A TENGER RÉME

ÉS EGYÉB ELBESZÉLÉSEK

A TÁVOLI VILÁGRÉSZEKBŐL

AZ IFJUSÁG SZÁMÁRA

IRTÁK: CAMPE és COOPER

FORDITOTTA: GYŐRI ILONA

ÖT EGÉSZ OLDALAS KÉPPEL

BUDAPEST

A MAGYAR KERESK. KÖZLÖNY HIRLAP

ÉS KÖNYVKIADÓVÁLLALAT KIADÁSA

A mű elektronikus változatára a Nevezd meg! - Így add tovább! 4.0 Nemzetközi (CC BY-SA 4.0) Creative Commons

licenc feltételei érvényesek. További információk: http://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/deed.hu

Elektronikus változat:

Budapest : Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2016

Készült az Internet Szolgáltatók Tanácsa támogatásával.

Készítette az Országos Széchényi Könyvtár E-könyvtári Szolgáltatások Osztálya

ISBN 978-615-5572-69-2 (online)

MEK-15063

2

TARTALOM

A tenger réme

Mexico meghóditója.

ELSŐ FEJEZET.

Cortez küldetése.

MÁSODIK FEJEZET.

Cortez találkozása Mexico császárával.

HARMADIK FEJEZET.

El Mexicoba!

NEGYEDIK FEJEZET.

Montezuma elfogatása.

ÖTÖDIK FEJEZET.

Cortez diadala Narvaez fölött. Váratlan segély.

HATODIK FEJEZET.

Montezuma életét veszti. Gyászos éj.

HETEDIK FEJEZET.

Mexico meghóditása. Cortez utolsó évei és halála.

Az amerikai Robinson.

ELSŐ FEJEZET.

Szerencsétlen utazás.

MÁSODIK FEJEZET.

Menedékhely az Óceánon.

HARMADIK FEJEZET.

Öröm és gyász.

NEGYEDIK FEJEZET.

Egyedül és elhagyatva.

ÖTÖDIK FEJEZET.

A földrengés következménye.

HATODIK FEJEZET.

Váratlan viszontlátás.

HETEDIK FEJEZET.

Harc és győzelem.

Peru meghóditója.

ELSŐ FEJEZET.

A Nagy Oceán felfedezése.

MÁSODIK FEJEZET.

A felfedezett aranyország.

HARMADIK FEJEZET.

Az Inka elfogatása. - Pizarro igérete.

NEGYEDIK FEJEZET.

A nemezis.

A feledékeny cica.

3

A tenger réme

- Cooper elbeszélése. -

Elbeszélésünk egy nevezetes északamerikai kikötőbe, Newportba vezet bennünket. Az 1759.

év október havában nagy élénkség uralkodott az utcákon. A városban éppen győzelmi ünnepet

tartottak. Az északamerikaiak ugyanis ez időben foglalták el a franciáktól az utolsó amerikai

birtokokat is. A győzelemittas nép nagy csoportokban hullámzott az utcákon.

Volt azonban a tömeg között három férfi, akik, ugy látszott, nem sokat törődtek az egész

ünnepéllyel.

Az, aki legelőkelőbbnek látszék közülök, mintegy 26 éves csinos ifju volt s egyszerü, de

izléses öltözéke azonnal elárulta, hogy ez az ifju tengerész.

Két társa közül az egyik fehér ember volt, a másik azonban néger s mindkettőn meglátszott,

hogy legalább 50 év van már vállukon s hogy életükben gyakran voltak hőségnek és viharnak

kitéve. Ruházatuk olyan volt, mint a közmatrózoké, de alakjuk sokban különbözött. Az

európai zömök, szélesvállu alak volt, a néger azonban karcsubb növésü. Nemcsak alakra

nézve ütöttek el egymástól, hanem arcuk kifejezésére nézve is, mert a néger arca sokkal több

jóindulatot fejezett ki, mint társáé.

Az ifju haladt elől, a másik kettő követte.

- Nem foghatom fel, - kezdé a fehér ember hosszabb szünet után, - miért marad oly messze a

kikötőtől az a szép nagy hajó, melyet reggel ugy megbámultunk. Mondd csak, Sip, - fordult

most a négerhez - nem sejted, mi lehet az oka e feltünő tartózkodásnak?

- Én azt hiszem, hogy ezek rabszolgakereskedők s hogy nemsokára megint tovább mennek -

felelt a néger, kinek igazi nevét, Scipiot, társai röviden Sipnek mondták.

- Nem gondolnám - felelt Fid Richard, a másik tengerész s aztán az ifjuhoz fordulva kérdé: -

Hát ön mit gondol, Mister Harry?

- Scipionak igaza lesz, - felelt az ifju - a feketékkel megrakott hajó csak egy kis szélre vár s

aztán tudom, sietni fog innen.

- Ugy látszik, önök jól tudnak ily dolgok felől itélni - szólalt meg most egy hang hátuk mögött.

A jövevény 30-40 év körüli férfi lehetett s a megszólitottak meglepetve nézték szabályos szép

vonásait s szelid tekintetü szemét, mely egész megjelenését majdnem nőiessé tette. Ruházata

arra vallott, hogy nemes ember, mert magas kalapot, zöld kabátot, bőrnadrágot s hosszuszáru

csizmát viselt.

- Ön talán csodálkozik azon, hogy nem vagyok egészen járatlan az oly dolgokban, melyekkel

gyermekkorom óta foglalkoztam? - viszonzá a megszólitott.

A zöldruhás minden további beszéd nélkül csatlakozott a három tengerészhez s a kis társaság

nemsokára egy hegyhez érkezett, melynek tetején omladozó torony állott.

E magaslatról az egész kikötőt pompásan be lehetett látni s a tengerészek szeme azonnal az

előbb emlegetett ritka szép hajót kereste fel.

- Nemde gyönyörü hajó? - kérdé a zöldruhás a három férfi tekintetét figyelmesen követve.

- Rendkivül szép, - felelt az ifju. - Oh, ha azt megérhetném, hogy ily szép hajón szolgáljak,

boldog volnék!

4

- De hiszen esztelen volna az a kapitány, ki önt mellőzné. Ön nem arra látszik teremtve lenni,

hogy valami alacsony állást töltsön be.

Az ifju e szókra merően szemébe nézett az idegennek, de nem szólt, hanem megindult fölfelé

a hágcsón, mely a romra vezetett. A zöldruhás azonnal követte, mig a két tengerész azonnal

más irányban indult meg.

- Nevem Burton, - szólalt meg most az idegen, mire az ifju is bemutatta magát, de mig el-

mondá, hogy Wildernek hivják, azalatt is figyelmesen nézte a különös idegent.

A két férfi ezután beszédbe eredt s még épen a torony céljáról s porladozó voltáról beszéltek,

midőn fülüket egyszerre női hangok ütötték meg.

- Semmiesetre sem szeretném a hölgyeket kedélyes beszélgetésükben zavarni, - szólalt meg

most az idegen, mialatt egy fal mögé rejtőzve intett társának, hogy az is ugy cselekedjék.

Néhány pillanat mulva három urhölgy s egy fekete rabnő közeledett a torony felé, honnan a

két férfi egészen jól meghallhatta, amit a társaság beszélt. A legidősebb hölgy szólalt meg

legelőbb.

- Tehát nemde annál maradunk, kedves Gertrudom, hogy te átadod atyádnak szives üdvöz-

letemet s megkéred nevemben, adjon tul karolinai birtokán minél előbb s aztán költözzék

északra, közelebb hozzám, hogy többet lehessünk együtt.

- Mindenesetre megteszem, édes néni, - felelt a megszólitott, egy szép fiatal leány - és

reménylem, hogy atyám követni is fogja nővére tanácsát. Csak a hosszu tengeri ut ne volna

előtte. De az borzasztó, mikor egy álló hónapig ugyszólván fogoly az ember.

- Alig hiszem, - szólalt meg a harmadik nő, hogy az ut oly sokáig tartana, ha a »Karolinán«

utaztok, melyet utrakészen látsz itt a kikötőben.

- Én bizonyosan tudom kedvesem, hogy nem tart addig, - felelt ismét a legidősebb urnő, a

középsőhöz fordulva. - Boldogult jó férjem, Lakey tengernagy is megtette ez utat és nem

tartott neki tovább három hétnél. Az igaz, hogy gyorsan haladtak, mert a király ellenségeit

üldözték.

- Hiszen ha a viharok és az áramlatok nem volnának, - felelt Gertrud, - akkor most már

egészen átadnám magamat annak az örömnek, hogy jó atyámat viszontláthatom!

Wyllysné, ki a fiatal hölgynek nevelőnője volt, igy szólt hozzá vigasztaló hangon:

- Nem szabad ily gyengének lenni, kedves Gertrud. Ha ezek a veszélyek mind bekövetkez-

nének, ugy nem tennék meg ez utat naponta oly sokan. Neked pedig, mint a hirneves Grayson

tábornok leányának, már épen bátrabbnak kellene lenned.

- Wyllysnének igaza van, - felelt a harmadik hölgy, ki maga még soha sem tett nagyobb

tengeri utat. - Szebb látványt képzelni sem lehet, mint midőn egy hatalmas hajó orra átszeli a

tengert s fényes kigyózó vonalat hagy maga után.

Ezek voltak az utolsó szavak, melyeket az elrejtőzöttek még kivehettek, de ez is elég volt

nekik. Mindketten más és más gondolatokkal eltelve néztek a távozók után s ugy látszott,

hogy a hölgyek különösen az ifjura nagy benyomást tettek.

Midőn az urhölgyek már elég messze voltak, a zöldruhás idegen igy szólitá meg az ifjut:

- Nincsenek önöknél, tengerészeknél, oly jelszavak, melyekről egymást felismerik? Nekem

ugy tetszik, mintha egyszer azt hallottam volna, hogy ilyen jelszó az is: »a hajóval a hullámo-

kat szelni.«

5

Wilder e szókra merően nézett az idegen szemébe s e közben igy gondolkozott:

- Ugy látszik, ez nem olyan járatlan a mi dolgainkban, mint amilyennek mutatja magát. Aztán

társához fordulva, kissé ingerült hangon kérdé:

- Miért kérdi ön ezt?

- Hidegvér, fiatal barátom! Ön alkalmazást keres. Ne feledje, hogy e szók: »Átszelni a tenger

hullámait.« kulcs gyanánt szolgálhat önnek s e kulcs megnyitja ön előtt a newporti kikötő

legszebb hajóját. Isten önnel! - A zöldruhás idegen különös nyomatékkal mondá e szavakat,

azután pedig gyorsan lemászott a hágcsón s azt ellökve, gyors léptekkel sietett tova.

- Mit jelentsen ez? - kiáltott Wilder. Mielőtt azonban magához térhetett volna, az idegen már

eltünt. Szolgái ekkorra már odasiettek s igy Wilder ezek segélyével lejutott a földre.

Az egész idő alatt az a gondolat foglalkoztatta, hogy e rejtélyes idegen valószinüleg nem más,

mint az ugynevezett «tenger réme». Az a hires tengeri rablófőnök, ki társaival együtt az egész

oceán réme. Három hónappal ezelőtt épen azon megbizást nyerte Wilder, hogy Fid és Scipio

segélyével kutassa fel s fogja el a veszélyes kalózkapitányt. Minthogy a városban egész nap

hiába keresték a tengeri rablót, Wilder estefelé kisérőivel együtt a kikötőbe ment s ott csak-

hamar bebocsáttatást nyert a hajóra. A fedélzeten aztán szemtől-szembe állt a zöldruhás

idegennel s ez most már nem is titkolta kilétét tovább, hanem felismertette magát az ifjuval,

elmondva, hogy ő csakugyan a kalózcsapat rettegett főnöke, az ugynevezett «tenger réme».

Wildernek csakhamar sikerült a rablóval ugy egyezni meg, hogy ez első tisztjévé nevezte ki,

Richardot és Scipiot pedig szintén szolgálatába fogadta. Első feladata az volt, hogy vegye át a

»Karolina« nevü hajó parancsnokságát, mert ennek kapitánya megbetegedett, azután pedig

játszsza az egész hajót a rablófőnök kezére. A hajó, melyen Gertrud is utazott, Wyllysnével és

a néger rabnővel, néhány nap mulva csakugyan elindult Newportból. A nyilt tengeren azon-

ban borzasztó vihar keletkezett, mely két álló napig dühöngött s nemcsak a hajóban okozott

nagy károkat, hanem az első tisztnek s több matróznak életébe is került. A harmadik éjjel

csillapodni kezdett a szél s ekkor Wilder is le akart nyugodni kissé a nagy fáradalmak után.

Hogy ezt tehesse, a második tisztre bizta a parancsnokolást, csakhogy ez megbizhatatlan s

ezenfelül rossz indulatu ember volt.

Wilder szobájába térve, csakhamar mély álomba merült s anyjáról álmodott, kit nem is ismert

soha, de kiről maga sem tudta, hogy miért, azt hitte, hogy olyan lehetett, mint Wyllysné

asszony.

De a Wildert helyettesitő tiszt ezalatt ugyancsak rosszul teljesité kötelességét. Midőn észre-

vette, hogy a hajó léket kapott s viz szivárog be rajta, akkor az lett volna kötelessége, hogy

kellő számu tengerészt azonnal a szivattyukhoz állitson.

De a gonosz lelkü ember e helyett összehivatta a legénységet s ezek előtt az ismeretlen

kapitányról a legnagyobb megvetéssel nyilatkozott, azután pedig azt tette hozzá, hogy a hajó

legfeljebb néhány óráig maradhat csak a viz felett. Ezért azt mondta, hogy legjobb lenne, ha a

mentőcsónakokon mindnyájan elhagynák a hajót s elmenekülnének a szárazföldre, mely

mindössze néhány mértföldnyire lehet innen.

A legénység elég aljas volt e gaz tervre vállalkozni s ezért azonnal leeresztették a csónakokat,

és ellátva azokat a szükséges élelmi szerekkel, azonnal utnak is inditották. Holmiját mindenki

magával vitte s a hölgyeket is felszólitották a hajó elhagyására.

Wyllysné azonban önkénytelenül arra gondolt, hogy Wildert föl kellene kelteni s értesiteni a

történtekről.

Csakugyan igy is történt s midőn Wilder ezt hallotta, rémülten rohant fel a fedélzetre.

6

- Mi történik itt? - kiáltott a tengerészekre mennydörgő hangon.

- El akarjuk hagyni a hajót, mielőtt menthetetlenül elvesznénk - volt az egyhangu felelet.

- Tehát lázadás, aljas, gyáva lázadás? - kiáltá Wilder.

- Meneküljünk! Kötözzétek meg a gonosztevőt! - kiáltá a kormányos durva hangon.

Erre azonnal odaugrott néhány tengerész Wilderhez, hogy megkötözzék.

- Vissza! - kiáltott ez tőrét kirántva. - Menjetek, amerre akartok, de senki se merészelje kezét

reám emelni!

Most számot vetett a körülményekkel s látta, hogy ha a békét ujból kockáztatni nem akarja,

ugy kénytelen lesz nyugodtan nézni, hogyan hagyják el a tengerészek a hajót egyenként.

A hölgyek azonban nem követték a tengerészeket, hanem a kapitányra bizták magukat.

Csakhogy nemsokára ez is kénytelen volt a hajót elhagyni, s ekkor a hölgyekkel együtt egy

dereglyébe szállott be, melyet még a hajó fedélzetén sikerült volt fölfedezniük.

