja, hogy egy harcosnak uralkodnia kell magán. Mit gondolnak

a harcosok, ha meglátják, hogy főnökük nem tud már ura lenni gondolatainak és érzéseinek?

A főnök ismét leült, de jó időbe telt, míg külsőleg nyugodtnak látszott és elismerően felelt:

- Leányom fiának igaza van. Nem akarok most a fájdalomra gondolni, melyet szereztek

nekem, de később majd az eszükbe juttatom. Van talán még valami üzenet, azon kívül, amit

eddig hallottam?

- Nincs.

- Uff! Annyi öreg harcos nevezte magát barátomnak és én igazán barátaimnak hittem őket.

Egyik sem izent nekem semmit sem veled?

- Senki!

- Akkor tudják meg mindnyájan, hogy fizet meg Tokvi Kewa a hamis barátságért! Te az

unokám vagy és még fiatal; de van bátorságod és épp annyi ravaszságod, mint nekem. Ha

beszélni akarsz, szólj! Mit tanácsolsz?

- Te vagy, akinek parancsolnia kell, én engedelmeskedem. Amit te mondasz, az helyes és amit

te határozol, azt mi keresztülvisszük.

A mesztic a legőszintébb alázat hangján beszélt és lehajtotta fejét, annak jeléül, hogy egész

lényével aláveti magát neki; de egy éles megfigyelő valószínűleg észrevette volna a kicsiny és

mégis áruló ráncokat a szája körül. Mint a félvérek általában, nem volt megbízható ember. Ha

a saját érdekeiről volt szó, nagyapja sem számított előtte többet, mint akárki más. Ez azonban,

eltekintve a közeli rokonságtól, a legjobb barátjának tartotta és nem táplált iránta egy szemer-

nyi gyanakvást sem. Most is bizalomteljesen nézett rá és így szólt:

- Tudom, hogy odaadnád értem az életedet és hogy törzsünknél az érdekemben beszéltél.

Hogy nem érhettél el többet, abban nem te vagy a hibás. Gyere, menjünk vissza a többiekhez;

nekik is meg kell tudniuk, mit határozott a törzs!

93

Nem sejtette, hogy Ik Senanda odahaza alattomosan ellene lépett fel. A mesztic titkos vágya

az volt, hogy ő maga lehessen a nainiik főnöke. Visszatértek tehát embereikhez, akik ugyan

már kitalálták, milyen üzenet jöhetett, mégis mély levertség fogta el őket a hír hallatán.

Kapóra jött nekik a főnök parancsa, hogy menjenek be a völgybe, feldarabolni az elejtett

állatokat; legalább az éhségüket elverhetik.

Miután a főnök unokája késeket is hozott magával, a bölény szétdarabolása gyorsan haladt és

nemsokára több tűz égett, mindenütt hús sült. A megmaradt húst szétosztották, azután rögtön

útnak indultak, hogy Old Shatterhandnek és kísérőinek csapdát állítsanak.

Lefelé gyalogoltak a patak mellett az előző táborhelyig, hogy azután délnek forduljanak.

Délután, mikor a csapat éppen egy füves síkságon menetelt, a komancsok egy csapásra

bukkantak. Több mint húsz lovas lehetett, mégpedig fehérek, mert a lovak meg voltak pat-

kolva. Ugyanabba az irányba tartottak, mint a vörösök. A nyomokból látni lehetett, hogy alig

egy órával előbb haladhattak erre. A komancsok azonnal arra gondoltak, itt az alkalom, hogy

lovakra és fegyverekre tegyenek szert. Sietve a lovasok üldözésére indultak tehát.

A nyomok azt mutatták, hogy a lovasok jó darabig a hegy lábánál lovagoltak, estefelé azonban

behúzódtak a hegyek közé. Tokvi Kewa megjegyezte:

- Ezek a sápadtarcúak nem tapasztalatlan emberek, mert amint sötétedik, a magaslatok felé

tartanak, hogy ne kelljen a nyílt síkságon tölteniük az éjszakát, ahol a tábortüzet messziről

lehet látni. Nem lesz tehát könnyű rajtuk ütnünk, főleg, mikor oly kevés fegyverünk van.

- Pshaw! Mi háromszor annyian vagyunk, mint ők, és amit nem vehetünk el puskával, elérjük

ravaszsággal. Mindenekelőtt ki kell kémlelnünk a táborukat, mielőtt határoznánk, mit

tegyünk.

A hegyeket erdő borította, előtte sűrű bozótos fedte a prérit. Mikor a komancsok elérték a

bozótot, táborozásra alkalmas helyet kerestek, majd a főnök elindult Ik Senandával, hogy

felkutassa a fehéreket. Már leszállt az alkony, feltették tehát, hogy nem kell messzire men-

niük. És valóban, alig lopóztak egy negyedórányit előre, tűzszagot éreztek meg.

- A közelükben vagyunk - suttogta az öreg. - Most várnunk kell, míg egészen sötét lesz.

Mikor az alkonyból éjszaka lett, továbblopóztak. Nemsokára vízcsobogást hallottak, majd a

fák között tűz fénye csillant meg, amelyet a fehérek körbeültek. Közelükben füves térség volt,

hol a lovak legelésztek. Két férfi őrizte őket, lövésre kész fegyverrel; ez biztos jele volt annak,

hogy a komancsoknak nem újoncokkal van dolguk.

Nekik, a gyakorlott indiánoknak, nem volt nehéz egészen a fehérek közelébe férkőzni, mert a

vastag fatörzsek pompás fedezéket nyújtottak. Addig kúsztak előre, amíg csak tudtak; végül

egy-egy fa mögött állapodtak meg, ahonnan jól láthatták a fehéreket, és azt is hallhatták, mit

beszélnek.

Egy öreg, viharvert férfi látszott a sápadtarcúak vezetőjének lenni, hófehér hajjal és hosszú,

őszesszürke körszakállal. Nagyon jellegzetes volt, éles metszésű arcvonásokkal, bizonyára

nem egy kalandot élt már szerencsésen végig. Élénk szemei fiatalos elevenségről tanúskodtak,

és ha beszélt, ezt oly határozottan és fölényesen tette, mintha örökké ahhoz lett volna szokva,

hogy parancsoljon. Ahogy a vörösök hallották, társai csodálatosképpen „Felség”-nek nevez-

ték.

94

A többiek majdnem kivétel nélkül olyan férfiak voltak, kikről szintén fel lehetett tenni, hogy

megvan a szükséges tapasztalatuk a Vadnyugathoz. A legfiatalabb, egy karcsú, rendkívül

hosszúra nyúlt, göndörszőke ifjú látszott a társaság mulattatójának. Szerette a tréfás

fordulatokat; a többiek Humnak nevezték. Most is éppen ő beszélt.

- Úgy látszik, hogy ön igen nagy biztonságban érzi itt magát, Felség, mert nem állít őröket.

Azt hiszem, itt van a komancsok területének határa. Azt óhajtja talán, hogy ezek a tiszteletre

méltó gentlemanek megfosszák trónusától és életétől?

- Az én trónusom az a hely, ahol ülök, és szeretném azt a vöröst látni, aki képes lenne kihúzni

alólam! Harminc alattvalóm társaságában vagyok, mindegyik hős és lovag. Ami azonban a

komancsokat illeti, igaza van, kedves Hum. Csak időt akartam önöknek adni az evésre; az-

után, mint rendesen, kiállítjuk az őröket. Két óra alvás és óránkénti váltás mellett marad négy

őr; ez elegendő, ha folytonosan cirkálnak. Így csináljuk, amíg el nem jutunk a San Twan

Mountainsre.

- Ahol milliomosokká leszünk! - tette hozzá Hum, és vidáman felkiáltott.

- Mindenesetre azt hiszem, azok leszünk az ön gúnyolódása ellenére is.

- Miután gazdag nagybátyám öröksége vízbe esett, semmi kifogásom nincs ellene, ha meg-

engedi, hogy a még gazdagabb Colorado államtól örököljek.

- Well! Tulajdonképpen mi is volt azzal a nagybácsival? Talán kitagadta? Ezt még haló

porában sem lehetne neki megbocsátani, hiszen ön olyan pompás legény!

- Nem tagadott ugyan ki, mégis megfosztott az örökségemtől. Gazdag ember hírében állott,

mert értette a módját, hogy játssza az urat; az apám azonban semmire sem vitte, pedig ügyes

üzletember volt; hogy miért, azt mindjárt meghallják. Mikor meghalt, adósságokon kívül egy

fillér készpénzt sem hagyott rám. A nagybátyám, akinek nem voltak gyermekei és akit kértem,

hogy segítsen rajtam valamit, mindig azzal hitegetett, hogy én leszek az egyetlen örököse.

Tovább kínlódtam még néhány évig, míg ő is meg nem halt. Teljesen üres pénzszekrényén

kívül pénztárkönyvét hagyta reám; beleütöttem az orromat, de csak megnyúlt tőle, mégpedig

mennyire! A kedves bácsi ugyanis oly ravasz volt, hogy hiszékeny apámat dolgoztatta maga

helyett anélkül, hogy hosszú éveken keresztül akár egy dollárt is kifizetett volna neki. Apám

azt hitte, a pénze jó helyen van a testvérénél, azután mikor röviddel halála előtt megtudta,

hogy testvére csődbe ment, nem merte megmondani nekem. Így tehát nem örököltem tőle, sőt

attól a pénztől is megfosztott, amit örököltem volna, ha az apám nem lett volna olyan könnyen

hívő.

- Szép kis nagybácsi, mondhatom! Hát elköltötte szépecskén az egész pénzt? Hogy is hívták?

- Semmi közöm hozzá, nem is ismerem a nevét!

- Micsoda? Nem tudja a nevét? Hiszen az öné is ugyanaz!

- Természetesen.

- Nahát! Elfelejtette volna a saját nevét? Mi csak a hosszú Humnak hívjuk. Hogy Hum mit

jelent, nem mondta meg nekünk, a vezetéknevét pedig tökéletesen elhallgatta. Miért?