Itt két napot s két éjet töltöttek, midőn végre a harmadik nap reggelén vitorla tünt fel a láthatá-

ron. Csakhamar egy ágyu dördülése üté meg füleiket s mikor a hajón lévők a csónakot észre-

vették, azonnal irányt változtattak s feléjük közeledtek. Most már természetesen a csónaknak

is arra felé kellett tartania, s amint közelebb értek, Wilder sejtelme valónak bizonyult, mert a

hajó csakugyan a «tenger réme» hajója volt. A fedélzeten egy könnyü járásu, fürge alakot

lehetett látni s ez gyorsan osztogatta a parancsait a tengerészek között. Az olvasó könnyen

eltalálhatja, ki volt a parancsnok.

A hajótörötteket most átszállitották a dereglyéből s ezt azután, mint használhatatlan eszközt,

odadobták martalékul a hullámoknak.

A »Nyil« hajón az uj jövevények megérkezése azonnal nevezetes változásokat idézett elő. A

kapitány a hölgyeknek saját, fényes berendezésü szobáját adta át. Wildert, akinek a hölgyek

megmentéséért köszönettel tartozott, első tisztjévé nevezte ki. Képzelhetni azonban, mennyire

meg voltak lepetve a hölgyek, mikor kedvencüket parancsnokolni látták, körülvéve az ujból

feltalált két hü szolgától, Richard és Scipiótól. De meglepetésük még jobban fokozódott,

mikor néhány nap mulva azt is megtudták, hogy a hajó, melyre menekültek, tulajdonképen

kalózhajó.

Igy arra is rájöttek, hogy Wilder szintén a rablócsapathoz tartozik, de azért rokonszenvüket ez

sem csökkentette. Azt azonban meg kell jegyeznünk, hogy Heidegger a kapitány szintén

mindig a legudvariasabb bánásmódot tanusitotta a hölgyekkel szemben s tiszteletükre még

álarcosbált is rendeztetett a fedélzeten.

A kalózhajó heteken át mindig kikerülte a közeledő hajókat, mert ez időben leginkább hadi-

hajók vitorláztak arrafelé, egyszer azonban ismét felhangzott az őrt álló tengerész kiáltása:

- Vitorla!

A kalózhajón lévők tudták, hogy mostanában egy dusan megrakott kalmárhajót várnak erre-

felé s azért azonnal hozzáláttak készületeikhez, hogy az ostrom annál nagyobb eredménnyel

mehessen végbe.

Mennyire elbámultak azonban, midőn közelebb érve, azt látták, hogy ami velük szembe jő, az

egy erős, hatalmas angol hadihajó. E váratlan dolog Wildert, a fiatal tengerésztisztet döbben-

tette meg leginkább, mert a közelgő hadihajó épen a »Delphin« volt, s Wilder előbb ezen volt

tiszt.

7

Más esetben mindenesetre örömmel látta volna a hajó közeledését, de most arra gondolt, hogy

mi lesz a hölgyekkel, ha az összeütközés véres kimenetelüvé válik. Azért rávette a kapitányt,

kit nemes gondolkozásmódjáért időközben nagyon megszeretett volt, hogy kisértsék meg a

békés uton való menekülést e veszedelmes helyzetből. Itt a tiszt azon hadicsellel élt, hogy a

«Nyil»-nak a hadihajók jellegét kölcsönözte s igy közeledtek aztán a «Delphin» felé. Ez

nemsokára oly közel jött, hogy a kölcsönös jeladás is megtörténhetett s akkor aztán a »Nyil«

kapitánya azt mondta, hogy hajója angol hadihajó s a »Nimpha« nevet viseli; saját magát

pedig Burton kapitány gyanánt mutatta be. Mikor ezt Bignall, a »Delphin« kapitánya hallotta,

arra kérette Burtont, kit egy ifjukori barátja fiának tartott, hogy jőjjön át az ő hajójára. Ott

aztán megtudta a »vörös rabló«, hogy az, aki most az ő hajóján szolgál tiszt gyanánt, előbb a

»Delphin« tisztje volt, hogy Arche Henriknek hivják s hogy mind ez, mind a Delphin kapi-

tánya a »vörös rabló« elfogását tervezik. Midőn ez a látogatás végeztével ismét visszatért

hajójára, azonnal maga elé hivatta a tisztet, leálcázta, szemére lobbantotta, hogy kém s ki-

jelentette, hogy fel fogja akasztatni.

Wyllysné azonban annyira kérte a hajó kapitányát, hogy ez végre mégis megkegyelmezett a

tisztnek s megengedte nekik, hogy a hölgyekkel együtt visszatérjen a «Delphin«-re. Mikor a

tiszt a Delphin fedélzetére érkezett, azonnal elmondta a bámuló Bignall kapitánynak, hogy aki

most nála tisztelgett, az senki más, mint a »vörös rabló.« Egyszersmind azonban igyekezett a

kapitányt megnyugtatni s arra kérte, engedné meg neki, hogy maga mehessen át a másik

hajóra a kapitánnyal a kiegyezés feltételeit tudatni.

A parancsnokkal egyedül maradva aztán a tiszt a következőket mondá: - «Azon hajó kapi-

tányától, mely felséges urunk és királyunk, II. György engedelmével vitorlázik itt, parancsom

van önnek a következőket elmondani s a választást az ön érett megfontolására bizni. Azon

feltétel alatt, ha ön e jármüvet egész felszerelésével együtt neki hiány nélkül átadja, ugy kapi-

tányom megelégszik csupán önnel s még tiz emberével, a legénység többi részének pedig

megengedi, hogy szétoszoljanak s aztán becsületesebb pályát válasszanak maguknak. Ami

pedig önt illeti, erre nézve szavát adja, hogy ön kegyelmet kap, ha ön viszont arra kötelezi

magát, hogy a tengert elhagyja s örökre lemond arról, hogy magát angolnak nevezze.

- Az utóbbit már régen megtettem, - válaszolt erre Heidegger - mert nekem meggyőződésem

az, hogy Anglia jogtalanul uralkodik hazám fölött. Én szabad amerikai vagyok s örömmel

üdvözlöm azt a napot, midőn Amerikában mindenki igy fog szólni. Mi más okot tud még

nekem mondani, melynél fogva engem rábirjon, hogy életpályámat megváltoztassam?

- Ha tudná, fiatal barátom, - mondta a békekövetnek a kalóz-kapitány - milyen szivesen el-

fogadnám az ön feltételeit! De lássa, ha nem akarom, hogy becsületemen csorba essék, vagy

hogy embereim feldühödve összetépjenek, ugy mégis kénytelen vagyok az ön ajánlatát vissza-

utasitani. Higyje el, hogy magam is megelégeltem már a rablóéletet, de vissza még sem lép-

hetek. Győzni fogok vagy meghalok a harcban s nem tudom, nem ezt óhajtanám-e leginkább.

Midőn Wilder a kapitány válaszát hallotta, ismét visszatért a hajóra. De alig érkezett vissza

kapitányához, midőn a »Nyil« fedélzetén a fehér zászlót egy vérpirossal cserélték fel s erre

aztán azonnal megindult a puskaropogás, pusztulást és halált terjesztve mindenfelé. A hajók

ezalatt már oly közel jutottak egymáshoz, hogy alig történt csak egy lövés is hiába, végre

pedig annyira egymás mellett álltak, hogy ekkor már ember ember ellen küzdött. Bignall

kapitány sokáig előnyben volt s már-már méltán hihette azt, hogy ellenfele le van győzve, mi-

dőn egyszerre mintegy 50 mord tekintetü ember, kardokkal s csatabárdokkal felfegyverkezve

rohant a fedélzetre, gyors támadást intézve az öreg kapitány s ennek tisztjei ellen. Bignall ugy

küzdött, mint egy valódi hős, de végre is egyedül volt s igy rövid küzdelem után holtan

rogyott a fedélzetre. A másik pillanatban már tisztán lehetett hallani a rabló mély, érces

hangját. Wilder, ki a kapitány halála után a parancsnokságot azonnal átvette volt, ugy küzdött

8

kis csapata élén, mint egy sebzett oroszlán, Richard és a fekete Scipio pedig méltók voltak

parancsnokukhoz. A Delphin fedélzetén óriási volt a pusztulás, mig a rablók csapata egyre

nagyobbodott, mintha csak a föld alól nőttek volna ki. Wilder maga ugyszólván csak csoda

által menekült meg a halál elől. Mikor ugyanis egy rabló már éppen halántékon akarta sujtani

baltájával, akkor egyszerre felhangzott a parancsnok szava:

- Megálljatok! Aki egyet mozdul, az nekem is ellenségem. Munkánk be van végezve!

Wilder körülnézett s mindenfelé iszonyu pusztulást látott maga körül.

- Heidegger kapitány, - szólalt meg ekkor a fiatal tiszt - a szerencse a mai napon az ön részén

volt; igy nekem nem marad más hátra, mint kegyelmet kérni öntől az életben maradottak

számára.

- A kegyelmet megadni vagy megtagadni törvényeink szerint a legénységen áll - válaszolá

Heidegger. - Mit határoztok? - kérdé hosszabb szünet után, a legénységhez fordulva.

- Halál az árulókra! - volt most a felzudult tömeg felelete.

Most már hiába volt Willysnének, Gertrud kisasszonynak s az öreg lelkésznek minden könyör-

gése.

- Először ezt a feketét! - kiáltá a »Nyil« durvalelkü kormányosa s e pillanatban már meg is

ragadták a szegény megsebesült Scipiót s nyakába vetették a hurkot.

- Mister Fid... levenni a kötelet - hörgé a szegény néger.

- Jó, jó! - felelt Fid, de Scipio a másik pillanatban már kilehelte lelkét.

- A tengerbe a holttesttel! - kiáltá egy durva hang.

De e pillanatban Fid is közbe mennydörgött:

- Félre! - s ezzel holt barátja holttestéhez lépve, leoldott annak herkulesi erejü karjáról egy

fényes karikát. - Elhatároztuk, hogy ezt az arany ékszert a templomnak hagyjuk, hogy

halálunk esetére lelkünk üdvéért imádkozzanak! - mondá most Fid s ezzel a lelkészhez lépve,

alázatosan nyujtott át neki egy kutyaörvöt, mely azonban nem volt igazán aranyból.

- Rajta! - hangzék a kormányos szava ujból s már Fidnek is majdnem a nyakán volt a kötél,

midőn a lelkész ezt olvasta le a nyakörvről: «Neptun. Wyllys Pál tengernagy tulajdona«.

Midőn Wyllysné e szavakat hallá, hangosan felsikoltott:

- Hogy jutott ez a néger az örvhöz? - kiáltá majdnem magánkivül. - Hisz ezt a mi hü kutyánk,

Neptun viselte, melyet ugyanakkor hoztak a hajóra, midőn egyetlen gyermekemet utánam

hozták Newportba!

- Engedjék Fidet beszélni, - fordult az urnő a nyugodtan ott álló rablóvezérhez. - Mert lássák,

- mondá lázas gyorsasággal - annak idején Newportban jártam, hogy meglátogassam atyámat,

ki akkor halálos betegen feküdt. Ekkor azonban háboru ütött ki s férjem, a hirneves Wyllys

Pál tengernagy volt megbizva azzal, hogy a parancsnokságot átvegye. Gyermekemet azonban

egy dajka kiséretében kutyánkkal együtt utánam küldte. Rövid idő mulva aztán két borzasztó

hirt hallottam egyszerre, ugyanis azt, hogy férjem a csatában esett el, gyermekem pedig

szintén meghalt, mert a hajó, melyen utánam kellett volna jönnie, elsülyedt. S most itt van

szegény kutyánk nyakörve, melyet ugy látszik ez a néger talált meg. Óh kérem, uram, hagyja

ön Fidet beszélni, hadd mondjon el ez esetről mindent, amit tud.

9

Fid ezalatt már kiszabaditotta magát a hurokból s aztán igy kezdé:

- Az örvöt csakugyan az a kutya viselte, mely a néger asszony és a kis gyermek kiséretében volt

a hajón. Mindhármat egy elhagyott, sőt egészen megrongált hajón találtuk s azért csolnakunkba

vettük. A dajka még aznap meghalt, a kutya pedig a legnagyobb éhinségben eleségül szolgált a

gyermeknek. S nézzétek, az a gyermek most ott áll s nem más, mint a bátor Arche Henrik.

Wyllysné e szavakat hallva, hangos kiáltással futott a derék tengerésztiszthez s zokogva borult

annak nyakába. Azután pedig a rablóvezérhez fordult s térdre esve igy szólt hozzá és embereihez:

- Uraim, egy anya könyörög önök előtt a porban s kegyelmet kér feltalált gyermeke számára!

Midőn e szavak elhangzottak, mély csend volt az egész hajón. A vad rablók határozatlanul néz-

tek egymásra s még az ő szilaj arcukon is tükröződött némi részvét. Mindazáltal talán mégis a

boszu győzött volna, ha nem lép a rablók elé valaki, kinek szava sohasem maradt teljesitetlenül.

Midőn a kapitány előlépett, büszke kézmozdulattal intett embereinek s aztán igy szólalt meg:

- Oszoljatok szét! Tudjátok, mennyire szeretem az igazságot. Határozatomat holnap tudjátok

meg!

Az éj folyamán mindkét hajón szorgalmasan folyt a munka s mire hajnalodott, addigra a

lefolyt küzdelemnek minden nyoma el volt már távolitva a hajóról s reggel a »Nyil« és a

»Delphin« békésen eveztek a part felé.

Reggeli kilenc óra lehetett, mikor Heidegger kapitány a legénységet összegyüjtve, igy szólt

hozzájuk:

- A közös sors évek óta füz már össze bennünket. Régóta engedelmeskedünk már ugyanazon

törvényeknek. Azt hiszem, igazságtalansággal soha sem vádolhattatok s örömben, bánatban

mindig hiven osztoztam veletek. De együttlétünk egészen önkéntes volt, ma azonban már

véget ért az eddigi viszony. Hüségi fogadalmatokat ezennel visszaadom! Haragusztok? Zugo-

lódtok? Nyugodjatok meg! Nem akarom, hogy okotok legyen szemrehányást tenni s azért

minden kincsemet szétosztom közöttetek. Lássátok, - folytatá, mialatt gyorsan levonta a vér-

szinü zászlót, a tenger rémét s egyszersmind az eddig elrejtett arannyal telt zsákokra mutatott

- mindez az enyém volt, most pedig a tietek, osztozhattok rajta. S mindezért nem kivánok

mást, minthogy e foglyokat szabadon bocsássátok, a hajó ugyis az enyém! Éljetek boldogul!

E váratlan szavakat néma csend követte. A rablók már hajlandók voltak a zsákmányolásra, de

a kapitány nagyon jól tudta, mit akar. A »Nyil« közelében ott horgonyzott a »Delphin«,

melynek fedélzetén ott állott az egész legénység harcra készen. A segélyül hivott hajó gyorsan

közeledett s igy nem volt választás. A rablók mind siettek, hogy amijük volt, azt megmenthes-

sék. Midőn mind odaát voltak, akkor az aranyat is utánuk küldték. Most Heidegger odafordult

Wilderhez, ennek anyjához s a többiekhez.

- Most pedig nekünk is válnunk kell. Ápoljátok szegény sebesültjeimet! Ha ön asszonyom -

folytatá a tengernagy özvegyéhez fordulva - fiáért imádkozik, ugy arra kérem, ne feledkezzék

meg egy emberről, ki szintén az ön imájáért könyörög. Most pedig menjenek önök át a

Delphinre s evezzenek békén tovább.

Wilder, vagyis jobban mondva Wyllys kapitány, mivel Bignall halála által a parancsnokság is

reá szállott, azonnal hazája legközelebbi kikötője felé evezett. Tekintete azonban folyton a

mozdulatlanul álló »Nyil«-ra volt szögezve. A «Delphin» már a part felé közeledett, midőn a

szabad tengeren egy tüzsugár villant fel s ezt néhány pillanat mulva az a megdöbbentően szép

látvány követte, melyet egy lángban álló hajó nyujt. Egyszerre egy robbanás, egy sötét füst-

felhő s aztán a «tenger réme» hajója mindörökre eltünt a föld szinéről.