- Éppen azért, mert szeretett nagybátyám neve volt, amire még gondolni sem akarok.

- Hm! Hogy ilyen ellenszenvvel viseltetik a nagybátyja iránt, azt persze nem kifogásolhatjuk;

de ami a vízbe esett örökséget illeti, megvigasztalódhatik, mert odafönn Coloradóban, a Saint

Iwan-hegységben, több mint százszoros kárpótlást talál helyette!

95

- Ha nem is éppen százszorosát, de valamit fogunk találni, Felség, mert ön nem az az ember,

aki becsületes embereket ilyen messze elvigyen az orruknál fogva.

- Nem, igazán nem vagyok az az ember. A bánya tervrajza pontosan a fejemben van: gazdaggá

fog tenni bennünket, ha nem is olyan gazdaggá, mint lehetnénk, ha olyan szerencsénk lenne és

itt a Sierra Mountban felfedeznénk a káprázatos Bonanza of Hrakát.

- Már gyakran hallottam róla. Csodálatos név! A Bonanza spanyol szó, az of angol, a Hraka

pedig indiánnak tűnik. Nem?

- De igen.

- És mi a jelentése?

- Nem tudom megmondani, mert nem találtam senkit, még indiánt sem, aki tudta volna. De a

Bonanza létezik, és már igen sokan kutattak utána. Voltak, akik már oly közel jártak hozzá,

hogy nagy aranydarabokat találtak, de egyiknek sem sikerült felfedezni a tulajdonképpeni

helyet, ahol halmokban hever az arany. Mi most épp ezen a vidéken vagyunk, alaposan meg-

vizsgálunk majd minden helyet, ahol aranyat talált valaha valaki. Még az is lehet, hogy a

Bonanza itt van mellettünk. Gondolják csak el, ha megtalálnánk!

Ezek a szavak fellelkesítették az egész társaságot, mindenféle megjegyzések röpködtek és

Hum vidáman kiáltott fel:

- Rá fogok gondolni, amikor elalszom; talán róla álmodom és akkor majd megmutatom az

odavezető utat önöknek. Mit szólnak hozzá, uraim?

- Pompás álom lenne - válaszolt a Felség. - De nem tudom megérteni, hogy vannak emberek,

akik tudják, hol van, s mégsem aknázzák ki!

- Vannak olyanok? Igaz az? - kérdezték csodálkozva.

- Bizony, igaz! Vannak indiánok, kik ismerik a helyét, de a fehérek iránti gyűlöletből titokban

tartják. Csak ha néhanapján vesznek valamit a sápadtarcúaktól és fizetniük kell, akkor mennek

oda, hogy hozzanak egy maroknyi aranytörmeléket, a nagy darabokat azonban ott hagyják.

Éppen ezen a vidéken bukkantak ilyen ostoba emberekre. Röviddel ezelőtt beszéltem egy

pappal, aki egy vörössel találkozott az Estrecho de Cuarzóban. Az indián éhes volt, és a pap

kenyeret meg húst adott neki. Erre a vörös egy bőrzacskót húzott elő az övéből, és egy darab

aranyat adott neki, amely legalább ötven grammot nyomott, a zacskó pedig egészen tele volt

ilyen darabokkal, úgyhogy tekintélyes összeget tett ki az értéke. Mit szólnak hozzá?

- Hát a pap nem kérdezte meg? - kérdezősködött az egyik hallgató.

- Természetesen megkérdezte, de csak azt a rövid választ kapta: a Bonanza of Hrakából

hoztam, szerencsés utat! Aztán persze gyorsan elpárolgott.

- A papnak kényszerítenie kellett volna, hogy vallja be, merre van a Bonanza!

- Egy pap nem alkalmazhat erőszakot!

- Mit törődöm én ezzel! Ha találkoznék egy ilyen vörössel, leszúrnám, ha nem árulná el a

titkát. De merre van az az Estrecho de Cuarzo? Ön tudja, Felség? És mit jelent ez a név?

- Spanyolul van, és annyit jelent, hogy Kvara-szoros. Ismerem is a helyet, mert őszintén be

kell vallanom, én is azok közé tartozom, akik eredménytelenül kutattak a Bonanza of Hraka

után. Sőt még az Estrechóban is jártam, de nem fedeztem fel semmit, pedig esküt mernék

tenni rá, hogy közel jártam a lelőhelyhez. Gondolják csak meg! A kvara annyit tesz, hogy

foglalat. És a szoros! Világos, hogyan keletkezett a Bonanza. A szorosban valaha vízesés volt,

96

mely kimosta a kőzetből és egy mélyedésbe sodorta az aranyat. Ott fekszik most, sok-sok

millió értékben, csak bele kell nyúlni és szedni belőle, ha tudja az ember, hol van. Ha örömet

szerez önöknek, holnap este megmutathatom az Estrecho de Cuarzót, arra vezet az utunk.

Ezek a szavak olyan felindulást idéztek elő, mely alig akart lecsillapodni. A vezető csak azzal

tudta végét vetni, hogy parancsoló hangon így szólt:

- Most már elég lesz! Már megvacsoráztak és ki kell állítanunk a négy őrt, mert eszem ágába

sincs, hogy megbízzam a komancsokban. Olyan hangosan beszélnek, hogy egy mérföldnyire

is elhallatszik! Ha nem lesznek csendben, nem látják meg holnap az Estrechót!

- Csend lesz, Felség - válaszolt Hum. - Fogják be tehát a szájukat, uraim. Hallották, hogy

aludni és álmodni akarok! Aki megzavarja álmomat, az nem kap holnap aranyat. Tehát jó éjt,

Felség, jó éjszakát!

Nyergét feje alá tolta párnának, kinyújtózott, töltött fegyverét keze ügyébe tette és lehunyta a

szemét.

- Gyere! - suttogta a Fekete Táltos unokájának.

Épp ideje volt; az őrök már indulóban voltak, hogy elfoglalják a helyüket.

Mikor már elég messze a hátuk mögött hagyták a fehérek táborhelyét, a Fekete Táltos meg-

állott és megkérdezte kísérőjétől:

- Megértettél mindent?

- Mindent - felelte az.

- Én nem értettem minden szót, de kivettem a beszélgetésük értelmét. Holnap a miénk lesznek

skalpjaik, lovaik, fegyvereik, minden, amilyük csak van!

Oly határozott hangon mondta ezt, mintha egészen biztos lenne a dolgában. Ik Senanda

azonban figyelmeztette:

- Láttad és hallottad, hogy ezek a sápadtarcúak nem zöldfülűek, akiket könnyen lépre lehet

csalni!

- Én mégis lépre csalom őket!

- Jobbnak tartanám még ma rajtuk ütni.

- Úgy beszélsz, mint egy tapasztalatlan harcos. Én már idős vagyok és bölcs, hallgass rám.

Négy őr jár szünet nélkül a táborhely körül, észrevennék közeledésünket. Azután azok az

emberek fegyverrel a kezükben alszanak, s mihelyt egy őr jelt ad, mindnyájan harcra készen

ugranak fel és sokat lelőnének közülünk. Én azonban kímélni akarom a harcosainkat, ne

tegyen nekem senki újra szemrehányást, ha visszatérünk.

- Kíváncsi lennék, hogy akarsz hozzáfogni!

- Hallottad, hogy a Bonanzáról beszéltek?

- Igen.

- Nem ismerem ezt a Bonanzát és soha senki nem említette nekem a nevét, de tudom, hogy

hol a törzsünk arany rejtekhelye.

- Uff! - Mit akarsz azzal a rejtekkel?

97

- Nem sejted? Te éppen úgy ismered, mint én. Ha most elindulsz, hogy a rejtekhez lovagolj,

holnap reggel már megint az Estrecho de Cuarzónál lehetsz. Én harcosaimmal egész éjjel

menetelek, hogy veled egyszerre odaérhessek.

- Ott akarsz lenni, mikor a sápadtarcúak jönnek?

- Már sokkal előbb, reggel vagy délelőtt. Ők csak estefelé érkezhetnek. Figyelj arra, amit most

mondani fogok! Hozz a rejtekhelyünkről annyi aranyrögöt, amennyi csak kell, és gyere az

Estrechóba. Miután elvettük tőled a lovat, úgy intézed a dolgot, hogy a sápadtarcúak rádbuk-

kanjanak. Ha meglátják nálad az aranyat, kérdezősködni fognak a Bonanza után. Vonakodj

egy kicsit, aztán vezesd be őket az Estrechóba; ott olyan csapdát állítunk nekik, amelyből nem

menekülhetnek.

- Uff! - szólt Ik Senanda és alig tudta mosolygását elfojtani. - Ezt Old Shatterhandtől tanultad?

- Okos harcos még a legnagyobb ellenségtől is tanul! Sok tűzifát halmozunk össze; mihelyt a

sápadtarcúak az Estrechóban vannak, a bejáratot fával torlaszoljuk el és meggyújtjuk. Utána

már mi diktálhatjuk a feltételeket.

Ik Senanda nem felelt, gondolkozott.

- Rossznak tartod a tervet? - kérdezte a Fekete Táltos.

- Nem, de van benne valami, ami nekem nem tetszik.

- Micsoda?

- A fehérek engem meg fognak ölni.

- Azt hiszed, hogy leányom fiát olyan veszélynek teszem ki, mely az életébe kerül?

- Nem hiszem, hogy ezt akarnád, de így fog fordulni a dolog. Mihelyt észreveszik, hogy

megcsalták őket, azt is tudni fogják, hogy én árultam el őket és bosszút állanak rajtam.

- Nem állhatnak bosszút, mert te elillansz tőlük, mielőtt rájönnének, hogy fogságban vannak.

- Elszökhetem, ha meg vagyok kötözve?

- Gondolod, hogy meg fognak kötözni?

- Persze. Hiszen látszólag kényszeríttetni kell magamat, hogy eláruljam nekik a Bonanzát.

Tudják tehát, hogy nem jószántamból tettem, és biztosak akarnak lenni felőlem.