10

Mexico meghóditója.

- Campe J. H. történeti elbeszélése. -

ELSŐ FEJEZET.

Cortez küldetése.

A tizenötödik század végén az európaiak Amerikából csak a nagy Antillák vidékét s Florida

félszigetét ismerték. A tulajdonképeni amerikai szárazföldről pedig egyáltalán semmi tudomá-

suk nem volt.

De mégis sejtették, hogy azon irányban nagy kiterjedésü szárazföldnek kell léteznie s ezért

Cubából és Jamaicából [...]* lovagok és tengerészek azon célból, hogy ez ismeretlen világot

kikutassák.

Ez időben Velasquez (mondd Velaszkéz) volt Cuba helytartója. Azok közé tartozott, kik oly

babérok után vágyódtak, minőket Columbus Kristóf, a nagy felfedező szerzett magának, de a

helytartó azért mégis jobbnak látta e babért mások által szereztetni meg.

Egy merész lovag, Grijalva, szintén utra kelt négy hajóval nagybátyjának, Velasqueznek meg-

bizása folytán s Mexico partján kötött ki. Megismerve az országot, nem győzte dicsérni ennek

szépségét, gazdagságát, lakosainak müveltségét s egész életmódját. Az önző Velasqueznek

sem kellett több; amint e hireket hallotta, első gondolata is az volt, hogyan kerithetné hatal-

mába az annyira magasztalt országot. De minthogy öccsében nem bizott eléggé, mást keresett

céljai eszközéül; még pedig olyant, kit elég ügyesnek, elővigyázónak s bátornak ismert ugyan,

de kiről egyszersmind azt hitte, hogy nem nagyravágyó s igy nem is törekszik majd hóditó

gyanánt lépni fel. E férfiu C o r t e z F e r d i n a n d volt.

Cortez Ferdinand 1485-ben született, Spanyolországnak Medellin nevü városában. Atyja, ki

előkelő nemes ember volt, azt kivánta, hogy fia a salamancai egyetemen a jogot tanulja;

csakhogy e pálya a heves, kalandvágyó ifjura semmi vonzóerőt sem gyakorolt és sokkal több

kedvet mutatott ahhoz, hogy a kardot forgassa, mint a könyveket. E vágy végre annyira erőt

vett rajta, hogy husz éves korában elhagyta hazáját s Haitiba vándorolt ki, azt remélve, hogy

ott megtalálja a teret müködéséhez.

S csakugyan, rövid idő alatt oly nélkülözhetetlenné tudta magát tenni, hogy a kormányzó az

egyik gyarmat birájává nevezte ki. De Cortez nagy hatáskör után vágyódott. Velasquezzel

Cuba szigetére ment s itt oly szerencsével harcolt, hogy a seregben »a vitéz« néven vált isme-

retessé. A harc végeztével Cortez letelepedett s meg is házasodott San Jagoban, hol nemsoká-

ra a város birájává nevezték ki.

De a nyugalmas élet nem tartott soká. Velasquez rövid idő mulva ismét egy hajóhadat szerelt

fel, hogy egy uj aranyország meghóditására kiküldje s figyelme most Cortezre irányult, kit

alkalmasnak talált arra, hogy a hajóhad parancsnokává tegye. Cortez természetesen örömmel

fogadta el a megbizást, de ami a legénység kiválogatását s a hajók felszerelését illeti, ebben

annyi tapasztaltságot és egyszersmind annyi függetlenséget árult el, hogy Velasquezt ugy-

szólván aggodalomba ejtette.

* Szöveghiány! (az elektronikus változat szerk.)

11

- Ha Cortez már most is ily keveset törődik szavammal - gondolá a helytartó - s ha már most

is alig tekint urának, ugyan mit fog tenni akkor, ha majd valami hatalmas birodalmat fedez fel

s azt el is foglalja? Jobb lesz, ha visszaveszem tőle a parancsnokságot s e hatalommal oly

valakit ruházok fel, ki jobban fog reám hallgatni!

Cortez figyelmét nem kerülte ki a kormányzó szándéka, de tervei minden eshetőségre készen

voltak.

Egy reggel az a hir terjedt el, hogy Cortez már felszedette a horgonyt s utra is kelt hajóhadá-

val, de ugy, hogy Velasqueztől bucsut sem vett. A szigetnek egy távolabbi pontján azonban

Cortez ujra kikötött, hogy folytassa a hajóknak félbenmaradt felszerelését s hogy minden

szükségessel ellássa magát. Cortezt ez alkalommal csak katonáinak odaadó hüsége, és ragasz-

kodása mentette meg Velasqueztől, kinek dühe nem ismert határt.

1519. február 12-én Cortez ujra megindult s a mexicoi öböl hullámain át most már egyenesen

az ismeretlen ország felé tartott. Időközben hajói számát már tizenegyre emelte, de ezek

között voltak természetesen oly kicsinyek is, melyeket csupán az élelmi szerek szállitására

lehetett használni.

S a vakmerő Cortez el mert indulni ily csekély haderővel, hogy meghóditson egy oly birodal-

mat, melynek milliók kelhettek védelmére! Ezért a bátorságáért és vakmerőségéért nevezték

el: az i n d i á n o k r é m é n e k .

Tabaskoban nagy városokra leltek, jó rendben tartott utakra s termékeny földre, mely kitü-

nően volt müvelve s leghasznosabb növényeket termette. De amily kellemesen lepték meg a

fölfedezőket az ily látványok, ép oly borzalmat keltett bennük az országban folytatott bálvány-

imádás. - Fekete gránit oszlopokon visszataszitó rutságu alakok állottak s e félig állati, félig

emberi alaku szörnyeknek mesés számu emberáldozatot hoztak a pompás templomokban.

A tabaskoi benszülöttek harcias törzs voltak s eleinte elkeseredetten küzdöttek a betolakodók

ellen, ugy hogy csakhamar heves összeütközésre került a dolog, melyben 80 indián s néhány

spanyol el is vesztette életét. De Cortez itt meglepő jelét adta ügyességének s a legegyszerübb

módon meg tudta nyerni azon sziveket, melyek kevéssel azelőtt a leglángolóbb gyülölettel

voltak eltelve iránta.

Két elfogott törzsfőnököt ugyanis maga elé hozatott. Képzelhetni, mily félelem tölté el a

foglyok lelkét, kik időközben ugy is megtanulták a spanyolok hatalmát rettegni. De mily nagy

volt bámulatuk, midőn Cortez nemcsak szabadságukat adta vissza, hanem meg is ajándékozta

őket európai csecsebecsékkel. E nap ugyszólván fordulópontot képezett Cortez pályáján, mert

ez egy tettével egészen megszerezte a benszülöttek bizalmát s a törzsfők egymásután siettek

hódolatukat Corteznek bemutatni. Az előbbi ellenségek most kölcsönösen biztositották egy-

mást a békéről s igéreteiket ajándékokkal erősitették meg, miáltal mindkét fél sokat nyert.

Többek között az egyik kacika (törzsfő) husz indián leányt küldött Cortezhez, kik igen jóizü

kenyeret tudtak sütni kukoricalisztből s ez természetesen nagy jótétemény volt Cortez egész

táborára nézve. A leányok egyike, Marina, egy indián főember leánya volt, kit gyermekkorá-

ban raboltak volt el szülőitől s később eladták a kacikának, Tabaskoban. Marinát a természet

nemcsak kiváló szépséggel, de rendkivüli szellemi tehetséggel is megáldotta s minthogy a

leány rövid idő alatt megtanult spanyolul, igen jó segitségére volt a vezérnek a mexicoiakkal

való érintkezésben.

Az indiánokat semmi sem lepte meg annyira, mint mikor a lovakat látták. Mikor a kacika

népének legelőkelőbbjeivel Corteznél volt, meghallotta a lovak nyeritését. A szokatlan hang

oly rettegéssel töltötte el őket, hogy aggódva kérdék, mi bajuk ezeknek a félelmes teremtmé-

nyeknek, melyeket nem is mertek az állatok közé számitani. A spanyolok erre azt felelték,

hogy a lovak azért haragusznak, mert a spanyolok nem elég keményen büntették a törzs-

12

főnököt és népét a spanyolokkal való dacolásáért. Midőn az indiánok ezt hallották, mindent

megtettek, hogy a félelmes lényeket kiengeszteljék. Szőnyegeket hoztak a lovaknak nyugvó-

helyül, eleség gyanánt pedig nagymennyiségü szárnyast. Azután alázatosan bocsánatot kértek

a lovaktól s ünnepélyes igéretet tettek, hogy sohasem fogják őket többé hasonló hibával meg-

haragitani.

MÁSODIK FEJEZET.

Cortez találkozása Mexico császárával.

Az indiánok szavaiból nemsokára azt is megtudta Cortez, hogy mind e törzsek egy hatalmas

uralkodónak vannak alárendelve, kit Montezumának neveznek. Elmondták továbbá, hogy ez

Tabaskotól mintegy husz napi járó földre egy pompás, népes városban él, alattvalói azonban

nem igen szeretik. Cortezt a bennszülöttek mindenütt »a nap fia« gyanánt üdvözölték, mint ki

keletről jött s egyenesen azért, hogy helyzetükön javitson. A spanyolok természetesen a leg-

rövidebb idő alatt kikérdezték a benszülötteket afelől, hogy van-e arany e tartományban. Azt a

választ nyerték, hogy Mexico, Montezuma legfőbb birodalma dusgazdagon termi a fényes

érceket.

A kincsvágyó, kapzsi spanyoloknak sem kellett több. Amint ezt hallották, késedelem nélkül

folytatták utjokat, előbb hajón hatolva előre egészen addig, hol most Vera-Cruz fekszik, majd

ideérve, ismét szárazföldön folytatják utjokat.

Ezalatt azonban Montezuma - ki futárjai révén mindent tudott, ami csak birodalmában történt

- szintén értesült az idegenek megérkezése felől. Nem késett tehát s követeket küldött Cortez-

hez, kik a Montezuma által neki szánt gazdag ajándékokat átadva, kérdést intéztek a hóditó-

hoz, hogy mily szándékkal lépett e birodalom földjére? Cortez azt válaszolta, hogy őt egy

hatalmas, nagy uralkodó küldte, ki az Oceánon tul lakik s ki egy fontos ügyet szeretne el-

intézni Montezumával.

Mialatt a követek a hóditóval beszéltek, a spanyolok azt vették észre, hogy a mexicoiak közül

többen az idegenek fegyvereit, lovait s hajóit igyekeznek egy darab kartonra lerajzolni. Nem

állhatták meg, hogy meg ne kérdezzék, mi célból teszik ezt, mire ezek azt felelték, hogy haza-

térve mindezt megmutatják s megmagyarázzák a császárnak. Corteznek most az jutott eszébe,

hogy jó volna az indiánoknak az európaiak hatalmáról s ügyességéről némi fogalmat nyujtani

s ezért parancsot adott egész csapatának, hogy fegyverkezzenek fel s rendezzenek hadgyakor-

latot a bennszülöttek előtt.

A dolog nem téveszté el hatását s az indiánok megdöbbenve nézték végig az ütközet borzal-

masan szép látványát, s hazatérve oly hireket vittek Montezumának, melyek ezt komoly

aggodalomba ejtették. Sokáig tünődött, mily álláspontot foglaljon el az idegenekkel szemben,

de végre is arra határozta magát, hogy jobb lesz, ha nem keveredik velük harcba, hanem aján-

dékokkal igyekszik őket fővárosától távoltartani.

Mintegy tiz nap mulva ujból megjelentek Montezuma követei Corteznál, még pedig ezuttal

száz rabszolga élén, kik mindannyian müvészi becsü drágaságokkal voltak megrakva.

A kincsvágyó spanyolok megdöbbenve, de egyszersmind a legnagyobb gyönyörüséggel legel-

tették szemeiket e kincsek halmazán, mely oly gazdagságról tanuskodott, mi legmerészebb

vágyaikat is felülmulta. Voltak ott gyapotszövetek, melyek finomságra és fényre a selyemmel

versenyeztek, voltak továbbá állatok és növények tarka tollakból készitve, de oly müvészettel,

hogy mindenki festménynek nézte; az ékszerek pedig mind tömör aranyból voltak s szinte

elvakitották csillogásukkal a szemlélőt. De mindezt felülmulta fényben két kocsikerék nagy-

13

ságu korong, szintén szinaranyból, melyek a napot és a holdat ábrázolták. Ugy látszott, mintha

a mexicoiaknak nem is lett volna más szándékuk, mint a spanyolok kincsszomját még jobban

fokozni, mert a fentebb felsorolt drágaságokon kivül több ládát hoztak tele drágakővel,

gyöngygyel és aranyporral, amit mind hazájuk aranybányáiból s folyamaiból nyertek.

Cortez nagy hálával vette át e kincseket a követektől, kiket fejedelmi uruk kedvéért kitüntető

szivességgel fogadott. De ekkor a követek is elmondták küldetésük valódi célját s e szókat

intézték a hóditókhoz:

- Urunk és királyunk örömmel hallotta, hogy benneteket egy hatalmas uralkodó küldött ide az

Oceán másik partjáról. Barátsága jeléül itt küld neki néhány csekélységet. De azt izeni, hogy a

fővárosba vezető ut hosszu és veszélyes, miért is arra kér, álljatok el azon tervtől, hogy meg-

látogassátok s inkább hagyjátok el Mexicot.

- Uram pedig azért küldött ide, - válaszolt udvariasan Cortez - hogy nagy és fenséges

császárotoknak személyesen adjam át az ő szives üdvözletét s jó kivánatait; s biztositlak, hogy

soha sem lenne bátorságom dicső uralkodónk szine elé kerülni, ha el nem érném azt a nagy

célt, melynek kedvéért kétezer mértföld hosszu tengeri utat tettem.

Képzelhetni, mennyire meglepte e válasz a mexicoiakat, kik valóságos felségsértésnek tekin-

tettek minden szót, mely uruk parancsának ellentmondott. De viszont az európaiakat is

annyira tisztelték, hogy nem merték uruk parancsát ismételni; s igy inkább néhány napi határ-

időt kértek, mig ujabb határozat hirét hozhatják Montezumától.

Ebbe Cortez is beleegyezett azon feltétel mellett, hogy a választ a legrövidebb idő alatt tudtára

adják.

Tizednapra harmadszor jelentek meg a követek Cortez táborában és most is gazdag ajándé-

kokat hoztak a hóditóknak, de egyszersmind azt követelték uruk nevében, hogy a betörők

azonnal hagyják el a tartományt, különben 100.000 indus fegyverkezik fel nyillal, dárdával,

hogy kiüzze őket Mexicoból.

E merész szavak magát Cortezt is meglepték, embereire pedig éppen leverő hatással voltak.

Az elégedetlenek azonnal meg is kezdték alattomos munkájukat s igyekeztek a jövőt a

legsötétebb szinben tüntetni föl, hogy ezáltal társaikat is futásra birják.

- Mi lesz belőlünk, ha Montezuma hadai reánk törnek? Ha Cubába visszatérünk s Velasquez-

nak hirül visszük, hogy mit cselekszik Cortez, még jutalomban is részesülünk, mig itt a halál

várhat csak reánk. - E meggyőződés mind erősebb gyökeret vert az emberek lelkében és néhá-

nyan titkon egy hajót keritettek hatalmukba s elhatározták, hogy ennek segélyével visszaszök-

nek Cubába. Már az élelmiszereket is a partra hordták, midőn Cortez felfedezte az össze-

esküvést. Méltó haragjában azonnal elfogatta a cinkosokat s szigoru büntetést szabott reájuk.