- De nem olyan módon, hogy megkötöznek. Te gyalog vagy, ők pedig lovon. Ha szökni

akarnál, néhány pillanat alatt utolérhetnek, nem kötöznek meg hát. Mihelyt benn vannak a

csapdában, szemmel tartod a bejáratot és azonnal hozzánk rohansz, ha észreveszed, hogy

megérkeztünk a tűzifával.

A meszticet nem nyugtatta meg ugyan nagyapja okfejtése, de az annyit magyarázott neki, hogy

végre sikerült eloszlatni az aggályait.

- És ha nem sikerülne megmenekülnöd tőlük, akkor én éppen úgy tárgyalhatok velük, mint

Old Shatterhand tárgyalt velem a Bish-Hole-nál, és első feltételem természetesen az lesz, hogy

csak úgy kímélem őket, ha téged kiszolgáltatnak - fejezte be a Fekete Táltos.

- Kímélni? Azt hittem, meg akarod ölni őket.

- Meg is teszem, de ilyen ellenségnek ígérhetek kegyelmet anélkül, hogy feltétlenül meg is

kellene tartani a szavamat. Voltak-e valaha őszinték velünk szemben a fehérek?

- Nem.

98

- Szóval beleegyezel?

- Igen. Megteszem, amit kívánsz. Miden komancs harcos dicsőíteni fog, hogy szabadságomat

és életemet tettem kockára, csakhogy ezeket a fehér embereket a kezedre játsszam.

- Úgy gyere!

Visszatértek oda, ahol a komancsok várakoztak. A Fekete Táltos elmondta nekik, mire

jutottak, mire a komancs harcosok ujjongásba törtek ki: micsoda zsákmányra számíthatnak!

Azon nyomban felkerekedtek az Estrecho de Cuarzo felé, míg a mesztic és nagyapja az arany-

rejtekhelyhez lovagolt.

Fáradhatatlanul gyalogoltak egész éjjel a hegyeken, a hajmeresztő völgyeken és a

szakadékokon át. Mikor megvirradt, rövid pihenőt tartottak, hogy kifújják magukat és egy

darab hideg bölényhúst egyenek. Azután megint indultak tovább, mégpedig oly buzgalommal,

hogy még jóval dél előtt eljutottak az Estrecho közelébe.

A szoros környéke kedvezett a tervnek. Nyugatról keletnek keskeny, sűrű erdővel borított

hegynyereg húzódott. Valamivel a vége előtt mély, észak-dél irányú katlan szakította ketté,

melyet a lassan, de állandóan dolgozó vízmosás vagy vulkanikus erők hirtelen kitörése alkot-

hatott, és a hegy utolsó, meredeken felnyúló darabját elkülönítette. Ez a keskeny hegynyereg

tehát a síkságba benyúló nyelvet képezett, melynek végső csúcsa le volt metszve. Mint már

említettük, a hegynyelvet sűrű erdő borította, ez a csúcs azonban tökéletesen kopár volt.

Tömör sziklákból állott, melynek tömbjébe egy néhol alig tízlépésnyi széles csatorna vezetett,

mely hirtelen, élesen kanyarodott és alig néhány méter után merőlegesen sziklafalban végző-

dött. Ennek a szorosnak oldalai is oly simák és meredekek voltak, hogy nem akadt egyetlen

hely sem, hol fel lehetett volna kapaszkodni. Mintha a természet óriási körfűrésszel dolgozott

volna. Nem volt benne sem fa, sem bokor, nem találtak volna gyökereiknek sem helyet, sem

táplálékot.

Ez a bevágás volt az Estrecho de Cuarzo, melyről a Felség úgy vélekedett, hogy egy valaha itt

működő vízesés hozta létre.

A komancsok, mihelyt megérkeztek, bevonultak az erdőbe, nem mentek oda a szoros

bejáratához, nehogy áruló nyomokat hagyjanak. Csak a Fekete Táltos lopózott oda, hogy

meggyőződjék róla, egyedül van-e embereivel a környéken. Mikor visszatért, harcosai már

szorgalmasan fáradoztak, hogy száraz fát gyűjtsenek tűzhöz.

Nem sokkal később meglátták a meszticet is. A lováról szakadt a víz, mire odaért hozzájuk;

szegény párát amúgy sem vihette magával, mert a fehéreknek nem volt szabad meglátniuk,

hogy lóval van. Épp csak kifújta magát, aztán eltávozott, hogy eljátssza nem egészen veszély-

telen szerepét.

A fehérek, akik nem sejtették, milyen nagy veszély várakozik rájuk, késő reggelig aludtak,

azután anélkül hagyták el táborhelyüket, hogy észrevették volna két ellenségük nyomát, akik

az este kikémlelték őket. Délig lovagoltak, ekkor egyórás pihenőt tartottak, mert nagyon

meleg volt; azután továbbhaladtak, míg talán csak három angol mérföldnyire jutottak az

Estrechóhoz. Az útjuk itt egy lejtős völgybe vezetett, ahol egy magányosan álló fát láttak. A

vezető, aki kedvencével, Hummal elöl lovagolt, odamutatott és így szólt:

- Látják azt a fát odalenn? Ismerem, jól megjegyeztem magamnak. Innen tudom, hogy ha ily

lassan lovagolunk is tovább, mint most, egy óra alatt az Estrechóhoz érkezünk.

Társai mind a fára néztek és egyikük, kinek igen éles szemei voltak, megjegyezte:

99

- A fán kívül én még valamit látok, Felség. Ha nem tévedek, valami állat hever alatta. De ember is lehet.

- Hm! Magányos ember itt, ezen a félreeső, veszélyes vidéken? Talán egy aranyásó lenne, aki

hallott a vidékről és arany után kutat? Ezt alaposan szemügyre fogjuk venni!

Hamarosan meglátták, hogy egy ember fekszik a fa alatt. Aludni látszott.

Mélyen alhatott, mert nem hallotta meg a közeledőket, akik azonnal körülvették, mihelyt

elérték a fát. Egy darabka bőr volt az övében, melyet úgy hajtogatott össze, mint egy zacskót,

de felül kissé szétnyílott, és a fehérek pillantása egy mogyorónál nagyobb darab tömör aranyra

esett.

- Teringettét! - szaladt ki a Felség szájából. - Ennek az embernek aranyrögei vannak! Félvér.

No, ezt megnézzük közelebbről.

A lódobogás végül felköltötte az alvót. Felnyitotta szemét, meglátta a fehéreket és ijedten

ugrott talpra. Kezével önkéntelenül az övéhez kapott, megérezte, hogy a zacskó nyitva van, és

olyan aggódó gyorsasággal tömte vissza, hogy gyanút kellett keltenie, ha nem is látták volna

az aranyat. Az alvó természetesen nem volt más, mint Ik Senanda, aki kitűnően játszotta

szerepét. A fehérek hamarosan bele is estek a csapdába; vezetőjük szigorú hangon meg-

kérdezte:

- Meg szabad kérdezni, hogy ki vagy?

- Yato Inda a nevem - válaszolt a kérdezett.

- Yato Inda? Ez annyit jelent, mint jó ember, ha nem tévedek. Ki volt az apád?

- Egy fehér vadász.

- És az anyád?

- Egy apacs leány.

- Mi célból kóborolsz ezen a vidéken, ahol egyetlen apacs sincs?

- Nem akar megtűrni a törzsem.

- Miért?

- Mert a sápadtarcúak barátja vagyok.

- Hm! Szóval kitaszított vagy? Igaz lehet, mert csak késed van, elvették tehát a fegyveredet.

- Yato Inda a sápadtarcúakhoz megy, és ott fegyvert vesz magának.

- Ha fegyvert akarsz venni, akkor pénzre van szükséged.

- Yato Indának nem kell pénz.

- Nem? Azt hiszed, hogy valaki fegyvert fog neked ajándékozni?

- Nem. A sápadtarcúak nem ajándékoznak semmit, de ők azzal is megelégednek, ha tüzes

vízért nem pénzt, hanem aranyat kapnak.

- Úgy látszik, nagyon szereted a tüzes vizet.

- Nagyon! - felelte a mesztic a legőszintébb hangon.

- Tehát nincs pénzed, de van helyette aranyad?

- Yato Indának nincs, de addig fog keresni, míg talál.

100

- Ez egészen úgy hangzik, mintha te a híres Bonanza of Hrakát keresnéd!

A ravasz mesztic ostobán büszke pofát vágva így felelt:

- Fehér testvérem is hallott erről a Bonanzáról? Úgy tűnik, nem hisz a létezésében.

- Mindenesetre annyi arany, amennyi állítólag ott hever, nem lehet egy helyen.

- Uff! - kiáltott fel a mesztic öntudatosan. - Ez a Bonanza valóban létezik.

- Valóban? Talán ismered?

- Én tudom, hogy hol van és... uff, uff! - javította magát ijedt hangon. - Én tudom, hogy

létezik.

Elképzelhető, milyen feszülten hallgatták a fehérek a párbeszédet és mit éreztek, hogy a

mesztic így elszólta magát.

- Elszóltad magadat, többet mondtál, mint akartál - szólt a Felség. - Nemcsak tudod, hogy van

egy Bonanza of Hraka, hanem azt is tudod, hogy hol van!

- Én, én nem tudom, mert nekem nem szabad...

- Nem szabad megmondanod! Hát így áll a dolog. Merre van a Bonanza? Be akarod vallani?

- Én nem vallhatok be semmit, mert én nem tudok semmit!

- Úgy! Gazember vagy, be fogom bizonyítani, hogy megcsalsz minket. Jól figyelj!

Gyors mozdulattal a mesztic övéhez kapott és kirántotta belőle az erszényt. Az természetesen

kinyílt, hisz csak egy összehajtogatott bőrdarab volt, s a benne lévő maroknyi aranyrög

szerteszét gurult a földön.