De azért csakhamar belátta, hogy a lázongás ezzel még nincs kiirtva s hogy uj összeesküvéstől

lehet tartani. Sokáig gondolkozott, mi módon vegye elejét az ehhez hasonló eseményeknek s

végre oly eszme fogamzott meg agyában, melyhez hasonlót az egész világtörténelem fel nem

mutat. Az eszköz, melynek segélyével minden szökési kisérletet meg akart hiusitani, igen

egyszerü volt, de oly veszélyes, hogy a tettnek már csak puszta gondolata is visszadöbbentette

volna a kevésbé nagy lelkeket. Cortez ugyanis arra határozta magát, hogy minden hajóját

elégeti s ez által lehetetlenné teszi a szökést.

Természetes, hogy e szándékáról senki előtt sem beszélt nyiltan, de bátorsággal és csellel

mégis célhoz jutott.

Felszólitotta ugyanis a hajóácsokat - kiket a szökési kisérletnél a cinkosok bizonyosan meg-

vesztegettek volt - hogy vizsgálják meg a hajókat s aztán adjanak neki pontos tudósitást azok

állapotáról.

14

A hajóácsok véleménye az volt, hogy a jármüveket a vihar annyira megrongálta s a furóférgek

ugy összerágták, hogy e hajókkal a legrövidebb tengeri utra sem lehet vállalkozni. Cortez e

szókra nagy megdöbbenést szinlelt s látszólag igen nehéz szivvel adott parancsot arra nézve,

hogy bontsák szét a hajókat, s aztán az árbocfákat, a vasrészeket, a vitorlákat s a kötélzetet

hordják a partra, a puszta hajóroncsokat pedig sülyesszék a tengerbe, vagy égessék el.

Csupán egy hajót hagytak épségben, mert Corteznek ezzel nagy céljai voltak. Elhatározta

ugyanis, hogy e hajót levelekkel s ajándékokkal a királyhoz küldi Spanyolországba, megirva

neki mindazt, mit eddig tett s felszólitva azt, hogy tegye őt Velasqueztől egészen függetlenné.

Cortez tudta a módját, miként nyerje meg ezt a királytól. Elhatározta, hogy a Montezumától

kapott kincseket elküldi neki, hadd lássa a király, mily gazdag ország birtokába helyezi őt

Cortez, ha a király hajlandó lesz a hatalmat kezébe adni. De hogy az ország gazdagságáról

eléggé vonzó képet adhasson a királynak, arra nézve szükségesnek látta, hogy mindent elküld-

jön, amit csak kapott. Természetesen igy a tiszteknek, a katonáknak s a tengerészeknek le

kellett mondaniok az őket megillető részről.

Készségesen le is mondtak róla, hogy ezáltal megvásárolják az engedélyt arra, hogy életüket

és vérüket kockára tehessék.

Cortez nagy rábeszélő tehetségének megint sikerült e hatszáz emberbe uj lelket, uj bátorságot

önteni s rövid idő mulva mindnyájan azon egy gondolattól voltak áthatva, hogy itt csak két

dolog között van választás: vagy meghóditanak egy büszke birodalmat, vagy elvesznek az

ellenség kezétől.

HARMADIK FEJEZET.

El Mexicoba!

Cortez most már végleg el volt határozva arra nézve, hogy Mexico fővárosát felkeresi s e cél-

ból nem is késett a szükséges intézkedéseket megtenni. Most már egész serege 500 gyalogos-

ból, 15 lovasból s 6 matrózból állott, mert mintegy ötven harcosát az ujonnan megalapitott

gyarmatban, Vera-Cruzban hagyta volt hátra. Néhány kacika ugyan rendelkezésére bocsátotta

egész haderejét Corteznak, de ez megelégedett mintegy 1300 emberből álló csapattal s 1000

tehervivővel.

Amint megindultak a főváros felé vivő uton mindenütt népes helységekre találtak. A nagy

fegyelem, melyet tartott, a méltóság, mely a spanyolok minden tettét jellemezte s végre a

lovasok, kikről azt hitték, hogy a lovakkal össze vannak nőve, de mindenekfelett néhány jól

alkalmazott ágyulövés, - mindez annyira megfélemlitette a különben épen nem gyáva indián-

törzseket, hogy tanácsosnak tartották azonnal alávetni magukat a csodálatos idegeneknek,

mert azt hitték, hogy ily módon még megmenekülhetnek a veszélytől, ha talán e jövevények

az egész mexicoi birodalmat romba döntik.

Tlaskala gyarmat volt az, hol Cortez különösen kivivta magának a bennszülöttek rokonszen-

vét s ezek az által is igyekeztek ragaszkodásukat kimutatni, hogy a spanyolokat bőségesen el-

látták élelmiszerekkel; midőn pedig Cortez ismét tovább indult, a bennszülöttek ezrenként

csatlakoztak hozzájuk, mivel maguk is ellenséges indulattal viseltettek Montezuma iránt, ki

nemrég haddal támadta meg s le is igázta országukat. Mily nagy előny volt ez a spanyolokra

nézve! Midőn Tlaskalából megindultak, seregük már sok ezer ember számlált.

Hosszu, fárasztó ut után, 1519. november 8-án végre elérkeztek a mexicoi fensik legmagasabb

pontjára. Itt terült el előttük az a gyönyörü tágas völgy, mely ma is méltán bámulattal s el-

ragadtatással tölti el az utazó lelkét.

15

A tájnak központját egy nagy kiterjedésü tó képezi, melynek partjain hatalmas tölgy-, fenyő-

és cédrus-erdők sötétlenek, közbe-közbe apró falvakkal. Az óriási tó közepén pedig egy sziget

terült el, s ez nem volt más, mint maga a pompás, dusgazdag, gyönyörü főváros huszezer

házával! A házak lapos tetői megannyi virágos kertet képeztek s a hatalmas paloták, óriási

templomok, hófehér sugár tornyaikkal messziről fénylettek a nap sugaraiban. - A szokatlan,

megkapó szépségü városhoz csak hosszu gátakon és töltéseken lehetett eljutni.

E fény s e gazdagság láttán a spanyolok az első percben zavarodottan álltak meg, azt sem

tudva, álom-e amit látnak avagy valóság. Azt hitték, a tündérek birodalmába jutottak, oly

szép, oly ragyogó, oly csodás volt itt minden. Megjutalmazva látták magukat minden fárada-

lomért, minden szenvedésért, mit eddig kiálltak s már azt hitték, hogy e mérhetetlen kincs

mind az övék s mint a köd a nap előtt, ugy oszlott szét e pompa láttára minden aggodalmuk,

minden rettegésük.

Kétnapi folytonos ut után végre a tó partjára értek a spanyolok. Épen meg akartak már indulni

a gátak felé, midőn egy hatalmas menet közeledését vették észre. Az indus törzsfőnököknek

egész hosszu sora indult meg feléjük, kik tiszteletteljes némasággal közeledtek majd s Cortez

előtt mélyen meghajolva tovább vonultak. Ruházatuk finom gyapjuszövetből állott, fejékül

pedig tollbokrétákat viseltek.

Nemsokára maga Montezuma közeledett. Előtte azonban mintegy kétszáz szolga haladt,

fényes, kápráztató öltözékben, tollbokrétákkal diszitve. Pompás ruházatukkal azonban külö-

nös ellentétet képezett az, hogy megannyian mezitláb voltak. Páronként közeledtek a leg-

nagyobb csendben s amint a spanyol sereghez értek, azonnal megállapodtak s a nagy töltés két

oldalán foglaltak helyet hosszu sorban, hogy helyet adjanak a második, még sokkal pompá-

sabb menetnek, mely mögöttük közeledett. E csoport már csupa előkelő mexicoiból állott. A

négy legfőbb a középen haladt, egy arannyal, drágakővel és értékes tollakkal diszitett trónt

hozva. Ez emelvényen ült Montezuma. A menet élén pedig három főpap lépdelt, ezek a

kezükben tartott aranybotokat koronként ünnepélyesen fölemelték, mely jelre a nép azonnal a

földre borult, arcát elfedve, mintegy mutatni akarva ezáltal, mennyire nem méltók arra, hogy a

hatalmas uralkodó arcára tekintsenek.

Midőn már meglehetős közel értek a spanyolokhoz, akkor a menet megállapodék s néhány

mexicoi drága szőnyegeket teritett le, nehogy felséges uruk kénytelen legyen a durva port

érinteni. Ekkor az uralkodó is leszállt az emelvényről, két kacika vállára támaszkodva s aztán

lassan, méltóságos léptekkel haladt a félelmes idegenek felé.

Most Cortez is leszállt lováról s szokott nemes, fesztelen magatartásával odasietve Montezuma

elé, mély meghajlással üdvözlé Mexico urát. Ez pedig megcsókolta a saját kezét, miután azt

előbb a földhöz érintette volna s igy üdvözölte a jövevényt. Hazájában e köszöntés fejezte ki a

legnagyobb tiszteletet. E dolog nem is kerülte el a mexicoiak figyelmét, kik ahhoz voltak

szokva, hogy gőgös uralkodójuk még isteneit is csak egy leereszkedő fejbólintással szokta

üdvözölni.

Montezuma negyven év körüli férfi lehetett, középmagas, inkább szikár alak. Arcszine vala-

mivel világosabb volt, mint rézbőrü alattvalóié. Alakját szük, testhez álló gyapotköntös fedte,

karjait szabadon hagyva, mig válláról nagy, szintén gyapotszövetből készült köpeny omlott

alá s ez egészen el volt boritva arannyal, igazgyönggyel és ékkővel. Nyakán értékes lánc

függött, fejét tarka tollakból s aranyból készült korona fedte, mig lábán sima talpat viselt

aranyból.

Midőn Cortez átadta ura üdvözletét Montezumának s átnyujtott neki egy tarka, üveggyöngy-

ből készült nyakláncot, melyet eddig páncélján viselt; - akkor megindult a menet a város felé.

16

Montezuma egy nagy, kőből épült házat jelölt ki vendégeinek lakóhely gyanánt. Az épület

fallal körülkeritett udvar közepén terült el. Cortez ugy találta, hogy e hely egészen megfelel

céljainak s azonnal hozzálátott a munkához. A kapukhoz őröket rendelt, az ágyukat elhelyez-

tette, szóval az egész épületet várszerüen rendezte be. Ezek voltak Cortez első intézkedései,

amint csapatjával Montezuma fővárosába érkezett.

NEGYEDIK FEJEZET.

Montezuma elfogatása.

Cortez és Montezuma egy ideig a legjobb egyetértésben éltek együtt. A fejedelem ugyanis

emlékezett népének egy régi mondására, mely szerint őseik valaha keletről jöttek e honba, de

vezérök később eltávozott azon igérettel, hogy ismét vissza fog térni, még pedig azon céllal,

hogy az ország törvényeit megjavitsa.

Igy érthetjük meg, mikép történhetett az, hogy Montezuma a legjobb szándékkal volt eltelve

az idegenek iránt.

Főemberei között azonban többen voltak, kik sehogy sem tudták jó szemmel nézni az idege-

nek letelepedését s az is megtörtént, hogy egy kacika lefejeztetett egy spanyolt, s fejét aztán

elküldte Montezumának, mert meg akarta mutatni, hogy e jövevények is halandók, mint bárki

más.

E rémhir Cortezt vakmerő elhatározásra birta. Tervét mindjárt közölte is tisztjeivel s e terv

abban állott, hogy Montezumát akár szép szerivel, akár erőszakkal, de rá kell birni, hogy

Cortez várába jőjjön, honnan aztán ki nem bocsátandják mindaddig, mig csak a spanyoloknak

minden kivánságát nem teljesitette. Midőn a tisztek e tervet meghallották, minden bátorságuk

mellett is megrettentek s bevallották, hogy ha e merész tettet egyáltalán végre lehet hajtani,

ugy arra egyedül Cortez higgadt meggondoltsága lesz képes.

Másnap reggel a vezér egész legénységét a várudvarra gyüjtötte, meghagyva nekik, hogy ha

szükség lenne reájuk, ugy jőjjenek segitségére. Néhány kisebb csapatot pedig azzal bizott

meg, hogy azon az uton foglaljanak állást, mely Montezuma palotájához vezet.

Azon órában, melyben meg szokta volt látogatni Montezumát, Cortez e napon is utnak indult,

maga mellé véve ötöt legbátrabb tisztjei közül s felszólitva Marinát, a tolmácsot is, hogy

kövesse őket.

Cortezt és kisérőit a legnagyobb tisztelettel fogadták s azonnal bevezették Montezuma termei-

be. Néhány udvarias bevezető szó után Cortez azonnal rátért arra, ami a mexikóiak és spanyo-

lok között történt s nagy felháborodással emlékezett meg az egyik kacika hitszegő eljárásáról,

ki embereivel a spanyolokat és szövetségeseiket béke idején megtámadta, továbbá egy foglyot

embereivel vérszomjuk kielégitésére lefejeztetett s most ennek fejét dicsekedve hordoztatja

körül az országban. Cortez mindezek után még azt is hozzátette, hogy a hir magát Montezu-

mát is belevonja ez aljas tettbe, azzal vádolva őt, hogy embereit saját maga biztatta e hitsze-

gésre. Cortez azzal végezte, hogy a történtekért elégtételt akar, mert e tettben nagy sérelmet

lát urának, a spanyol királynak személye ellen.

Montezuma e vádra egészen elsápadt s hevesen bizonyitotta, hogy mindenben ártatlan. Azon-

nal parancsot adott néhány kengyelfutónak, hogy siessenek a lázadó kacikához s haladékta-

lanul hozzák Mexikóba.

17

Cortez kijelenté, hogy Montezuma szavainak tökéletesen hitelt ád, de hogy elkeseredett

katonáit kiengesztelje, arra kéri az uralkodót, teljesitse kérésüket s töltsön néhány napot a

spanyolok számára kirendelt várban, mig a lázadó kacikát elfogják.

E szavakra Montezuma annyira magánkivül volt meglepetésében és haragjában, hogy egy

szót sem tudott felelni. Cortez előadta neki, hogy hiszen ott is saját várában fog lakni s igy e

kérésben semmi sértő, semmi méltatlan nincs.

Végre a megdöbbent uralkodó is magához tért kissé s akkor e szókra fakadt:

- Mexikónak még soha sem volt olyan uralkodója, ki más ember akarata előtt meghajolt

volna. Népem pedig soha sem türné el azt, hogy királya önmaga adja magát foglyul.

Cortez, ki nem szándékozott erőszakhoz nyulni, minden rábeszélő képességét elővette, hogy

Montezumát megnyerje szándékának. Az uralkodó azonban hajthatatlan maradt. A szóvita

már majdnem három óra folyásáig tartott, anélkül, hogy valami eredményre jutottak volna.

Ekkor egy heves fiatal tiszt igy kiáltott fel:

- Mire való e sok szóbeszéd? Ragadjuk meg s ha ellenállásra gondol, döfjük le!

Montezumának észre kellett vennie, hogy e szavak értelme nem lehet valami kedvező, miért

is megkérdé Marinától, hogy mit mond a lovag. Marina elmondta előtte e szavak értelmét,

mire Montezuma ellentállása is megtörött s remegve mondá, hogy tökéletesen megbizik

Cortez szavaiban s hajlandó a spanyolokkal menni.

Erre előhozták a hordszéket s a menet megindult, Montezumát vive.

Az egész országban futó tüz gyanánt terjedt el az a hir, hogy Montezumát elfogták, mire a nép

nagy csoportokban gyült a menet köré. Néhányan jajgattak, mások sirva vetették magukat a

földre, a többiek pedig fejüket csóválva néztek a távozók után. Montezuma nem akarta, hogy

fogolynak tartsák s azért mosolyogva biztositotta alattvalóit, hogy egészen szabadakaratból

követi a spanyolokat, mert néhány napot társaságukban akar tölteni. E szavak némileg meg-

nyugtatták Montezuma alattvalóit s a spanyolok minden baj nélkül érkeztek foglyukkal

lakóhelyükre.