A mesztic sikoltott egyet megdöbbenésében és gyorsan lehajolt, hogy sietve összeszedje, de a

fehérek még gyorsabbak voltak, a földre vetették magukat és elkapkodták az aranyrögöket,

mielőtt ő csak egyet is el tudott volna venni. A Felség két kézzel megragadta, felrántotta és

rákiáltott:

- Látod, gazember, hogy ki vagy nekünk szolgáltatva? Honnan vetted ezt az aranyat?

A mesztic kinyitotta a száját, de nem felelt; úgy tett, mintha ijedtében egy szót sem tudna

kiejteni és csak akkor dadogta, mikor néhányszor megismételték a kérdést.

- Találtam.

- Természetesen. Ennyit mi is tudunk! De hol?

- Ott, ott az erdőben találtam az erszényt tegnap.

- Az erdőben? Ilyen erszényt senki sem hajít el az erdőben. A Bonanzából vetted az aranyat és

azonnal meg fogod nekünk mondani, merre fekszik!

- Nem mondhatom meg!

- Mindjárt bebizonyítom neked, hogy meg fogod mondani! Néhány percet adok. Ha azután

még mindig nem adsz feleletet, annyi golyót kapsz a hasadba, ahány fegyverünk csak van.

Határozd hát el magadat.

A fehérek mind rászegezték fegyverüket, erre a mesztic kitűnően játszott ijedelemmel

felkiáltott:

- Ne lőjetek! Hiszen hallottátok, hogy én a sápadtarcúak barátja vagyok! Ezért kellett fegyver

és ló nélkül elhagynom a törzsemet, és most még meg is akartok ölni?

101

- Azért akarunk megölni, mert tagadsz. Ha igazán a fehérek barátja vagy, légy őszinte!

- Nem szabad, a vörös embereknek szigorúan meg van tiltva, hogy elárulják a Bonanzát.

- Te nem indián, hanem félvér vagy, neked tehát nem tilos. De ha indián lennék is, és a tör-

zsem kitaszítana, mindent megkísérelnék, hogy megbosszuljam magam. Most itt az alkalom.

Mondd meg nekünk, hol van a Bonanza of Hraka.

- Bosszú? Uff! Bosszú! - kiáltott fel, a félvér mintha csak most eszmélne valami okos

gondolatra.

- Úgy van, bosszú. Bosszú a súlyos sérelemért, amivel illettek!

A mesztic határozatlanul állott; arca világosan elárulta, hogy küzd magával. Aztán egyszerre

készséges hangon így szólt:

- Ha akarnám, sem árulhatnám el!

- Miért nem?

- Mert éppen most ki vagyok taszítva. Sohasem térhetek vissza törzsemhez, a sápadtarcúakhoz

kell mennem, közöttük élni és halni; ahhoz azonban aranyra, sok aranyra van szükségem, mert

a fehéreknek mindent meg kell fizetni. Tőlem pedig elvennétek, ha elárulom nektek, hogy

merre van a Bonanza!

- Ostoba beszéd! Hát mennyi aranyat lehet ott találni?

- Uff! - kiáltott fel diadalmas hangon a félvér, mintha megfeledkezett volna magáról. - Annyit,

hogy ötven ló sem tudná elcipelni.

- Lehetséges volna? - ordított fel valósággal a Felség.

- Saját szememmel láttam.

- Mikor?

- Már sokszor és ma délelőtt utoljára.

- Hallották, emberek? Szedjék össze magukat, az isten szerelmére, nehogy meghibbanjanak!

Ilyen rettenetes tömegű arany! Hiszen ez elég hozzá, hogy az ember megvehesse az egész

Egyesült Államokat! És ez az ostoba fickó azt hiszi, hogy neki erre mind szüksége van. Ha

megmutatod nekünk a Bonanzát, osztozkodni fogunk; te kapod az egyik felét, mi pedig a

másikat, akkor kinevetheted az apacsaidat és pompásabban élhetsz, mint az elnök, akit ti fehér

atyának neveztek!

- Pompásabban, mint a fehér atya? Igaz ez? - kérdezte a félvér örömittasan.

- Igen! Esküt teszek rá. Mindenhez hozzájutsz, amit csak szemed-szád megkíván.

- Annyi tüzes vizet is kapok, amennyit csak akarok?

- Sokkal többet, mint amennyi beleférne a Mississippibe! Csak mondd meg gyorsan, merre

van a Bonanza!

- Ti többen vagytok harminc harcosnál, én pedig egyedül és fegyvertelenül. Ha megmutatom

nektek a Bonanzát, mindent meg fogtok tartani magatoknak, és engem elkergettek, úgyhogy

semmit sem kapok!

102

- Ostobaság! Becsületes emberek vagyunk és neked adjuk a felét. Megmondtam már és

megtartom a szavamat! De ha nem mondod meg, könyörtelenül lelövünk, mégpedig azonnal.

Hát válassz gyorsan! Vagy a halál, vagy annyi tüzes víz, amennyit egész életedben nem tudsz

meginni!

A fehérek mohó pillantása a mesztic ajkára tapadt. Az előbb hosszan hallgatott, aztán

mindnyájuk elragadtatására így válaszolt:

- Yato Inda meg akar bízni bennetek, azt akarja hinni, hogy el szabad vennie az arany felét és

meg fogja mutatni nektek, merre van a Bonanza of Hraka!

Erre általános ujjongás tört ki. Még maga a Felség is úgy hadonászott karjaival a levegőben,

mint a szélmalom, szürke szakálla és hófehér haja dacára úgy ugrált, mint egy bakkecske.

Csak egyetlen ember uralkodott magán: a hosszú Hum, aki ugyan szintén ragyogott az

örömtől, de felkiáltott:

- Uraim! Végtelen nagy öröm előtt állunk, de ne legyen kisebb igazságosságunk sem. Ennek

az embernek odaígértük az arany felét. Remélem, meg is tartjuk az ígéretünket?

- Hogyne! - kacagott a Felség. - Hogyne, hogyne! - kacagtak a többiek is.

A nevetés több mint érthetően mutatta, hogy eszükben sincs. A mesztic úgy tett, mintha neki

nem is lenne feltűnő, sőt kijelentette:

- Ha azt akarjátok, hogy most a Bonanzához vezesselek, nem is kell nagyon messze lovagol-

notok.

- Nem messze? - kérdezte a Felség. - Rögtön gondoltam! A Bonanza az Estrechóban van,

ugyebár?

- Igen.

- Akkor most már megtaláljuk, anélkül, hogy megmutatnád!

- Nem - válaszolta erre a félvér elbizakodott hangon. - Hosszú évekig kereshetnétek, és

mégsem találnátok meg.

- Akkor hát menj előre! De meg ne kíséreld, hogy elillanj előlünk! Azonnal keresztül-kasul

lyuggatnának a golyóink!

A mesztic úgy tett, mintha nem is hallaná a fenyegetést, és vonakodás nélkül útnak indult.

Tervének kivitele sokkal könnyebben sikerült, mint gondolta.

Az elbolondított fehérek ettől kezdve másról sem beszéltek, mint a Bonanzáról. Hum szótlan

volt, leghátul lovagolt és tanakodott magában, hogy fogjon hozzá, hogy társait a becsületes

viselkedésre rávegye. Egy idő múlva a Felség csatlakozott hozzá és kérdezte:

- Amit az előbb az igazságosságról mondott, csak tréfa volt öntől, ugye?

- Nem, Sir. Ez az ember minden ellenszolgáltatás nélkül ideadja nekünk kincsének felét. A

legnyomorultabb gazemberek lennénk, ha nem tartanánk meg az ígéretünket.

- Tehát komolyan ez a véleménye? Pshaw! Soha életemben nem voltam tisztességtelen és nem

is leszek, de mindenki tudja, hogy az indiánoknak tett ígéretet nem kell megtartani.

- Ez oly aljas gondolt, Sir, hogy - hm! Különben is, ez a Yato Inda nem indián: az apja fehér

ember volt!

- Ez kétszeres ok rá, hogy ne törődjünk vele. Csak mutassa meg nekünk a Bonanzát, azután

menjen, ahová tetszik.

103

- A része nélkül?

- Természetesen anélkül! Tiszta őrület lenne, ha ilyen borzasztó tömeg aranyat adnánk neki!

- Én nem egyezem bele, hogy megcsalják.

- Ne nevettesse ki magát! Nem tehet semmit ellene.

- De igen!

- Ugyan mit?

- Hogy mit teszek vagy nem teszek, az teljesen az önök becsületességétől függ.

- Fenyegetés akar ez lenni, Sir?

- Ha nem járnak el becsületesen a meszticcel szemben, akkor igenis fenyegetés!

Winnetou halálos pornak nevezte az aranyat, mert számtalanszor tapasztalta már, milyen sok

bajt és szerencsétlenséget hozott az emberekre. Ezek a fehérek is teljesen megváltoztak, pedig

még nem is volt a kezükben semmi. Mohók és erőszakosak lettek. A Felség, akinek eddig

Hum volt a kedvence, most a lehető legbarátságtalanabbul fenyegette meg:

- Ne merészelje figyelmeztetni a meszticet! Ha a Bonanzáról van szó, nem ismerek tréfát; sem

én, sem az embereim! Figyelmeztetem: ha mással nem, egy golyóval biztosan számolhat!

A többiek is hallották a beszélgetést és fenyegetőzni kezdtek. Hum hátramaradt, egyedül

lovagolt a csapat végén. Ő is vágyott az aranyra, de a többiek mohósága és hitszegése elked-

vetlenítette. Azon töprengett, velük tartson-e. Végül annyira lemaradt, hogy elvesztette őket

szem elől.

Így történt, hogy később tűntek szemei elé a sziklák, melyek között állítólag a Bonanza

rejtőzött. Mikor végigfuttatta rajtuk tekintetét, meghökkent és megállította lovát; sőt még le is

ugrott a nyeregből, hogy ne vehessék oly könnyen észre, mert az Estrechónál embereket látott

ide-oda futkosni, kiket semmi esetre sem tarthatott a társainak. Nem sokkal ezután fényes

tűzláng csapott fel és hangos ordítozást hallott, mely megértettette vele, hogy indiánokkal van

dolga.