Montezumának szabadságában állott a legszebb szobákat választani ki lakóhelyül a várban,

hol mindenki a legnagyobb tisztelettel közeledett feléje s az is meg volt engedve, hogy előbbi

tanácsosai minden akadály nélkül meglátogathassák. Cortez azonban mégis fokonként több és

több megaláztatásban részesité az uralkodót.

Néhány nap mulva a vérszomjas kacika, ki Cortez egy emberét lefejeztette volt, megérkezett a

fővárosba néhány főemberével. Cortez törvényszéket hivott össze, mely a szerencsétleneket

máglyára itélte, mire az indusok azon reményben, hogy igy talán megmenekülnek, azt vallot-

ták, hogy a gyilkosságot Montezuma parancsára követték el.

E kijelentés, - lett légyen igaz, vagy koholt - Corteznek nagyon is kapóra jött. Azonnal a

fogoly fejedelemhez sietett, kijelentve, hogy e tettért neki is bünhődnie kell. Azután jelt adott,

mire néhány katona lépett be, hogy Montezuma kezére rátegyék a megalázó bilincseket.

Midőn ez megtörtént, Cortez is elhagyta az uralkodó szobáját s csak akkor tért vissza, midőn a

kacikán s emberein az itélet már végre is volt hajtva. Látszólag mély hódolattal közeledett

Cortez a boldogtalan uralkodó felé, kijelentve előtte, hogy az igazságnak elég van téve s igy

az ő bünhödésének vége. E szavak után sajátkezüleg oldotta le a fejedelem kezéről a bilincse-

ket.

Montezuma mélyen megindult a vezér jószivüségén! Megölelte azt, aki leigázta, s meghatva

biztositotta Cortezt örök hálájáról.

18

Igy keritette hatalmába Cortez lassanként az egész országot. Néhány tisztjét azzal bizta meg,

hogy járják be az országot, részint az ország nagyságát s állapotát megtudandó, részint pedig

hogy fölkeressék azon helyeket, hol aranyat és ezüstöt lehet találni. Montezumát pedig ezalatt

majd egy, majd másféle ürügy alatt rá tudta venni arra, hogy legbátrabb s legderekasabb fő-

embereit megfosztva hivataluktól, ezek helyébe oly gyáva és esztelen embereket helyezzen,

kiktől a spanyoloknak semmi okuk sem volt többé félni.

Nemsokára egy ujabb furfangos tervet eszelt ki Cortez. Elbeszélései folytán ugyanis Montezu-

ma rendkivül kiváncsi volt arra, hogyan épitik az európaiak azokat a hatalmas hajókat. Cortez

most elhozatta a hajóroncsokat, melyeket még Vera-Cruzban hátra hagytak volt s azonnal

parancsot adott a hajóácsoknak, hogy két kisebb hadihajót, ugynevezett brigantint épitsenek.

Időközben pontos tudomást szerzett a város körül lévő vizekről, Montezumával azonban el

tudta hitetni, hogy az egész hajóépitést egyedül az ő mulattatására gondolta ki.

Néhány nap mulva pedig azt kezdte Cortez a már ugy is eléggé lealázott uralkodó előtt han-

goztatni, hogy mind reá, mind birodalmára nagy haszonnal járna, ha magát a spanyol király

hübéresének nyilvánitaná, s évi adó fizetésére kötelezné. A boldogtalan Montezuma lelkiereje

ekkor már annyira meg volt törve, hogy némi ingadozás után ebbe is beleegyezett.

Erre azután összehivták az előkelő mexikóiakat s Montezuma ünnepélyesen kijelentette, hogy

az istenek akarata szerint egész birodalmával együtt aláveti magát a tengeren tul lakó ural-

kodónak, mivel közös törzsatyjuk révén ugy is ezt illeti a főhatalom.

Egyszersmind az alkirályokat is felszólitotta, hogy hódoljanak meg a legfőbb ur előtt s ezentul

neki fizessenek adót, ugy, mint azelőtt Montezumának.

Az egybegyültek minden további ellenállás nélkül hüséget esküdtek a spanyol királynak s

hódolatuk jeléül roppant kincseket adtak át a jövevényeknek. Az ajándékok értéke 15 millióra

rugott, s ez összegből egy ötödrészt a spanyol király, egy ötödrészt a vezér kapott, a többit

pedig a katonák között osztották szét.

ÖTÖDIK FEJEZET.

Cortez diadala Narvaez fölött. Váratlan segély.

Montezuma titokban azon reményt táplálta, hogy rettegett vendégei most már, miután e tenger

kincset megkapták, ismét tovább mennek. Cortez meg is hagyta őt e hitben s azt mondta, hogy

utazásuk csak azért késik, mert még néhány hajó épitése van hátra. Valójában pedig ugy állt a

dolog, hogy Cortez segédcsapatok érkezését várta Spanyolországból, hova már kilenc hónap-

pal azelőtt elküldött volt egy hajót levelekkel, fontos tudósitásokkal és értékes ajándékokkal.

Egyszer a futárok, kiknek kötelességük volt a császárt mindenről értesiteni, ami az országban

történik, egy darab gyapotszövetet hoztak, melyre tizennyolc hajó s egész csapat fegyveres

volt festve. Cortez magán kivül volt örömében, midőn ezt látta, mert meg volt róla győződve,

hogy ez csak a Spanyolországból érkező segélycsapat lehet.

Nemsokára azonban be kellett látnia, hogy nagyon csalódott. Azon hajót ugyanis, melyet a

királyhoz küldött, Velasquez feltartóztatta s Cortez szándékát megtudva, azonnal utnak

inditott egy hajóhadat. Ez 18 hajóból, 900 gyalog- és 80 lovaskatonából állott. Volt továbbá

80 embere puskával s 150 nyillal fölfegyverkezve. E haderőhöz még 12 ágyu járult s az egész

sereget egy Narvaez nevü tiszt vezette, kinek parancsa volt Velasqueztől arra nézve, hogy

Cortezt bilincsbe verve küldjék haza Cuba szigetére, s helyette maga folytassa a hóditást

Velasquez nevében.

19

Cortez először megkisérlette Narvaezt nagy ajándékok árán a maga részére nyerni, csakhogy a

fiatal hős sokkal többet álmodozott a Mexikóban szerzendő babérokról, nemhogy hajlandó

lett volna a dicsőséget pénzen eladni. Cortez követét fogsággal fenyegette s kijelenté, hogy

Cortezt lázadónak s árulónak tartja, ki ellen minden erejéből küzdeni fog. Dijat is tüzött ki

annak számára, ki Cortezt élve kezeibe adja; igy aztán megtörtént a jeladás a háborura, s most

már csak két ut volt, győzni vagy meghalni.

Cortez tehát hozzálátott az intézkedésekhez. Egyik legügyesebb tisztjét, Alvaradot, 150 ember-

rel s az összes ágyukkal a várban hagyta őrség gyanánt, maga pedig megindult egy maroknyi

csapattal az érkezők elé, Montezumának azt mondva, hogy barátai fogadására siet. Tlaskalá-

ban megkapta a kért segélycsapatot s ekkor aztán megindultak testvéreik ellen, kik most meg-

annyi ellenség gyanánt közeledtek.

Szerencsére Narvaez nem volt elég eszélyes és sem katonái, sem a benszülöttek körében nem

tudott bizalmat kelteni s az előbbiek közvetlenül követték, az utóbbiak pedig mindenféle

akadályokat támasztottak. S igy midőn Cortez emberei titokban Narvaez táborát bejárva, bő-

kezüen osztogatták a pénzt a katonák között, ezeknek fele már akkor átpártolt Cortezhez,

mielőtt még ütközetre kerülhetett volna a dolog.

De nem csupán a fortélyosság volt az, ami itt győzött. Cortez emberei megfeszitett erővel

haladtak s egyszer csak ott voltak az ellenség mellett, sokkal előbb, semmint ezek csak sejt-

hették volna is.

Egy koromsötét éjjel aztán átgázoltak a folyón, mely még elválasztotta őket az ellenségtől s

aztán egy iszonyu, heves ostrommal annyira megzavarták az álmukból felriadt katonákat,

hogy ezek azt sem tudhatták, honnan jön az ellenség s voltakép mekkora csapat az, mely igy

rajtuk ütött? Néhány pillanat mulva majdnem minden fegyver Cortez hatalmában volt, ki most

e fegyvereket Narvaez serege ellen irányozta.

Maga a vezér elvakult bátorsággal, eszeveszetten rohant az ütközetbe, de rövid idő mulva

halálosan megsebesitve foglyul esett.

Cortez bocsánatot igért mindazoknak, kik hozzá csatlakoztak s igy még mielőtt a hajnal föltet-

szett volna, Cortez fényes győzelmet vivott ki Velasquez serege fölött. A fogoly spanyolokkal

a lehető legjobban bánt. Választásukra bizta, hogy mit kivánnak inkább, az ő zászlóalja alatt

harcolni, vagy hazatérni Cubába?

A legnagyobb rész az előbbire határozta magát s igy Cortez előbbi kis seregéhez egy éjjelen át

nyolcszáz és jól fölfegyverzett katonát nyert, ami óriásilag megnövelte hatalmát, bár ez az

országhoz képest már ugy is nagy volt.

Narvaez, ki időközben magához tért, a kétségbeeséshez volt közel haragjában és szégyenében.

Cortez őt is meglátogatta s igyekezett megnyugtatni és kibékiteni, mire a fogoly vezér igy

felelt:

- Önnek, sennor Cortez, elég oka van hálát adni a szerencséért jó csillagzatának.

- Igaza van, - viszonzá Cortez büszkén, - de biztosithatom, hogy e multkori győzelmet a

legkisebbek közé számitom, azok között, melyeket e világrészben véghez vittem.

Cortez távoztakor parancsot adott, hogy a vezért a legjobb ápolásban részesitsék, felépülése

után pedig tartsák Vera-Cruzban.

Ezen intézkedéseket megtéve, Cortez ismét utban volt a főváros felé, de utközben azt a meg-

döbbentő hirt hozták kengyelfutói, hogy a bennszülöttek fellázadtak a spanyolok ellen. A

hóditó e hirre fokozott gyorsasággal sietett a lázadás szinhelyére, mert az a rémitő gondolat

ötlött eszébe, hogy a bennszülöttek ezalatt a fővárosba vezető hidakat is lerombolhatták s igy

20

az ut egészen el van zárva. De ehhez a mexikóiak vagy esztelenek, vagy gyávák voltak, s

Cortez a hidakat egészen ugy találta, amint távoztakor hagyta volt; még csak katonákat sem

talált rajtuk s igy minden ellentállás nélkül vonulhatott be a várba.

De milyen más volt a mostani bevonulás, mint Cortez első megjelenése e városban! Most nem

jött eléje senki, hogy fogadja; senki, hogy megbámulja vagy örömmel üdvözölje az érkezőket.

Az utcák csendesek s kihaltak voltak s a spanyolok lakóhelyéül rendelt vár kapui pedig zárvák.

Az örömujjongás csak akkor hangzék fel, midőn a várbeli őr a vezér jöttét jelezte. E hir ujra

lelket öntött a katonákba, s midőn Cortez csakugyan levonult a várudvarra, alig akart vége

szakadni a kölcsönös üdvözléseknek és ölelkezésnek. Alvarado és vitézei magukon kivül

voltak örömükben a fölött, hogy oly váratlanul megszabadultak nehéz helyzetükből, mig

Cortez és csapata szinte szédült a kettős örömtől, melyet a diadal s most a viszontlátás szerzett

nekik s még Montezuma is - ki szavának ura volt s ott maradt a várban, - őszinte örömet

mutatott legázolói sikere fölött.

HATODIK FEJEZET.

Montezuma életét veszti. Gyászos éj.

Cortez most tudta csak meg a lázadás okát. Alvarado ugyanis egy nagy ünnep alkalmával

puszta gyanura több előkelő mexicoit megtámadott s legyilkoltatott. Ezt már az eddig annyira

türelmes mexikóiak is megsokalták s ahány fegyverfogható ember csak volt, - számszerint

mintegy 60.000, - az mind felkészült s egy esős éjen, körülbelül egy hétre Cortez megérkezése

után, megtámadták a várat. Az ostrom eredménye igen fenyegetőnek mutatkozott, mert a tá-

madókban nagy bátorság, sőt vakmerőség párosult a meggondoltság és ravaszsággal. Néhány

ostromot ugyan visszavertek a spanyolok, de közülük is igen sokan vesztették életüket, sőt

maga Cortez is megsebesült. Mindenütt dult a harc és a halál s ehhez járult még az is, hogy az

ostromlóknak sikerült egy éléskamrát felgyujtani, minél fogva Cortez kénytelen volt ennek

oltására rendelni ki csapatának egy részét.

Ez általános romlás és pusztulás közepette Corteznak azon eszméje támadt, hogy Montezuma

segitségét is felhasználja megmentésükre. S csakugyan sikerült is rábeszélnie a fejedelmet,

hogy a palota tetején megjelenve, beszédet intézzen népéhez, mert Cortez meg volt győződve,

hogy a nép vakon fog reá hallgatni, s ismét helyreáll a béke.

Montezuma erre felöltötte diszruháját, vállára vette kék és fehér sávos köpenyét, melyet

mellén csillogó zöld drágakövekből készült értékes lánc tartott össze. Midőn már aranyos

saruit is felkötötte s koronáját is homlokára tette volt, akkor kilépett a ház sik, lapos tetejére.

Amint a tömeg az uralkodót megpillantotta, a tomboló lárma egy pillanat alatt néma csendnek

adott helyet, mire Montezuma igy szólalt meg nyugodt hangon:

- Szeretett és hüséges alattvalóim, mi az oka annak, hogy fegyvert fogtok vendégeink ellen?

Azt hiszitek, ugy látom, hogy fogoly vagyok s most meg akartok szabaditani. Ámde én nem

vagyok rab! Saját akaratomból tartózkodom itt a spanyolok között, kik barátaim. Meg akarom

ismerni szokásaikat s erkölcseiket, hogy ezáltal is megmutassam tiszteletemet azon hatalmas

uralkodó iránt, ki őket ide küldte volt. De a spanyolok rövid idő mulva már ugy is elhagyják a

várost, ne zárjátok el azért az utat, hanem tegyétek le a fegyvert s maradjatok nyugodtan!

E jó szándékkal elmondott szavak azonban tökéletesen eltévesztették hatásukat. A nép között

először tompa zugás keletkezett, mely csakhamar lázongó, irtózatos hangzavarrá fokozódott s

az elkeseredett nép dühe ily szókban tört ki:

- Gyáva! Rabszolga! Asszony!

21

Montezuma ujra megkisérlé szavát fölemelni s kezével is intett. Hiába! A nyilaknak s kövek-

nek egész zápora omlott a fejedelemre. A spanyolok ugyan azonnal oda siettek, hogy paj-

zsaikkal megvédelmezzék, de már késő volt minden. Néhány jól irányzott nyil megsebezte, s

egy nagy kő, mely a boldogtalan fejedelmet épen halántékon találta, eszméletétől is megfosztá

s Montezuma ájultan rogyott a tetőzetre.

Midőn a mexikóiak fejedelmüket leesni látták, egyszerre erőt vett rajtuk a megdöbbenés, a

rémület és a bünbánat. Ijedve futottak szerte, mintha attól féltek volna, hogy a villám sujtja le

őket e gyilkolás miatt.