Megijedt. Szerencsére éppen akkor szállt le az alkony, így a vörösök nem láthatták meg. Azt

hitték tehát, minden fehér beleesett a csapdába.

Hum meg akarta kísérelni, hogy megmentse társait. Hogy az indiánok észre ne vegyék,

várakozott, míg teljesen sötét lett, azután továbblovagolt, de nem a tűz felé, hanem kissé

balra, keletnek tartott, hogy lovát biztos távolságra kipányvázhassa valamelyik szikla mögé, és

ő maga óvatosan odalopózhassék.

A láng a sziklacsúcs nyugati oldalán égett; ő a keletire lovagolt, és ott egy rejtett zugra talált,

hol lovát hátrahagyhatta. Hosszabb időre volt szüksége, hogy újból az indiánok közelébe

jusson, mert elővigyázatosan kellett haladnia. Nyugati irányban tovasurranva végül a völgy-

mélyedéshez jutott, mely az Estrecho csúcsát a fő hegynyeregtől elválasztotta. Lefeküdt és a

sarokig kúszott, onnan mintegy kétszáz lépésnyire látta lobogni a tüzet. Tovább semmi esetre

sem merészkedhetett, mert látta, hogy egész sereg vörös szüntelenül buzgólkodik azon, hogy

újabb és újabb nyalábokat dobjon a tűzre.

De nemcsak ezek az indiánok voltak ott. A tűz megvilágította a szakadék peremét; mikor

felpillantott, látta, hogy indiánok kapaszkodnak felfelé és helyezkednek el a tetőn. Azután egy

hang harsant fel. A szavakból ítélve a beszélő vörös lehetett, mert azt az angol-indián

104

keveréknyelvet beszélte, melyet az indiánok szoktak használni. Hum ugyan nem értette min-

den szavát, de kivette, mit akar mondani. A beszéd, röviden összefoglalva, a következő volt:

- Tegyétek le a fegyvereiteket és vonuljatok vissza az Estrecho mélyére! Aki lő vagy másképp

védekezik ellenünk, annak a kínzócölöpön kell meghalnia; aki azonban ellenállás nélkül

megadja magát, annak visszaadjuk az életét és szabadságát!

- Ahá, most már értem! - gondolta Hum. - A fehéreket bezárták a Bonanza mellé. Bonanza?

Nincs is itt Bonanza! Ez a nyomorult mesztic a vörösök híve volt és csak azért kábított el

minket az aranyrögeivel, hogy az indiánok karmai közé kergessen. Milyen jó, hogy becsületes

ember vagyok. Ha nem lennék az, most éppen olyan mélyen csücsülnék a szakadékban, mint

ők! Ki kell kerülniük a csávából, és csak én segíthetek. De hogyan? Ők harmincan vannak, az

indiánok háromszor annyian.

Egy darabig tűnődött, mit tehetne, aztán így szólt magában:

- Nehéz, végtelenül nehéz, ha nem tökéletesen lehetetlen. A tűzhöz nem mehetek, a sziklákra

szintén nem, ment odafenn majdnem ugyanolyan világos van, mint idelenn. Hm. Ami itt, az

északi oldalon lehetetlen, talán nyélbe üthetem a délin.

Megfordult és elsietett a sziklafal mellett, hogy bekanyarodjék és a másik oldalra jusson. Alig

haladt azonban száz lépést, mikor hirtelen kis, karcsú alak bukkant fel előtte és meglepetésére

német nyelven kiáltott reá:

- Megálljon, kedves ismeretlen! Ugyan kivel fut versenyt? Méltóztassék megállítani a lábait,

különben egy pillanat alatt szitává lövöm ezzel a puskával!

Hum tudott németül. Német ember szólította meg, tehát semmi esetre sem ellenség, de Hum

annyira sietett, hogy fel sem ötlött benne, hogy kerülhetett ez a másik épp most ide, s csak

kutyafuttában felelt, szintén németül:

- Engedjen! Egy perc veszteni való időm sincs!

- Ez sem az apjától tanulta a futást! Na, nem jut messze.

Alig hangzottak el ezek a szavak, egy másik alak egyenesedett fel előtte, fél kezével feltartotta

őt futás közben, a másikkal meg úgy fejbe vágta, hogy hangtalanul összeesett. Egyelőre ő sem

volt jobb helyzetben, mint a társai, kiket meg akart menteni.

Ezek, mint már említettük, előrelovagoltak, és a mesztic vezetése alatt a magas kvarc-

sziklához jutottak, melybe a keskeny és mély Estrecho de Cuarzo benyúlik. Habozás nélkül,

teljes bizalommal követték, és még akkor sem fogtak gyanút, mikor megállott, engedte őket

elhaladni maga mellett, és így szólt:

- A sápadtarcúak szálljanak le, és a szakadék kanyarulata mögött kötözzék össze lovaik lábát.

Én ezalatt gyorsan felnyitom a rejtett bányát, hogy azután rögtön megmutathassam nekik a

Bonanzát.

Letérdelt a sziklafal mellett, és a földön felhalmozódott kőtörmelék között kezdett kotorászni,

mintha a Bonanza bejáratát akarná szabaddá tenni. El is lovagoltak mellette valamennyien,

csak a Felség maradt ott. Leszállott a nyeregből, és mohón megkérdezte:

- Itt van tehát az a nagy tömeg arany eltemetve?

- Igen - bólintott a félvér.

- Segítek neked, hogy gyorsabban menjen!

- Itt oly keskeny a lyuk, hogy csak egy ember áshat.

105

- Akkor állj félre! Majd magam nyitom fel.

Lekuporodott, és buzgón hozzákezdett, hogy eltávolítsa a törmeléket. A mesztic rövid ideig

szemlélte, majd halkan néhány lépést hátrált, és miután gyors pillantással meggyőződött róla,

hogy senki sem figyel rá a fehérek közül, akik még mindig a lovakkal voltak elfoglalva,

nesztelenül a szakadék kijárata felé suhant.

Ebben a pillanatban fordult felé a Felség. - Jonnels! - kiáltotta -, a mesztic...!

Felugrott és kirántotta övéből revolverét. Lövés dördült, és Ik Senanda szitokkal ajkán zuhant

le.

Félelmetesen tört meg a dördülés a szakadék falain, hogy azonnal további lövések adjanak rá

feleletet. A szakadék bejáratánál láng lobbant fel, mely néhány másodperc alatt úgy elterjedt

és fellobogott, hogy tökéletesen elzárta a nyílást, kívülről, a tűz mögül pedig felharsant a

komancsok átható harci kiáltása.

A Felség rögtön a meszticre ugrott, erős karjaival megragadta, és ellenkezése meg rugdalózása

dacára a szakadék mélyére hurcolta.

- Körül vagyunk véve indiánokkal! - kiáltotta. - Gyorsan vissza, a kanyarulat mögé, ahol nem

találhatnak meg minket. Segítsenek, hogy megkötözzem ezt az áruló fickót!

Gyorsan követték parancsát, és a félvér kezei pillanatok alatt a hátára voltak kötözve. Halk

nyögéssel kuporogott a fehérek között, térdén lőtt sebéből vér szivárgott.

- Úgy látszik, csúnyán benn ülünk a csávában, emberek - szólt a Felség rekedt hangon. - Ez a

nyomorult kém volt, és becsalogatott minket ide. Csinos kis kötelet akasztunk ezért rá.

Legelőbb is azonban néhány ember őrizze a bejáratot, nehogy besurranhasson valamelyik

vörös.

Mikor ez megtörtént, fürkészve jártatta végig tekintetét a sziklafalon.

- Itt még egy mókus sem mászik fel, nemhogy ember - szólt az egyik kísérője. - De nézzétek

csak, az a sziklafal úgy nyúlik ott ki, mintha ennek a fickónak teremtették volna. Olyan jó

helye lesz ott a kötélnek, akár valami faágon!

Hidegvérrel akasztotta le lasszóját, hogy átdobja a sziklanyúlványon.

- Helyes, Fred - monda a Felség -, te pedig, félvér, készülj, mert csak öt perced van rá, hogy

előkészítsd magad a másvilágra. Ha már el vagyunk veszve, legalább te előzz meg minket!

A mesztic halottsápadt lett és reszkető ajakkal dadogta:

- Mit akartok? Engedjetek szabadon! Félreismertek! Ártatlan vagyok!

- Ezt majd elmesélheted a másvilágon, itt nincs értelme. Átlátunk a szitán. Szökéseddel

elárultad magadat.

- Én nem szöktem, én csak körül akartam nézni, mert gyanús zörejt hallottam!

- Bizony, az a zörej olyan gyanús volt, hogy most meglincselünk miatta. Csak nem fecséreled

el az időt ilyen felesleges kotyogással! Az első perc már elmúlt!

Két férfi a sziklafalhoz hurcolta Ik Senandát, a sziklanyúlvány elé, melyről már lelógott a

hurok.

- Tévedtek, igazán tévedtek! - kiáltott fel, tele félelemmel. - Én a fehérek barátja vagyok, el-

hihetitek! Gyilkosok vagytok? Ha szabadon engedtek, meglátjátok, segítek nektek az indiánok

ellen!

106

- Jobb lesz meg sem tenni ezt a kísérletet, fiacskám - morogta a Felség, és egy pillantást vetett

a régies, alaktalan nikkelórára, melyet előhúzott zubbonyából. - Csak el ne felejtsd, hogy még

három perced van hátra!

A mesztic homlokát veríték borította el, de minden kapálózása dacára ügyes kezek hurkot

vetettek a nyakára és egy kis rándítással összehúzták.

- Aranyat adok nektek, sok aranyat, ha megkegyelmeztek az életemnek! - nyögte. - Nélkülem

sohasem találjátok meg a Bonanza of Hrakát!

- Azt elhisszük neked - bólintott a Felség -, de a te segítségeddel is bajosan fedeztük volna fel.

És most a te aranyad se segítene sokat rajtunk, hiszen a skalpunk forog kockán!

- Azt is megmenthetem, ha megbíztok bennem. Tokvi Kewa szabadon bocsát titeket, ha

beszélek vele az érdeketekben!

- Ah, most újból elárultad magadat! Honnan tudod, hogy ő az, aki körülzárt minket? Tehát te

az összes indiánfőnök közül a legrosszabbnak, ennek a vadászok hóhérának játszottál minket

a kezére. Akkor nincs miben reménykednünk. De a te nyöszörgésed a kegyelem után szintén

hiábavaló.

- Ha szabadon bocsátotok, semmi bajotok sem lesz. De ha megöltök, a legkegyetlenebb halál

vár rátok a kínzócölöpön!

- Végre színt vallasz! Nem engedjük elbolondítani magunkat. Ahelyett, hogy fecsegsz, inkább

készülnél elő a másvilágra. Még egy perc! Készen vannak, uraim?

Ez a kérdés annak a két embernek szólt, akik a lasszó másik végét tartották, hogy a foglyot a

kellő pillanatban a magasba rántsák.

A félvér felágaskodott kétségbeesésében, és térdsebe dacára megkísérelte, hogy elszabaduljon;

többeknek kellett odasietni, hogy a földre teperjék, mert a halálfélelem megkettőzte erejét.

- Nem szabad megölnötök engem! Tokvi Kewa! Tokvi Kewa! Jöjj! Segíts!

- Letelt az utolsó perc - szólt nyugodtan a Felség, aki mozdulatlanul állott a félvér mellett. -

Rajta, fiúk!

Hatalmas rándítás lendítette Ik Senanda testét a magasba. Lábai egy pillanatig még meg-

próbáltak megkapaszkodni a földön, aztán már a levegőben lebegtek. Görcsösen rángatódzott,

de mozdulatai mind gyengébbek lettek, végül teste elernyedt. A mesztic halott volt.

Időközben bealkonyodott és a sziklaszorosban még sötétebb volt, mint odakünn. A félvér

segélykiáltásait nem hallotta meg senki, mert az indiánok még mindig üvöltöztek, és nagy

zajjal igyekeztek felfelé a sziklákon, hogy megszállják a szakadék peremét. Azután lassacskán

minden elcsendesedett.

A fehérek levették és a szakadék legmélyére cipelték a mesztic hulláját. Suttogva tanács-

koztak, milyen módon tudnának kiszabadulni a csapdából. A sziklafalak megmászhatatlanok

voltak. A Felség javaslatára meg akarták tehát kísérelni, hogy vágtában áttörjenek a tűzön.

Alig tettek azonban néhány métert, éles, parancsoló hangot hallottak a magasból.

- Megállj! Ne lovagoljatok tovább, sápadtarcúak! Tokvi Kewa vagyok, a komancsok főnöke

és hatszor ötven harcos van velem. Csak egyenként ugrathatnátok át a tűzön és így egyenként

lőnénk le titeket!

107

- Az ördögbe is - mondta fogcsikorgatva a Felség. - Hallottátok, mit mondott? Ennek az

embernek igaza van. Így se érhetünk el semmit. Nem juthatunk ki. A skalpunkat akarja és

nagy szerencsénk lenne, ha rá tudnánk beszélni, hogy puszta életünkkel szabadulhassunk!

- Ha a sápadtarcúak védekeznek, elvesztek - hangzott fel ismét a Fekete Táltos hangja. -

Megkegyelmezek azonban az életüknek, ha megadják magukat.

A fehérek erre leugrottak lovaikról és újból rövid tanácskozást tartottak, amelynek eredménye

az volt, hogy tárgyaljanak a vörösökkel, és minél több engedményt csikarjanak ki tőlünk. A

Felség tehát visszakiáltott a főnöknek:

- Mi bajotok van velünk, hogy úgy bántok velünk, mint ellenséggel? Hiszen mi nem bántot-

tunk titeket!

- Minden sápadtarcú ellenségünk - szólt a válasz. - Csak úgy menthetitek meg az életeteket, ha

megadjátok magatokat. Tegyétek le fegyvereiteket és bocsássátok szabadon foglyotokat!

- Ott még nem tartunk! Igaz, hogy körülzártatok minket, de kíséreld csak meg, hogy innen

kikényszeríts! A fegyvereink fogják bebizonyítani nektek, hogy őrültség védtelen foglyoknak

tartani bennünket!

- Uff! Nézz csak alaposan körül a börtönödben! Itt fenn, a sziklapárkányon, több mint tízszer

tíz komancs harcos áll készen, hogy egyetlen intésemre belétek lője golyóit.

- Rettenetes helyzet! - suttogta a Felség. - Ha így áll a dolog, úgy eltesznek láb alól, hogy meg

se mukkanhatunk. Halljuk csak, micsoda feltételeket akar szabni nekünk.

- Legyetek bármennyien is, nem félünk tőletek. De hallottam, hogy Tokvi Kewa bátor és

igazságos főnök, aki soha nem ellenségeskedik olyan emberekkel, kik nem sértették és nem

károsították meg. Meg vagyok tehát győződve róla, hogy azonnal beszüntetsz minden ellen-

ségeskedést, mihelyt megtudod, kik vagyunk, és hogy nem akarunk ezen a vidéken semmit,

csak gyorsan átlovagolunk rajta. Kész vagyok tárgyalni veled.

- Akkor gyere ki! Harcosaim fel fognak téged vezetni.

- A komancsok büszke főnöke nem kívánhatja komolyan, hogy én menjek hozzá. Mi csak

harmincan vagyunk, míg ti, ahogy magad mondtad, háromszázan. Mindent kockára tennék, ha

eltávoznék innen, míg te semmit sem kockáztatsz, ha lejössz hozzánk az Estrechóba.

- Én főnök vagyok és nincs rá szükségem, hogy egy sápadtarcú után szaladjak - válaszolta

büszkén Tokvi Kewa. - De leküldöm hozzátok Kita Komasát, hogy tárgyaljon a nevemben.

Megengeditek neki, hogy szabadon visszatérhessen, mihelyt tetszik neki?

- Igen.

- Akkor is, ha nem tudna veletek megegyezni?

- Akkor is.

- Az igazat mondod?

- Igen. Biztosítalak róla, hogy nincs semmiféle hátsó gondolatom.

- Mi hiszünk abban a nagy szellemben, kit ti Istennek neveztek. Amit megfogadtok neki, azt

meg is kell tartanotok. Fogadd meg tehát az istenetekre, hogy nem nyúltok hozzá Kita Koma-

sához, ha menni akar.

- Esküszöm rá.

- Úgy menni fog.

108

Rövid idő múlva félretolták a szakadék bejáratánál égő fanyalábokat, úgy, hogy a sziklafal és

a tűz között nyílás támadt, melyen Kita Komasa átugorhatott. Büszke léptekkel, felemelt fejjel

közeledett a Felség felé. Mindketten leültek. Közben sötét éjszaka lett, csak a lassan feljövő

hold és a magasan lobogó tűz vetett gyér világosságot a szakadékba.

Az öreg vadász tudta, hogy az indiánok szokása szerint a győztesnek kell elkezdenie a beszél-

getést. Hallgatott tehát és várakozott, míg Kita Komasa hosszabb szünet után megkérdezte:

- Belátták a sápadtarcúak, hogy őrültség lenne, ha védekeznének ellenünk?

- Nem - felelte a fehér -, ezt még nem láttuk be.

- Akkor agy nélkül születtetek. Nincs ember, aki meg tudná mászni ezt a sziklát; nincs ló,

nincs lovas, ki át tudna törtetni a tűzön. Onnan felülről kétszer száz szem néz le reátok és száz

fegyver áll készen, hogy megsemmisítsen benneteket.

- Pshaw! Fegyvereitektől nem félünk. Van itt az Estrechóban elég zegzug, mely védelmet

nyújt a golyóitok elől.

- Meddig fog ez a védelem tartani? - vélekedett megvetőleg a vörös. - Nincs is rá szükség,

hogy golyókat pazaroljunk rátok. Odakinn annyi víz és vad akad, amennyit csak akarunk,

nektek azonban nincs. Csak várakoznunk kell, míg az éhség és szomjúság kikerget titeket.

- Az sokáig eltarthat.

- Uff! Minél tovább tart, annál kevésbé leszünk elnézőek és akkor már nem számíthattok

könyörületre. De ha most megadjátok magatokat, tapasztalni fogjátok, hogy él még kegyelem

a szívünkben!

- Mit kívántok tőlünk?

- Kiástuk a harci bárdot minden sápadtarcú ellen, tulajdonképpen tehát a kínzócölöpön kellene

meghalnotok. Tokvi Kewa azonban felhatalmazott, hogy felajánljam nektek életeteket és

szabadságtokat, ha kiadjátok foglyotokat és kiszolgáltatjátok összes fegyvereiteket.

- Talán bizony a lovakat is?

- Nem, a komancs harcosoknak sok jó lova van, megvetéssel utasítják el maguktól a ti rossz

gebéiteket.

- És a többi holmink?

- Pshaw, mindaz, amitek van, olyan értéktelen előttünk, mint a száraz fűszálak, melyeket a

szél magával sodor. Csak a fegyvereiteket akarjuk, egyebet semmit!

- De akkor nem vadászhatunk, hogy fenntartsuk magunkat, és teljesen védtelenek vagyunk az

ellenséggel szemben!

- De hiszen megtartjátok lovaitokat és a sápadtarcúak legközelebbi erődje nem fekszik nagyon

messze innen. Gyorsan elérhetitek, és ott mindent kaptok, amire csak szükségetek van.

Döntsetek gyorsan, mert a Fekete Táltos nem fog túl sokáig várni.

- Előbb az embereimmel kell beszélnem.

A Felség felállott és visszavonult társaival a szakadék kanyarulata mögé, míg az indián

nyugodtan és mozdulatlanul ülve maradt.