Montezuma néhány óra mulva magához tért, de az a gondolat, hogy saját alattvalói követték

el e merényletet, csaknem az őrjöngésbe vitte. Dühe annyira ment, hogy végre is le kellett

kezét fogni, nehogy elvegye saját életét. Hiába igyekezett őt Cortez megnyugtatni, a fejede-

lem minden vigasztaló szót visszautasitott s haraggal tépte le sebeiről a kötelékeket, hogy

ezáltal halálát siettesse. E heves kedélyizgalom s ezenkivül azon makacsság, mellyel minden

táplálékot visszautasitott, csakugyan siettették a halált, mely harmadnapra be is következett.

HETEDIK FEJEZET.

Mexico meghóditása. Cortez utolsó évei és halála.

A mexicoiak néhány nap mulva uj uralkodót választottak, Guatemozint. Ez óriási sereggel

várta a hóditókat s igy képzelhető, hogy hosszas és véres ütközetek folytak, miközben a spanyo-

lok egy alkalommal ismét kénytelenek voltak meghátrálni. De a harc végre mégis a spanyolok

javára dőlt el, mert mit használt a mexicoiak minden halálmegvetése, ha a spanyolok folyton

hadicseleikkel álltak ellenük, melyekhez a bennszülöttek egyáltalán nem voltak szokva. Alig

néhány rövid óra után meghóditották a várost a spanyolok.

A város meghóditását nyomon követte a körülfekvő vidék leigázása s rövid időn az egész

tartománynak azon kemény bánásmód jutott osztályrészeül, amelyet már mintegy husz év óta

a legelőbb meghóditott szigetek lakói voltak kénytelenek elszenvedni.

Cortez most már hatalma tetőpontján állott s uj müködését azzal kezdte, hogy Mexicot ujra

felemelje romjaiból. Elhatározta, hogy e város lesz az első Amerika összes városai között s ez

csakugyan igy is volt egy hosszu ideig. A körülötte fekvő földeket tisztjei és katonái között

osztotta fel, de a szegény mexicoiak sorsán nem hogy javitottak volna a spanyolok, hanem oly

nehéz bányamunkával terhelték őket, hogy ezek száma szemlátomást fogyott.

Az elgyötört nép több izben megkisérte a szolgaságot lerázni, de az ily törekvések lázadásnak

lőnek bélyegezve s iszonyu büntetéseket vontak maguk után.

Cortez kezében most már óriási hatalom volt, ámde azért a meghóditott birodalom szervezését

még sem bizták reá. Odaküldtek ugyanis néhány spanyol tisztviselőt, hogy a koronát meg-

illető jövedelmeket beszedjék, de ezek a kezükbe adott hatalmat jogtalanul terjeszteni kezd-

ték, s még a helytartó fölött is ugyszólván birói fölényt akartak gyakorolni. Cortez viszont

nem volt hajlandó ezt türni, mi sok surlódásra adott alkalmat. A tisztviselők ezért bevádolták

a királynál s annyit panaszkodtak, hogy Mexicoba egymásután érkeztek a követek, hogy

Cortezt itélőszékük elé vonják s felette parancsoljanak. Cortez azonban nagyon büszke volt

ahhoz, hogy azon országokban, mely nagy tetteinek szinhelye volt, vétkes gyanánt engedjen

maga felett itélni s azért is elhatározta, hogy Spanyolországba utazik s személyesen kéri fel a

királyt, tenne ez ügyben igazságot.

Meg is jelent s mindenki szeme tisztelettel s bámulattal irányult azon rendkivüli férfiura,

kinek tettei és dicsősége elhomályositották mintegy a legnagyobb hősökét is. Királya is kitünő

22

szivességgel fogadta, grófi rangra emelte s nagy kiterjedésü földet adományozott neki Mexico-

ban. De mindemellett Corteznek még sem teljesült minden kivánsága. Minden, amit elérhe-

tett, csak az volt, hogy vezéri méltóságában megerősitették s felhatalmazták arra, hogy uj fel-

fedezési utakat tegyen. Az ország kormányzására és a legfőbb hatalom gyakorlására azonban

külön törvényhozó testületet rendeltek, melyet királyi törvényszéknek neveztek.

Cortez kedvetlenül tért vissza Mexicoba s ettől kezdve egymást érték életében a kellemetlen-

ségek. Hogy szórakozzék, uj viszontagságokba s veszélyekbe rohant bele s leirhatatlan fára-

dalmak után sikerült is neki 1536-ban felfedezni azon nagy félszigetet, mely Északamerikával

összefüggésben van s melyet Californiának neveznek.

Midőn visszatérte után ismét csak annyit keseritették, elhatározta, hogy királya kegyében s

igazságszeretetében bizva, még egyszer elmegy Spanyolországba, hogy sérelmeit előadja.

Midőn erre magát eltökélte, akkor nem is gyanitotta a boldogtalan, hogy uj, még keserübb

sérelmeknek megy elébe.

Ezuttal hidegen fogadták, figyelmetlenül hallgatták meg s kicsinylőleg utasitották el. Ugy

látszik, most már el volt feledve mindaz, mit hazája érdekében tett a nagy férfiu; vagy pedig

azt hitték, hogy mindazért már eddig is bőven meg van jutalmazva.

Hét éven át hitegették udvarias szavakkal, mig végre a hálátlanság feletti méltó elkeseredés

véget vetett életének. Cortez 1547. december hó másodikán halt meg Sevilla mellett fekvő

falusi birtokán. Holttestét, végakarata szerint Mexicoba szállitották át, mert talán maga is mél-

tatlannak tartá szülőföldjét arra, hogy ez fogadja magába azon jóltevőjét, kit életében annyi

hálátlansággal jutalmazott.

23

Az amerikai Robinson.

Irta: Cooper.

ELSŐ FEJEZET.

Szerencsétlen utazás.

Történetünk a mult század végén játszik, midőn még egy-egy tengeri ut a Nagy- vagy Csendes-

Oceánon ezer meg ezer veszélylyel volt összekötve. S az 1796. év október havában mégis egy

óriási és gyönyörü hajó indult meg Philadelphiából, hogy esetleg mind e veszélyekkel szembe-

szálljon. A szép, nagy hajót »Rancocus«-nak nevezték s kapitánya azon megbizást vette a

hajó tulajdonosaitól, hogy néhány szigeten kikötve, ott santálfát szerezzen be s ezt aztán

Chinában theáért cserélje be.

A hajó kapitányát Crutchely-nak nevezték s ez a derék tengerész tökéletesen meg is felelt

volna hivatásának, ha egy nagy hibája nem lett volna. De mi tagadás benne, a kapitány bizony

nagyon szerette a grogot s néha ugy hozzá is látott, hogy ilyenkor azután jó ideig képtelen volt

a szolgálatot teljesiteni.

Szerencsére első tisztje, Woolston Mark, fiatal kora mellett is csak olyan derék tengerész volt,

mint akár maga a kapitány s olyankor ha ez nem volt alkalmas dolgai elvégzésére, akkor

Mark mindent a lehető legpontosabban elvégzett helyette.

Woolston Mark egy tekintélyes bristoli orvos fia volt, s atyja eredetileg a tudományos pályára

szánta, de midőn a fiu egyszer egy tengeri hajót pillantott meg, ez oly mély benyomást gya-

korolt lelkére, hogy ezentul hallani sem akart más pályáról, mint a tengerészetről s hiába

voltak atyja fenyegetései, anyja könyjei, az ifjut semmi sem tántoritotta el föltett szándékától.

S a választott életpálya csakugyan tökéletesen meg is felelt Mark képességeinek, amit leg-

jobban bizonyit az, hogy 25 éves korában már tiszt volt s ez idő alatt több tengeri utazás alatt

kitüntette magát.

Crutchely kapitány már mintegy két hónapja vitorlázott a hatalmas tengeren, keresve azon

szigeteket, ahol santálfát kellett volna beszereznie, de szárazföldnek mindeddig nyomát sem

látták.

Egy este, mintegy félórával a nap lemente előtt igy kiáltott le az őr az árbockosárból:

- Fehér vizet látok!

E kiáltásra általános mozgás keletkezett a hajón s Mark azonnal a kapitányhoz sietett, hogy

jelentést tegyen, ez azonban, fájdalom, ismét ittas volt, s e hirre csak hitetlenül rázta fejét.

Csak akkor kezdte hinni, hogy valóban nagy veszély előtt állanak, midőn az őr igy kiáltott:

- Hullámtorlódás!

Erre azonnal parancsot adott, hogy vessék ki a mérőónt, a vitorlákat pedig vonják be. Már-

már ugy látszott, mintha minden veszélyen tul lennének, mert sem a hullámverés zaja nem

hallatszott, sem a fehér viz fenyegető látványa nem ijesztette őket, midőn egyszerre csak az

egész láthatárt különös fény világitotta be; nemsokára az egész tenger fehér szinben csillogott

s a torlódó hullámok tompa moraja töltötte be a levegőt. A hajó zátonyra került s néhány

pillanat mulva mozdulatlanul állva maradt.

24

Az éj sötétsége csak növelte a pillanat borzalmait, de ezeknek hatása alatt a kapitány meg

ugyszólván egyszerre kijózanodott; nyugalommal s érthetően osztá parancsait s mindenütt ott

lehetett látni, ahol tanácsra vagy segélyre volt szükség.

A hajó orrán, hol a második tiszt izgalmában azt sem tudta, mit csináljon, nagyon rosszul

ment a dolog. Midőn a kapitány ezt látta, odasietett s maga kezdte a parancsokat adni. Már

épen minden jó rendben lett volna ismét, midőn egyszerre egy toronymagasságu hullám

csapódott a hajóhoz s egészen elboritotta azt. A hullám rövid idő mulva ugyan elsimult ismét,

de akkor rémülve látták, hogy a kapitány nincs sehol. Bizonyosra lehetett venni, hogy a

hullám söpörte le a fedélzetről.

Mark azonnal kötelessége után látott s kisérletet tőn a kapitány megmentésére. A mentőcsóna-

kokat tüstént lebocsátották s Mark hat erős, ügyes legénynek adott parancsot a kapitány föl-

keresésére. Maga ott állt az előárboc mellett s feszült figyelemmel nézett a csónak után, de

alig néhány percre a csónak is eltünt szeme elől, emberestül, evezőstül együtt; nem is látta

őket többé soha. Egy ismeretlen, közös végzet egy pillanatban ragadta el a kapitányt és nyolc

emberét a legderekabbak közül.

A nagy veszteség mellett azonban nem volt szabad megfeledkezni arról, hogy a munkát

folytatni kell, fennakadás nélkül. Mark örömmel vette észre, hogy e közben mélyebb vizre

tértek, s már épen parancsot akart adni, hogy horgonyt vessenek, midőn egyszerre ismét óriási

hullám emelkedett, mely az egész hajót elnyeléssel fenyegette.

Midőn a láthatár ismét tisztulni kezdett, Mark egyszerre csak egy csónakot vett észre, mely

nagy gyorsasággal haladt a hajótól egyre távolabb. Mark alig hitt szemeinek. Még jobban

szemügyre vette tehát, s ime mit látott? A második tiszt, ki ugyszólván az egész szerencsét-

lenségnek okozója volt, s ki Markkal is nem egyszer összetüzött, most nem akarva alatta szol-

gálni, az élelemkészletet titokban egy dereglyére rakatta s azután nyolc tengerész kiséretében

megszökött a hajóról. Ez eset nagyon megdöbbentette Markot, pedig még nem is volt tudo-

mása azon helyzet szörnyü voltáról.

Csak midőn hiába kiáltozta az előbb még közelében volt négy tengerész nevét, akkor tudta

meg, hogy rajta és Betts Bobon, a hajó felügyelőn kivül egy lélek sincs a hajón.

Helyzete nem engedte, hogy a történtek felett sokat töprenkedjék s most legfőbb gondja volt a

hajót megmenteni. Szerencsére a horgony szilárd talajra lelt s a szél észrevehetőig csende-

sedni kezdett. Alapos vizsgálat után végre kiderült, hogy a hajó minden nagyobb sérülés

nélkül menekült meg.

Woolston már ennek is nagyon megörült, s remélve, hogy legalább néhány embert mégis talál

a hajón, azonnal fölkeresésükre indult, miután hálát adott volt a gondviselésnek, mely oly

csodálatosan segitette ki a roppant veszélyből.

MÁSODIK FEJEZET.

Menedékhely az Óceánon.

Képzelhetni, mily türelmetlenül várta a két hajós a hajnal érkezését. A napfölkelte még nagyon

messze volt, midőn már odaültek az árbockosárba, hogy mihelyt szürkül, azonnal körülnéz-

hessenek. Midőn végre némi fény kezdett derengeni, akkor látták, hogy szárazföldnek még

csak nyoma sincs, ehelyett azonban tizenkét szirtorom meredt fel a tengerből, még pedig köz-

vetlen közelükben. A hullámok tajtékozva csapódtak a szirtekhez, hogy ismét dörögve omol-

janak vissza.

25

Mikor más irányban is körültekintettek, azt látták, hogy a láthatár egy részét még köd takarja

el s igy ezt nem is vehették pontosabb vizsgálat alá. De a kelő nap lassanként eloszlatta a sürü

ködöt s ekkor tőlük körülbelül egy tengeri mértföldre jelentékeny nagyságu szirtzátony

emelkedett, mely számtalan tengeri madárnak szolgált tanyául. A hajón maradt két tengerész

ugyancsak megörült ennek a látványnak, mert az jutott eszükbe, hogy hátha valami sziget lesz

az, ahol talán még társaikat is feltalálhatják.

- Hiszed-e, Bob, hogy mi ketten ki tudjuk vinni a hajót e zátonyok közül? - kérdé Mark.

- Mindketten erős, egészséges emberek vagyunk - felelt Bob - s bátorságunk sem hiányzik. Itt

a nyilt tengeren nem maradhatunk s ha partot nem érünk, ugy napjaink meg vannak számlál-

va. Mindenesetre megvizsgáljuk az előttünk fekvő földet, hátha van lehetőség, hogy megél-

jünk rajta legalább ugy, mint Robinson Cruzoe. Igen, uram, vegyük le a kis csolnakot s aztán

keljünk utra a szikla felé! Az idő állandónak mutatkozik s minél előbb odaérünk, annál jobb!

E tervet Mark is egészen helyesnek és elfogadhatónak találta s azért azonnal munkához láttak.

Mikor minden rendben volt, beleültek a csolnakba s teljes erejükből evezni kezdtek. Eleinte

ugyancsak fenyegetőleg csapkodtak a hullámok, melyek a kis lélekvesztőt labda gyanánt

dobálták, de szerencsére a szirtek közt egy hosszu sávban nyugodt volt a viz, mintha valami

csatorna lett volna. Mikor erre rátaláltak, sokkal könnyebben ment a munka s igy gyorsan

közeledtek a sziget felé. Azonban minél közelebb jutottak, a sziget annál szomorubb képet

nyujtott s a tengerészek mindjobban belátták, hogy itt lehetetlen lesz megtelepedniök. A szi-

get puszta, kopár sziklazátony volt csak, melyet hosszában egy félóra, széltében egy negyed-

óra alatt lehetett bejárni, de melyen sem bokor, sőt még csak fü sem termett. Közepén egy

halom emelkedék, mely majdnem egész szélességét elfoglalta s ennek oldalain ezrével tanyáz-

tak a vizi madarak.

Midőn Mark és Bob a szigetre értek, azt egészen pusztának és kopárnak találták. A magányt

csak a madarak zavarták, melyek a jövevényeket vakmerően röpködték körül s lármájuk által

is mutatták, hogy nincsenek az emberek látásához szokva.

A két tengerész azonban megállás nélkül folytatta utját s elhatározták, hogy megmásszák a

dombot, mert remélték, hogy annak tetejéről messzebbre elláthatnak. Csakhogy a felmenetel

nehezebb volt, mint gondolták, mert a domb oldala csuszós, éles kövekkel volt boritva s igy

kezet fogva kellett egymást támogatniok. De ott fenn várt reájuk még csak az igazi meg-

lepetés. Ahelyett ugyanis, hogy mint hitték, egy lapos sziklatetőt találtak volna, egy kerek

nyilás tátongott előttük, melyben Mark azonnal felismerte a kialudt tüzhányó kráterét.

Midőn az első meglepetésen tul voltak, elhatározták, hogy közelebbről is megvizsgálják a

helyet. A kövezet, mely a domb oldalát boritotta, láva volt, de e között egy helyen tágas

nyilást fedeztek fel a hegyoldalban. Eltökélték, hogy megkisértik a leszállást a kráterbe s

midőn ezt csakugyan meg is tették, látták, hogy az üreg belül meglehetősen sik s egészen

hamuval van fedve, mely az idő behatása alatt már meglehetős kemény kéreggé változott.

Mikor ismét feljöttek s a hegytetőről körülnézve mindössze néhány kisebb sziklaszigetet

láttak, elhatározták, hogy jobb lesz azonnal itthagyni a »Mark zátonyt«, amint azt Bob azon-

nal elnevezte.

- Biz ez sokkal rosszabb hely, mint a Robinson szigete, - mondá Bob - mert azon legalább volt

gyümölcs és friss viz, mig ez csak kopár sziklazátony. Csak legalább a hajót idehozhatnók

ebbe az öbölbe, akkor remélhetnők, hogy elélünk egy évig.

- Kisértsük meg életre-halálra - felelt Mark s erre a csolnakba szállva az evezéshez láttak, még

pedig oly erővel, hogy három óra körül ismét a hajón voltak, hol mindent ugy találtak, amint

távozáskor hagyták volt.

26

Egy ideig tanácskoztak, hogy mit tegyenek. Odavigyék-e a hajót még ma, midőn az ut még

élénken emlékükben van, vagy pedig egy éjen át sorsára bizzák azt, e helyen maradva. Nem-

sokára az előbbire határozták el magukat s ekkor azonnal munkához fogtak. Néhány fejsze-

csapás eloldozta a horgonytól a hajót s egészen szabaddá tette. Ekkor azután a legnagyobb

vigyázattal haladtak tovább s ez óvatosság célhoz is vezetett, mert a »Rancocus« néhány óra

mulva biztos helyen volt, honnan a csolnak segélyével már könnyen el lehetett érni a szigetet.

Midőn megállapodtak, Bob levette tengerészsapkáját s háromszoros: »Hurrah!« kiáltásban

tört ki, mig Mark visszavonult s csendesen imádkozva adott hálát az égnek a szabadulásért.

Marknak és Bobnak ugyancsak nagy oka volt örülni, mert az éj ismét oly viharos lett, hogy ha

a hajót ott hagyják vala, nincs rá eset, hogy azt a horgony megtarthassa, akkor pedig bizo-

nyosan elveszett volna. Éjfélig ébren maradtak, de akkor mégis erőt vett rajtuk az álom s le-

nyugodva, reggelig csendesen aludtak.

Reggelre mindkettőjük szivébe egészen visszatért az életkedv s ekkor jóizüen láttak a reggeli-

hez.

- Minden dolgunkat jól végeztük - mondá Bob - s reménylem, hogy itt néhány évig is el-

lehetünk. Vagy nincs-e elég ivóvizünk, azután marha- és sertéshusunk, meg lisztünk, kenye-

rünk a hajón?

- A Rancocus jól el van látva, - felelt Mark - de azért mégsem vagyunk minden gondtól

mentek. Most már ötvened napja, hogy folyton besózott hust eszünk; ha ezt még ötven napig

igy folytatjuk, akkor bizonyosan megkapjuk a skorbutot.

- Isten őrizzen! - kiáltá Bob megrémülve. - Egyszer már megpróbáltam, de mondhatom, hogy

még ellenségemnek sem kivánnám. Azt hiszem, ugy megmenekülhetnénk a betegségek elől,

ha minden másodnap halat ennénk.

- A hal mindenesetre jó lesz - felelt Mark. - De ha az ember egészen egészséges akar maradni,

akkor kevert táplálékra van szüksége, vagyis husra és növényi táplálékra. De hogy jutunk az

utóbbihoz, mikor földünk sincs, amelyben valami növény megteremne!

- Hátha azt tennők, uram - mondá most Bob - hogy a kráterban levő hamut négy sertésünk

trágyájával összekevernők? A hajón sok veteménymagunk van, sőt ugorka- és dinnyemag is.

Ha csak egy talpalatnyi földet szerezhetnénk, akkor hónapokig ugy élnénk, mint a kiskirályok.

- Jó eszme! - kiáltá Mark vidáman. - A trágya miatt nem sokat kell fáradnunk, mert a sziklák

ormai guanoval vannak boritva s ami szintén nagy szerencse, az évszak is kedvez a vetemé-

nyezésnek.

Erre azonnal munkához láttak, hogy minél előbb nevelhető földet teremtsenek. Bob a disz-

nókat azonnal a vizbe dobta s ezek röfögve usztak a sziget felé, hol azonnal megtalálták a

kráterbe vezető nyilást. Mark örömmel nézte, hogy hogy turták a disznók a kemény kérget,

megkönnyitve ez által az ő munkájukat is. Most Bob hamut, trágyát, rothadt szalmát és

tengeri füvet kevert össze s az igy elkészitett talajba azután dinnyemagot vetett. Minthogy a

hajón minden szükséges kerti eszköz megvolt, azonnal tovább is dolgoztak s az igy nyert

földet aztán szépen beültették burgonyával, babbal, ugorkával, hagymával s más zöldség-

félével.

Mikor az ültetés el volt végezve, Marknak először is az adott gondot, hogy mikép gondos-

kodjék azoknak megőrzéséről is. A disznókat kapu hiján egy vitorlával zárta ki a veteményes

kertből, a kráter oldalnyilásához erősitve a vastag vásznat.

27

Eközben egy vihar a hajóra visszaüzte őket, hol azon jó gondolatra jöttek, hogy jó volna a

kráter oldalnyilása mellé egy sátort is épiteni, akkor aztán nem riasztaná meg őket minden kis

eső. Az is eszükbe jutott, hogy jobb lesz, ha a hajón bezárva tartott háziszárnyasokat, a hat

tyukot, egy kakast és hat kacsát, a szigeten szabadon bocsátják, hogy ott szaporodjanak.

De alig tették ki az állatokat a szigetre, ezek azonnal csipegetni kezdtek valamit a földről,

mintha csak a legjobban ellátott baromfiudvarban lennének. Mark bámulva nézte ezt s aztán

figyelmesen kutatni kezdte, hogy ugyan mit találhattak. Nemsokára azt vette észre, hogy a

föld teritve van apró, nyálkás fogásu valamivel, ami kétségkivül az utolsó esővel együtt

hullott le s valami manna-féle lehet, mely legalább néhány órára elég lesz az állatoknak.

Most már semmi élő lény sem volt a hajón, csak a kecske, de Mark azt gondolta, hogy jobb

lesz, ha ezt majd csak akkor viszi ki a szigetre, ha már friss táplálékot tud neki nyujtani.

HARMADIK FEJEZET.

Öröm és gyász.

A legközelebbi napokat azzal töltötték, hogy a »Rancocus« és a száraz föld között hidat

készitsenek, a megmaradt idő alatt pedig az üres hordókat mind megtöltötték a sziklahasadé-

kokban összegyülemlett esővizzel.

Eközben elérkezett a vasárnap. A két férfi közösen abban egyezett meg, hogy e napon szüne-

telnek kissé a napi munkával s a saját kedvteléseiknek fognak élni. Mark tehát puskáját vette s

ugy járta be szük kis birodalmukat, mialatt Bob - ki jobban szeretett halászni - csolnakra ült s

odaevezett az egyik kopár sziklaszirt felé.

Mark nem nagy eredménnyel járt a vadászaton. Nem mintha nem ejtett volna elég zsákmányt,

hanem azt volt a baj, hogy ezen ezer meg ezer madár közt alig volt olyan, melynek husa ehető

lett volna. Bob azonban annál nagyobb szerencsével járt, mert hazatérve mintegy tizenkét

halat hozott, még pedig mind nagyokat. Ezek közül aztán a két legszebbiket saját használa-

tukra tették el a tengerészek, mig a többit a disznóknak és a baromfiaknak adták s ezek sokkal

jobb izüen fogyasztották a szokatlan táplálékot, mint Bob eleinte hitte volna.

De a legértékesebb zsákmányt azért mégsem a halak képezték, hanem egy különös fajta iszap.

Ezt Bob a sziklahasadékok között találta s mindjárt nagyon alkalmasnak gondolta a termőföld

vegyitésére.

Ez szintén hamuból s elrothadt, nedves tengeri füből állt s a sziklahasadékok közt oly mennyi-

ségben fordult elő, hogy Mark és Bob néhány napig kizárólag az iszap szállitásával foglal-

koztak. Ahol csak lehetett, mindenütt állitottak fel veteményes kertet s munkájukat nemsokára

siker koronázta.

Rövid idő mulva ugyanis a hegyoldal mindenütt üde zöld szinbe borult, a veteményes kertben

pedig apró növények mutatkoztak, ugy hogy a két szirtlakónak ugyancsak nagy bajába került

az állatokat a veteményektől távol tartani s nemsokára már keritést kellett vonniok termő-

földjük körül.

Eközben a hőség mind nagyobb lett, ugy hogy a szirtlakók végre kénytelenek voltak a kráter

belsejében is egy sátort ütni fel, hol különösen Mark szivesen töltött órákat is irás és olvasással.

De a hőséget koronként ismét eső váltá fel s egy ily esős napon a hajó legalsóbb helyiségeit

kutatták át. Amint ott keresgéltek, Bobnak egyszer csak egy nagy darab hajlitott fa akadt a

kezébe. Mark meglepetve pillantott reá, de a másik percben örömujjongva ismerte fel benne

egy nagy dereglye alkotórészét.

28

- Ahol egy darab van, ott többnek is kell lennie! - kiáltá izgatottan, mire mindketten serényen

folytatták a kutatást. Néhány órai munka után csakugyan egy egész szép vizi jármü farészei

feküdtek előttük. Hogy megragadta e felfedezés a fiatal Marknak minden érzését, minden

gondolatát! Képzeletében már a tengeren, sőt otthon, fiatal feleségénél képzelte magát. Bob

nem mert mindjárt ily vérmes reményeket táplálni, mert tudta, hogy egy vizijármü összeállitá-

sához ügyes hajóács kell, hogy sikerülne az tehát neki és főhadnagyának?

Mark azonban nem sokat hederitett Bob aggodalmaira, mert minden szava, tette, érzése, gon-

dolata csak a körül forgott, hogyan térhetne vissza mielőbb az emberek közé. A nagy hőség

dacára azonnal kihordták a deszkákat a szárazföldre s ott azonnal munkához láttak. Amint az

összeillő darabokat keresgélték, örömmel vették észre, hogy a hajóácsok annak idején minden

egyes deszkát számokkal jelöltek meg, minek folytán az összeállitás csakugyan nem ment

valami nehezen. Mindamellett mégis majdnem beletelt egy félév, mig a hajó elkészült, melyet

ekkor »George«-nak kereszteltek el.

Csakhogy a legnehezebb munka még hátra volt ekkor! Mert a hajó összeállitása még a

könnyebb része volt a dolognak, de az sok gondot okozott nekik, hogy miként bocsátják majd

vizre? Elhatározták, hogy mielőtt ehhez hozzáfognának, előbb a szükséges élelmiszereket s

kézi eszközöket is a partra hozzák s ugy felszerelik a »George«-ot, hogy midőn ez a vizen

lesz, akkor már csak a vitorlákat kelljen felhuzni reá!

Ugy határozták, hogy e nagy munkához másnap reggel fognak hozzá, ha pedig készen lesznek,

akkor néhány napi próbautat tesznek hajójukkal. Mark titokban azt is remélte, hátha ez ut alatt

valami hajóval is találkozhatnak, mely azután visszavihetné az emberlakta világba.

A sziklaszigeten az idő ezalatt csodát müvelt. Egész felülete mosolygó zöld szőnyeggel volt

boritva, borsó, ugorka, bab és burgonya dusan termett s a dinnye is érőfélben volt már. Az

állatok mind egészségesek voltak, a tyukok ezalatt egész sereg kis csirkét költöttek már ki s

Mark a sziget láttára minden öröme mellett is mélyen elszomorodott, midőn arra gondolt,

hogy e helyet most örökre el kell hagyniok.

Ez éjet a hajóban töltötték, mert azt gondolták, hátha ugyis utoljára történik. Amint el-

szunnyadtak, édes álmok játszottak velük, a szép jövő ragyogó ábrándképei. Reggel azonban

arra ébredtek, hogy a szél oly erővel zug és üvölt, hogy ehhez hasonlót még sohasem hallot-

tak. Az oceán pedig szilajon hullámzott s szemmelláthatólag emelkedék, elannyira, hogy

Mark és Bob általános áradástól féltek. Felkelve, azonnal a szigetre mentek, hogy uj hajójukat

megerősitsék, melyre most sokkal nagyobb gondjuk volt, mint az egész óriási Rancocusra.

Bob előre szaladt s éppen azon volt, hogy a hajót egy erős kötéllel az ott álló nagy cövekhez

kötözze, midőn a hajó egyszerre megmozdult. Egy hatalmas hullám felkapta s magasra

emelve ragadta tovább. A másik pillanatban a hajó Bobbal együtt ott táncolt, ott lengett a

tomboló oceánon.

Mark a rémülettől megbénulva rogyott le a sziklára s kétségbeesve tördelte kezeit. A viz,

melyen a hajó ingott, olyan volt, mint valami mérhetetlen nagyságu katlan, mely a földalatti

tüz melegétől forr.

Még mintegy negyedóráig látta Mark a hajót, amint a hullámokkal küzdött, de ekkor esni

kezdett s a zápor végkép eltakarta a hajót, hogy Mark ne is lássa viszont többé soha!

29

NEGYEDIK FEJEZET.

Egyedül és elhagyatva.

Mark helyzete igy hirtelen és váratlan rosszabbra fordult. Nemcsak azon eszközt veszté el,

melynek segélyével a szigetről eltávozhatott volna, hanem hü barátját s hőslelkü társát is.

Vigasztalanul bolyongott fel s alá, miközben a hullámok zugása s a vihar tomboló zaja egyre

hangzott. Csak estefelé csendesült kissé a zivatar, mire Mark átázva s borzongva sietett a

hajóra, hogy néhány órára lepihenjen. Nemsokára el is aludt, de reggel, midőn felébredt, ugy

érezte, mintha fejére roppant sulylyal nehezednék valami. Azonkivül kinzó szomjuságot érzett

s heves láz tört ki rajta. A boldogtalan most érezte csak igazán, mily nagy az a szerencsétlen-

ség, mely érte. Érezte, hogy sulyos betegség előtt áll s azért elhatározta, hogy hátralévő idejét

a lehető legjobban fogja felhasználni. A kézigyógyszertár mindég ott állt a hajó zárkájában s

mivel Mark ismerte a gyógyszereket, készitett magának olyant, mi állapotának leginkább

megfelelt. Azután vizet és kétszersültet tett oda ágya mellé, hogy legalább a legszüksége-

sebbekkel el legyen látva, ha a felkelés netalán nehezére esnék. Egy óra mulva már alig tudott

lábán állani, miért is ágyára vetette magát, hol mintegy negyvennyolc óráig feküdt álmatlanul,

de félig kábultan. Végre megtört a láz hatalma, de a betegség a néhány nappal ezelőtt még

olyan erős, fiatal férfit tökéletesen elgyengitette. Mark érezte ezt s azért azon gondolkozott,

mikép segithetne magán. Szerencsére volt a hajón jó erős vörös bor, melyből egy üveg ott állt

Mark ágya közelében a párkányon. Nagy fáradsággal levette onnan az üveget s félig kiitta,

mire mély álomba merült.