109

- Sejtelmük sincs róla, hogy felkötöttük azt a félvér gazfickót! - suttogta. - Követelik, hogy

szolgáltassuk ki és a fegyvereinket is akarják. Átkozott história, uraim! Egyetlen remény-

ségünk jóformán az lehet, hogy a hosszú Hum megmenekült. Ha elcsípték volna, az a vörös

gazember amott bizonyosan kijátszotta volna velünk szemben ezt az ütőkártyát.

Tanácskoztak és arra jutottak, hogy csak akkor mennek bele Tokvi Kewa követeléseibe, ha

legalább néhány fegyvert és kést meghagynak nekik. A mesztic halálát el akarták titkolni, és

lóra kötve magukkal hurcolni túszként a sötétségben, azzal az ígérettel, hogy később majd

szabadon bocsátják.

A Felség felállt és súlyos léptekkel, lehajtott fejjel visszatért Kita Komasához.

- Mit határoztatok? - kérdezte ez.

- Minden feltételeteket elfogadjuk, ha legalább három fegyvert és tíz kést hagytok meg

nekünk, hogy...

Ebben a pillanatban hangok szólaltak meg magasan a fejük felett. Tompa hangzavar

hallatszott, majd egy hangos kiáltás:

- Vissza, komancsok! Winnetou áll itt, az apacsok főnöke. Old Shatterhand varázsfegyverével

válaszol mindenkinek, aki közeledni merészel!

Dühordítás felelt neki:

- Itt pedig Tokvi Kewa áll, a komancsok főnöke! Most közeledik a bosszúm; skalpjaitok az

enyémek! Rajta, rajta, naiini harcosok!

- Csak gyertek, ha van bátorságtok, vörös gazemberek! - viszonozta egy éles hang. - Droll

néni kegyesen fog fogadni titeket. Várj csak, te betyár, azonnal leszállítalak!

Valami lezuhanó tárgy zöreje hallatszott és rögtön utána egy emberi test csapódott le a

sziklatalajra a Felség közvetlen közelében. A fellobogó láng fényénél megismerhető volt,

hogy indián.

- Uff, uff! - kiáltott fel Kita Komasa megijedve -, hiszen ez...

- Megmutattad neki az utat az örök vadászmezőkre, Droll révén? - harsant fel fenn egy újabb

hang. - Vigyázz, azonnal el fog tűnni még egy a süllyesztőben!

Ezzel egy másik test röpült le a mélységbe, és tompán, súlyosan csapódott a földre. Harmadik,

majd negyedik követte és több, gyorsan egymás után elhangzó lövés mutatta, hogy Winnetou

megszólaltatta a varázsfegyvert. Azután kissé elcsitult a zaj. A hold, mely jó ideig felhők

mögé rejtőzött, most újból kibukkant és az alant állók két férfi sötét körvonalait pillantották

meg, akik a sziklafal szélén elkeseredetten birkóztak egymással. Hirtelen az egyik felemelke-

dett a levegőbe, és nemsokára azután széles ívben lerepült. Kita Komasa megdöbbenve lépett

vissza, mintha nem hinne a szemének, lehajolt a szétzúzódott test fölé és tompán megszólalt:

- Tokvi Kewa, a komancsok nagy főnöke, halott!

Lasszó ereszkedett le a sziklafalról és egy férfi bocsátkozott le rajta, hogy a vörös küldötthöz

lépjen.

- Uff, uff! - kiáltott fel ez. - Old Shatterhand!

- Igen, én vagyok. Meghiúsítottuk gaztetteteket és a főnök meg néhány komancsa az életével

fizetett érte.

A vörös az indiánokat jellemző hidegvérrel válaszolt.

110

- Kita Komasa a halott főnök helyettese. Mi mondanivalója van Old Shatterhandnek?

- Menj ki a harcosaidhoz és parancsold meg nekik, hogy gyülekezzenek össze tízszer tíz lépés

távolságra a szakadék bejáratától. Ha megteszitek, nem kell félnetek semmiféle további

ellenségeskedéstől, sőt megengedjük, hogy magatokkal vihessetek halottaitokat. Ha nem

engedelmeskedtek, a fegyvereink beszélnek tovább, és a jajgatás meg panaszkodás még

nagyobb lesz a komancsok kunyhóiban. Siess, mert várjuk a választ.

Kita Komasa szó nélkül a kijárat felé indult. A Felség félszegen és bámulva közeledett.

- Jó estét, Mister! Oly gyorsan ment az egész, hogy alig tudtam követni. Még mindig

odavagyok a bámulattól. Ön igazán Old Shatterhand?

- Azt hiszem. Megtudhatom az ön nevét?

- Az én nevem mindenesetre ismeretlen ön előtt; én is oly ritkán hallom, hogy már majdnem

egészen elfelejtettem. Csak Felségnek szoktak szólítani.

- Ahá, Felség! Hallottam önről. Tapasztalt és edzett vadász. Csodálom, hogy a Fekete Táltos

meg az unokája az orránál fogva tudta vezetni!

- Az unokája? Azt nem is ismerem!

- Nagyon is jól ismeri. A mesztic az, aki idevezette önöket.

- Ő lett volna a vadászok hóhérának az unokája? Teringettét, ki hitte volna! Nos, szerencsésen

megelőzte nagyapját a másvilágon!

- Mit beszél? A félvér meghalt? Mi úgy vettük ki a vörösök szavaiból, hogy az önök

fogságában került!

- A foglyunk is volt, Sir, de nem sokáig. Egy szép hurkot találtunk és olyan sokáig tartottuk

benne a fejét, míg kiszállott belőle a szusz. Ott fekszik hátul a fickó, ha látni akarná! De

honnan tudja, hogy ez a gazember vezetett minket ide?

- Az ő meg az önök nyomai mondták nekem. Ő és a főnök kikémlelték önöket a tábor-

helyükön.

- Igazán? Lehetséges? És mi, ostobák, nem vettük észre! Éppen azon voltunk, hogy kiszol-

gáltassuk a komancsoknak fegyvereinket. Meg kellett volna tennünk, hogy megmentsük az

életünket.

- Hogyhogy?

- Meg akartak ölni minket, de a főnök fegyvereink átadása ellenében nemcsak az életünket,

hanem a szabadságunkat is megígérte.

- És ezt elhitték neki? Bizonyosan nem volt szándékában teljesíteni ígéretét. Csak le akarta

önöket fegyverezni, hogy azután minden veszély nélkül megölhesse önöket!

- Azt hiszi?

- Nemcsak hiszem, meg vagyok róla győződve. Mit gondol, hány komancs állott itt önökkel

szemben?

- Háromszáz.

- Csak száz, és korábban ezektől is elvettük a fegyvereiket és lovaikat. Azért bolyongtak min-

denfelé, hogy fegyvereket és skalpot szerezzenek. Mindkettőt önöktől akarták megkaparintani

és ráadásul még a lovakat.

111

- Teringettét! Szépecskén engedtük magunkat bolondítani. Hanem, Mister Shatterhand, én

még ki sem jutottam a bámulatból, hogy önöket itt látom. Hogy kerültek tulajdonképpen ide?

- A legegyszerűbb módon. Azt már tudják, hogy elvettük a komancsoktól fegyvereiket és

lovaikat. Megtudták, hogy Santa Fébe iparkodunk; várható volt tehát, hogy útközben leselked-

ni fognak reánk, buzgón szemlélődtünk tehát mi is a nyomuk után. Ma reggel elértük tegnapi

esti táborhelyüket, ott láttuk az önökét is, és azt, hogy kikémlelték önöket. Természetesen

újból követtük őket, és éppen akkor jutottunk ide, mikor meggyújtották a tüzet, hogy elzárják

önök előtt a kijáratot. Közelebb surrantunk, és eközben leütöttem az ön egyik kísérőjét.

Humnak nevezi magát és buzgóságában, hogy megmentse önöket, olyan elővigyázatlan volt,

hogy ellenségnek kellett tartanom.

- A derék ember! Rosszul bántunk vele és mégis meg akart menteni bennünket! Okosabb és

jobb volt, mint mi!

- Hamarosan megint szabadon engedtem. Azután felkúsztunk a sziklákra és Winnetounak

sikerült kikémlelni a vörösöket. A legtöbb indián a szakadék bejáratánál volt felállítva, az a

néhány harcos pedig, akik Tokvi Kewával fenn voltak a sziklafalon, nem volt elegendő hozzá,

hogy azt tökéletesen őrizet alatt tartsák. Mégis felfedeztek minket, mikor közelebb jöttünk, és

kézitusa keletkezett, melyet önök már láttak. A főnökkel én magam állottam szemben, és ő

volt az utolsó, aki lezuhant. A többi elmenekült. Már előzőleg összekötöztünk három lasszót

és most leereszkedtem rajtuk. De Kita Komasa már jön is vissza.

Az álfőnök lassan közeledett; arcának egy vonása sem árulta el, mi dúl benne, mikor

megszólalt:

- Hajlandóak vagyunk feltételeiteket elfogadni, mert nincs elegendő fegyverünk, hogy ellen-

álljunk. Tokvi Kewa az életével fizetett a tervéért. A komancs harcosok a szakadéktól távol

gyülekeztek össze. Old Shatterhand meg fogja engedni, hogy közülünk néhányan fegyverte-

lenül idejöhessenek és magukkal vigyék a halottakat, hogy azonnal hazavonulhassunk!

A vadász megadta az engedélyt és néhány vörösbőrű nemsokára elvitte a hullákat. Aztán

látták, hogy az indiánok hosszú libasorban elvonulnak.

Ekkor felszították a tűzet, letelepedtek mellé, hogy beszélgessenek.

- Tehát nem az Estrecho, hanem az a Bonanza volt a cél? - kérdezte Old Shatterhand.

- Yes, Sir. A Bonanza állítólag éppen itt, az Estrechóban van.

- Úgy - mosolygott a vadász. - Tudja, mit jelent ez a név?

- Nem. Különben senki sem tudja.

- Dehogynem. Winnetou tudja, és én is megmondhatom. Hraka ocsma nyelven annyit jelent,

hogy mennyország. Bonanza of Hraka annyit tesz tehát, hogy a mennyország bonanzája. Míg

az aranyéhes sápadtarcúak mindenfelé kutattak, hogy csillogó ércet találjanak és közben

többnyire elpusztultak, a papok az igaz kincsekről prédikáltak, melyeket csak az égben lehet

megtalálni. Így jött létre az a kifejezés, hogy Bonanza of Hraka. Mint látom, önöket is el-

bolondította.

- Tehát így áll a dolog! - vélekedett a Felség nagy kiábrándulással. - Egy félreértés, egy régi

monda kedvéért majdnem kínhalálra juttattuk magunkat. Az egészből egyetlen haszon

származott: ez a szép vidék megszabadult két gazembertől.

- Ez persze igaz - helyeselt Bicegő Frank. - Most már az örök vadászmezőkön növesztheti

meg a hajzatát a Fekete Táltos! Gaudeamus igelkov!

112

A hosszú Hum még nem ismerte a kicsikét, és így szólt:

- Bocsásson meg, Mr. Frank! Nem úgy mondják, hogy gaudeamus igelkov, hanem gaudeamus

igitur!

A moritzburgi villámló szemekkel mérte végig és rikácsoló hangon felelt:

- Úgy? Mit nem mond! Hallja, drágám, tudja talán, hogy hívnak engem?

- Hogyne, hiszen megmondta. Frank a neve.

- Frank? Csak Frank? Semmi egyéb? Bocsánatot kérek! Engem ugyanis úgy kereszteltek,

hogy Frank Heliogabelus Morpheus Edmund, prérivadász Moritzburgból. Megértette? Most

pedig mondja meg végre az ön nevét!?

- Hum.

- Hum? Hum! Hiszen ez nem is név. Más nevének is kell lennie! Az is olyan, akárcsak Timpe

örököseinél, nem igaz, Kas?

Erre a hosszú Hum fülelni kezdett és gyorsan megkérdezte:

- Timpe? Miért mondja ezt a nevet?

- Mindenesetre nem az én nevem. Ha Timpének hívnának, beugranék a tengerbe, ott, ahol a

legmélyebb!

- De ismert talán valakit, akit Timpének hívtak?

- Hogyne, ismertem két ilyen sajnálatra méltó egyént, sőt még most is ismerem őket.

- Odaát, a hazájában?

- Nem, itt, Amerikában. Csak nézze meg ezt a két ifjút. A gesztenyebarna Hast és a kender-

szőke Kast. Ezek már hosszú idő óta egész reménytelenül meg vannak átkozva a balvégzetű

Timpe névvel.

- Igazán? Önöket Timpének hívják? - kérdezte Hum a két unokatestvérhez fordulva.

- Igen - válaszolta Kas. - Az én nevem Timpe Obed Kasper, az unokatestvéremet pedig Timpe

Hassel Benjáminnak hívják. Ismeri a nevünket?

- Igen. De mondják csak, miért hagyták oda hazájukat?

- Nincs rá okunk, hogy elhallgassuk. Egy örökséget keresünk, amivel becsaptak minket.

- Becsapták? Hogyan? Kicsoda?

Látszott Humon, hogy a beszédtárgy leköti egész figyelmét. Kas így felelt:

- Az egyik unokatestvérünk szökött meg vele. Timpe Náhum Sámuelnek hívják, és most

állítólag Santa Fében bujkál. Most éppen oda tartunk, hogy leleplezzük a csalót.

- Hogyhogy! És kitől ered az örökség?

- Nagybátyánktól, Timpe Habakuk Józseftől, aki gyermektelenül halt el Fayette-ben.

- Uraim, ez igazán végtelenül, roppantul érdekes. Csak azt mondják még meg, kitől tudják,

hogy ez a nagybácsi vagyont hagyott hátra?

- Unokatestvéremtől, Timpe Mikáel Pétertől és Timpe Márk Absalomtól Plauenben, akik

pontosan százezer tallért kaptak.

- És ön azért jött át, hogy szintén megkapja a maga részét?

113

- Igen. Többször is írtam, de nem kaptam választ, felkerekedtem tehát, hogy megfogjam a

csalót, aki az egész vagyonnal megszökött.

Erre Hum harsány kacajra fakadt és közben-közben szünetet tartva, felkiáltott:

- És ezért akarnak Santa Fébe menni? Hiszen ez nem is szükséges. Megfoghatják őt itt is, az

Estrechóban!

- Micsoda? Ön tréfál! Kinevet minket! - kérdezgették Kas és Has gyorsan, összevissza.

- Komolyan beszélek. Még mindig nem jöttek rá? Önök a keresztnevüket Kasra és Hasra

rövidítették. Engem Humnak hívnak, ez Náhum rövidítése. A nevem ugyanis Timpe Náhum

Sámuel, és én vagyok a csaló unokatestvér, akit keresnek. Nos, fogjanak meg gyorsan!

Has és Kas az első pillanatban nem jutott szóhoz a csodálkozástól, de a beszédre mindig kész

Bicegő Frank lelkesen felkiáltott:

- Most megvan ő! A kezeink közé jutott a valódi gonosztevő Timpe! Ha nem izzadja azonnal

ki a pénzt, felakasztjuk, mint egy bőregeret, vagyis a fejével Földanyó felé fordítva. Itt a

példa: a gőg mindig elnyeri büntetését. Gaudeamus igelkov, Hum úr!

Most Kas és Has is felugrottak, hogy kérdésekkel, szemrehányásokkal, fenyegetésekkel hal-

mozzák el Humot. Ez azonban rájuk sem hallgatott, hanem kihúzott a zsebéből egy gondosan

őrzött papírzacskót, elővett belőle egy levelet és ezekkel a szavakkal nyújtotta át nekik:

- Ezekből az értéktelen papírokból áll Habakuk József bácsi egész hagyatéka. Vizsgálják át,

de előbb olvassák el ezt a levelet, melyet a nemes örökhagyó akkoriban Plauenből kapott!

Röviddel a halála előtt érkezett és én örököltem. Ez az egyetlen örökség, melyet nem a

vagyonommal fizettem meg. Megtarthatják.

Mindketten mohón kaptak a levél után. Egyszerre kezdték olvasni, de minél tovább jutottak

benne, annál jobban megnyúlt az arcuk, és mikor befejezték, mélyen csalódott arccal néztek

Humra.

- Nos, csaló vagyok? - kérdezte Hum. - A bácsi egész örökségemet elherdálta, unokatestvéreik

pedig csúfot űztek önökből, mert a plaueni Timpék ellenséges viszonyban voltak a hofi

Timpékkel. A plauenieknek olyan szerencséjük volt, hogy százezer tallért nyertek sorsjátékon

és hofbeli rokonaikkal elhitették, hogy ezt az összeget Habakuk József bácsitól örökölték.

Röviddel halála előtt kapta meg a bácsi a levelet, amelyben kigúnyolják önöket. Bár szívből

sajnálom a dolgot, annak örülök, hogy ily messzire ment a tréfa: itt, a Vadnyugaton hozott

össze bennünket. Nos, ha még mindig el akarnak fogni, szívesen rendelkezésükre állok!

Azután, bár a levél kézzelfoghatóan bizonyította Náhum ártatlanságát, mégis sok időre volt

szükség, míg Has és Kas lecsillapodtak és más szemekkel kezdték nézni a dolgot. Nehezen

palástolták a csalódásukat, hisz oly erősen reménykedtek az örökségben. Hum felállott,

odanyújtotta nekik mindkét kezét és így szólt:

- Sose bánkódjatok! Hiszen ti csak egy képzelt vagyontól estetek el, én azonban igazi vagyont

vesztettem el, melyet apám rám hagyott volna, ha testvére meg nem csalja. A derék bácsi

mindkettőnk pénzét elköltötte. Ha én ebbe bele tudtam törődni, ti is átvészelitek majd a

csalódást. Arról nem is beszélve, hogy a csaló rokon helyett egy becsületes unokatestvért

találtatok, aki szívből örül neki, hogy találkozott veletek, és kész rá, hogy az élet minden

bújában-bajában mellettetek álljon. Az is csak ér valamicskét!

Ez a beszéd mély hatást tett a kis Bicegőre. Ő, aki az imént még arról beszélt, hogy Humot

fejjel lefelé kell felakasztani, most lelkesen kiáltott fel:

114

- Na, mit bámulnak, mint a borjú az új kapura? Nincs is szebb a világon, mint egy

unokatestvér, akit becsülni lehet, azt én már kitapasztaltam Droll öcsémen. Ne zárkózzanak

tehát el a barátság elől, csapjanak egymás kezébe, és engedjék meg, hogy én tegyem az első

lépést a békülés felé, amennyiben felkérem önöket, vegyük be magunk közé ötödiknek!

Frank szónoklatán mindenki pompásan mulatott. Kast és Hast is elragadta végre a többiek

jókedve. Hum keze után nyúltak, és Kas így szólt:

- Igazad van, rokon; semmi okunk sincs rá, hogy tovább haragudjunk rád, és talán a pénz se

tett volna minket boldoggá. Hiszen itt állunk a Bonanza of Hraka mellett. Ebből a névből

megtanulhatjuk, hogy másféle kincsek után kell törekedni. Ezentúl mindig össze fogunk

tartani, úgyhogy ha valaki a hű barátságot akarja jellemezni, azt fogja mondani: akárcsak a

Timpe örökösök!

- Úgy van, akárcsak a Timpe örökösök! - helyeselt Bicegő. - Eddig ugyan nem találtam valami

ízlésesnek ezt a nevet, de most már beletörődöm a maguk kedvéért. Ezennel elbúcsúzom tehát

ellenszenvemtől, és mivel önök mind becenéven szólítgatják egymást, én is követem a példá-

jukat, mint hű szövetségesük, és két szótagot törlök a nevemből. A jövőben szólítsanak tehát

egész röviden Heliogabelus Morpheus Edmundnak, a Franket elhagyhatják, mégis tudni fogja

az egész világ, hogy a híres Franket kell alatta érteni. Uff, én beszéltem!

-&-

115