Hogy ez álom meddig tarthatott, azt nem tudta. Valószinü, hogy eltartott néhány napig. Midőn

felébredt, érezte, hogy baja már egészen elmult, de azt nem mindjárt vehette észre, mennyire

elgyengült e néhány nap alatt. Eleinte azt hitte, hogy csak fel kell kelnie s némi táplálékot

vennie magához s ereje akkor megint visszatér és ismét hozzáláthat eddigi munkájához, de

csakhamar meggyőződött róla, hogy bizony nagy idő fog abba beletelni, mikor ismét a régi

erős Mark lesz. Ezért egy személyben orvosa és ápolója is lett magának. Ujra elővette a boros

üveget s jót ivott belőle, minek az lett a következménye, hogy kissé megizzadt s aztán egész-

séges, erősitő álomba merült. Ez használt neki talán a legtöbbet. Midőn felébredt, annyi erőt

már érzett magában, hogy a szobácskában néhány lépést tehessen. Lassanként étvágya is kez-

dett visszatérni s ezt borba mártogatott kétszersülttel csillapitotta le.

Napok mulva mind nagyobb és nagyobb utakat tehetett s igy végre ismét eljutott a kráterhez.

De mily látvány tárult itt szemei elé! A kert fel volt dulva, el volt pusztitva. A sertések fel-

turták, a baromfiak pedig mindent kikapartak s még a gyökerek is legnagyobbrészt el voltak

pusztitva. Mark már attól kezdett félni, hogy megint a besózott husra lesz utalva, midőn

egyszerre csak meglepetve látta, hogy a disznók körül tiz kis malac szaladgált. Ezek közül

még aznap leölt egyet s ebből aztán izletes tápláló ételeket készitett, melyek nagyban hozzá-

járultak teljes gyógyulásához. Nemsokára ugyanily sors ért még három kis malacot, majd több

csirkét és kácsát. S mégis, a jó táplálkozás mellett is két egész hónapra volt Marknak szük-

sége, mig erejét annyira visszanyerte, hogy ismét dolgaihoz láthatott.

Hogy ezentul az állatokat egészen kizárhassa a veteményes kertből, első dolga volt kaput

késziteni. Igy legalább mégis megmentette a termés egy részét, mely főkép narancsból,

citromból és fügéből állott. Midőn ereje visszatért, ujra készitett termőföldet, majd ágyakat.

Az ültetésnél azt tartotta szem előtt, hogy leginkább oly növények számára foglalja le a földet,

melyek az első termés alkalmával is legjobban fizetnek.

Mark számitása szerint tél közepe felé járhatott az idő, midőn olyan dologba fogott, mely

számára nagyobb kényelmet biztosit, sőt tán egész jövőjére is befolyást gyakorolni volt

hivatva. Azt határozta ugyanis, hogy ismét megkisérli egy dereglye épitését, még pedig oly

nagyot fog késziteni, hogy ennek segélyével az egész szigetet körüljárhassa. És a véletlen

30

nagyon kezére játszott szándéka kivitelében. Midőn ugyanis ismét átkutatta a hajónak egy

kamráját, örömmel látta, hogy van ott anyag nem egy, de tiz hajó épitésére is.

A következő két hónapot ugyszólván kizárólag a hajó épitése vette igénybe. Szegény Mark

kimondhatatlan sokat fáradott e munkával, először mert édes keveset értett a hajóácsok mes-

terségéhez, másodszor pedig most már nem volt mellette segitő kéz. De a jókedv, amellyel

munkáját végezte, most is könnyebbségére volt s két hónap mulva mégis készen állott a kis

hajó. Mark, az amerikai Robinson azt sem tudta, hova legyen örömében, midőn kis hajója ott

uszott a tengeren, mint valami hattyu. Akkora ugyan nem volt mint a »George«, de elég derék

kis hajó volt. Most már Mark sem türtőztetheté magát tovább s elhatározta, hogy még az nap

tesz rajta egy próbautat. Meg is rakta vizes hordókkal s eleséget is téve bele, tengerre szállt az

uj hajón.

Mikor a csónak megindult, akkor Marknak igazán ugy tetszék, mintha egy hü barátja lett

volna, ki minden szavát megérti. Először az öblöt járta be, majd a »Rancocust« kerülte meg, s

mikor e kisérletek egészen jól sikerültek, akkor nagyobb utra indult, még pedig a természetes

csatornán át egyenesen oda, hol a »Rancocus« a hullámtorlódástól annyit szenvedett. Csak-

hogy a kis hajóval sokkal könnyebb volt itt járni, mert ennek a sekélyebb viz is elég mély volt

még.

Mark mindjobban meggyőződött hajója alkalmas voltáról s igy mind nagyobb és nagyobb

utakra mert már vállalkozni. Végre nyolc tengeri mértföldnyi távolságra is elment s itt már

csak a »Rancocus« árbocai szolgáltak neki jelül, mert az alacsony krátert innen nem is lehetett

látni. S ez utak korántsem voltak minden jelentőség nélkül, mert ezek segélyével két dolog

felől lett Mark egészen bizonyos. Az első az volt, hogy alkalmilag mégis csak járnak hajók a

Csendes Oceánok e részén is, amiért is elhatározta, hogy naponta tesz nagyobb vizi utat, hátha

hajót pillanthatna meg; a másik pedig ami felől meggyőződött, az volt, hogy a vizalatti szirtek

csakugyan összefüggésben vannak az ő sziklaszigetével s hogy ez nem más, mint egy - talán

évezredekkel ezelőtt tengerbe sülyedt hegylánc csucsa. Hogy ez utóbbi csakugyan igaz volt,

arról Mark nemsokára meggyőződött.

ÖTÖDIK FEJEZET.

A földrengés következménye.

Midőn Mark visszatért, már akkor ugyancsak esteledett. Mialatt odajárt, azalatt az ég egészen

beborult s Marknak ugy tetszék, mintha ideérkezése óta sohasem látott volna fenyegetőbb

fellegeket. A légkör izzó vörös szint öltött, amely látvány Markot egészen megrémitette ugy,

hogy megfeszitett erővel sietett a sziget felé. Eközben gyenge szél is kerekedett, a sirályok

pedig vijjogva röpködték körül Mark csolnakát.

Mire kikötött, már megvolt kilenc óra s ezért sietve látott munkához. Hajóját kikötve, meg-

tekintette a kertet, az állatokat ellátta eleséggel, azután pedig, midőn minden rendben volt,

lement a hajószobába, ágyára vetette magát, nem azért, hogy aludjék, hanem csak hogy némi-

leg kipihenje magát. Csakhogy az elfáradt test megkövetelte a maga jogait s Mark nemsokára

hajót, vihart és mindent feledve, mély álomba merült s csak néhány órai alvás után ébredt fel.

De ébredése első percében egészen megrémült, mert ugy érezte, mintha meg kellene fulladnia.

Első rémületében azt hitte, hogy talán az egész hajó lángban áll, mert a szoba ablakán különös

vöröses fény hatolt be. Ijedten ugrott fel s kisietett a födélzetre, de alig ért ide, midőn érezte,

hogy a hajó, csucsától le egészen a legalsó deszkáig megrendül. S eközben egyre hangzott

valami csodálatos moraj, mint aminőt az ár alkalmával hallani a tengeren. Ez a sárgás szürke

31

ég vakitó villámtüzben égett. A látvány oly irtózatos volt, hogy Mark azt hitte, a végitélet

napja érkezett el.

Most még egyszer megrendült a hajó minden porcikája s e pillanatban dél felé tüzvörös fény

gyult ki, a másik percben pedig sürün hullott a hamu a hajóra, mialatt az egész levegőt füst

töltötte el.

Mark e pillanatban egyszerre mindent megértett. Az a rendülés, amit a hajón tapasztalt, a föld-

rengés hatása volt s Mark most hamarjában azt hitte, hogy a szigeten lévő tört ki, de amint

odapillantott, azonnal belátta, hogy csalódott, mert a tüzhányó körül most sem látszott semmi

változás.

Képzelhetni, hogy a szegény szigetlakó mily szorongva várta a reggelt s mikor ez végre csak-

ugyan megérkezett s a szellő eloszlatta a kénes füstöt, akkor Mark aggodalmasan tekintett

körül.

S a látvány, mely szemébe tünt, csakugyan adott is okot az aggodalomra.

Oly helyeken, hol néhány órával ezelőtt még bő viz volt, most kopár szirtek emelkedtek. A

sziklafal pedig, mely előbb nem volt magasabb két lábnál, most helyenként 10-15 lábnyira is

kiállt a tengerből. A tüzhányó krátere egy óra járásnyi területen felemelkedett, anélkül, hogy

azért külseje megváltozott volna.

Mihelyt a nap feljött, Mark azonnal a partra sietett, hogy a sziklaszigeten végbement változá-

sokat megvizsgálhassa, de ott mindent ugy talált, amint előtte való este látta volt. A sertések

és a baromfiak most is csak ugy jártak eleség után, mint máskor, s csupán az volt ujság, hogy

néhány hüvelyknyire az egész szigetet hamu boritotta, melyben minden lépés ugy meglátszott,

mint a frissen esett hóban. A kráter belsejében ugyanigy volt.

A szikla csucsára menve, tisztán láthatta, hogy az egész sziget tetemesen emelkedett s most a

kráter mintegy központját foglalta el az egésznek. A tenger jó darab területen szárazföldnek

adott helyet, s Mark látta, hogy most órákig, sőt napokig járhat száraz lábbal a megnagyob-

bodott sziget halmain, mélyedésein és földnyelvein.

Néhány nap mulva eszébe jutott, hogy be kellene már uj birodalmát járnia, miért is puskáját

vállára vetve a sziget belseje felé indult. Néhány órai járás után megállapodott, mert valami

nagyon meglepte. A homokból ugyanis viz szivárgott elő. Mark letérdelt s tenyerét a vizbe

meritve megizlelte a vizet, de mily nagy volt meglepetése és öröme, midőn érezte, hogy az

nem tengerviz, hanem forrás, még pedig édes, tiszta és hideg.

Markot e felfedezés egészen boldoggá tette s ami szintén nagy meglepetés volt számára, hogy

nemcsak ezt az egy forrást lelte a szigeten, hanem többet is.

Ezután folytatta utját s midőn a sziget csucsához ért, felment egy szirtre, hogy onnan körül-

nézzen. S fáradsága nem veszett kárba. Itt eddig még soha nem látott látvány tárult szemei

elé. Ugyanis a szirtzátonytól mintegy husz tengeri mértföldnyire magas, szaggatott szélü hegy

emelkedett, honnan időnként füstfelleg szállt a magasba. Mark ezt látva, azonnal elhatározta,

hogy a Bridgetre szállva felkeresi e hegyet s ezt eltökélve, jó kedvvel sietett haza.

Negyednap csakugyan meg is indult s néhány kisebb-nagyobb csatornán áthaladva végre kiért

a nyilt tengerre, honnan azt látta, hogy a távoli vulkán ismét kialvó félben van, mert csak

néha-néha lövelt fel belőle egy füstoszlop. Végre talált egy kis öblöt, melyet két szikla hatá-

rolt s melyben a viz csendesnek látszék. A homokos parthoz érve, azonnal kiugrott s aztán

hajóját megerősitve, letérdelt a partra, hogy mint Columbus, ő is az első percben mindjárt

hálaimával forduljon az egek urához. Ez öböltől fel a hegynek egy mély meder kanyargott,

melyben bővizü patak tiszta hullámai hömpölyögtek. Mivel puskája is vele volt, vadásztarisz-

32

nyája pedig jól meg volt töltve élelmiszerekkel, Mark minden gondolkozás nélkül arra hatá-

rozta magát, hogy követni fogja a patak medrét s felmegy a hegyre. Félórai ut után azt látta,

hogy itt a patak balra tér le s midőn még tovább ment, egy negyedóra mulva gyönyörü völgy

terült el előtte, melyben dusan megrakott kókusz-, füge- és kenyérfák álltak a bársonyos zöld

pázsiton.

Mark azonnal levett egy hatalmas kókuszdiót s ennek édes tejétől egészen felüdült. Majd le-

heveredett egy fa árnyékába s elragadtatva szemlélte a természet e pompáját, melyhez hason-

lót soha életében nem látott. A növényzet dus, gazdag és pompás volt. A madarak tollazata is

oly csodás szinekben ragyogott, hogy ez a legmerészebb képzeletet is felülmulta. S nemcsak

szépségükkel gyönyörködtették Markot, hanem máskép is hasznára váltak. Mark ugyanis egy

fajta amerikai fenyvesmadarat fedezett fel köztük, melyet gyenge husánál fogva a legfino-

mabb csemegék egyikének tartanak. Ezekből azonnal le is lőtt néhányat s pompás ebédet

készitett magának. Már e néhány óra alatt is annyi gazdagságot, annyi szépséget fedezett fel,

hogy szivesen itt maradt volna e paradicsomban akár egész életén át, csak szeretett feleségét

ott látta volna oldalánál.

HATODIK FEJEZET.

Váratlan viszontlátás.

A pompás lakomától egészen felüdülve ismét utrakelt Mark, hogy a meglehetős meredek

csucsról körültekintsen. A kilátás valóban meglepő szép volt. A sziget, mint egy nagy térkép,

ugy terült el előtte. Mark most elővette távcsövét, melyet egy pillanatra sem szokott volt el-

hagyni soha s azzal figyelmesen átvizsgálta a sziget minden részletét, azt remélve, hátha

mégis felfedez rajta valami kunyhót. Igaz ugyan, hogy az is eszébe jutott, hátha emberevők

azok, kik e szigetet lakják, de azért nem távozott el, hanem figyelmesen nézett szét minden

irányban. A sziget azonban mindenütt lakatlannak látszott. Már épen abba akarta hagyni a

vizsgálódást, midőn egyszerre egy oly tárgyat pillantott meg, mely annyira megörvendezteté,

hogy hangos kiáltással szökött fel. Vitorlát látott!

Igaz, hogy az első percben az egész hajó csak mint valami pont uszott a kék oceánon. A

hosszabb szemlélés azonban meggyőzte Markot arról, hogy csalódásról szó sem lehet. Eköz-

ben a hajó mindegyre közeledett a sziget felé.

E látványra Mark minden izében remegni kezdett az izgalomtól. Majd meg azon gondolat

rémitette, nem fog-e a hajó más irányt venni s ismét eltünni. Eközben le kellett ülnie egy

sziklára, mert a felindulás annyira elvette minden erejét. Néhány pillanat mulva ismét felállt s

ujból a hajó felé irányozta távcsövét. De e percben hangos örömsikoly reppent el ajkáról:

- A »George«! - kiáltá. - Bob közeledik!

Tizennégy hónap telt már el azóta, hogy Bob a csónakkal együtt eltünt s most egyszerre

viszontlátta mindkettőt. Hogy a közeledőnek figyelmét magára vonja, azonnal két lövést tett,

mire a hajóból szintén puskalövés volt a felelet.

Most az ifju szélsebességgel rohant le a patak mentén s nem telt bele egy negyedóra, már

csolnakjában ült s gyorsan evezett a közeledő hajó felé. E percben hangos kiáltás hangzott

eléje. Mark most már tisztán látta, hogy Bob ott állt a csolnakban s kalapját magasra feldobva,

háromszoros hurráh! kiáltással fogadta Markot, ki a megindulástól erőtlenül hanyatlott a

csolnak ülésére. Még néhány perc s Bob és Mark egymás karjában pihentek.

Midőn mindakét hajó kikötött, Mark és Bob azonnal elmondták egymásnak élményeiket s az

előbbi igy tudta meg a következőket:

33

Bob hosszas bolyongás után végre egy szigetre vetődött, hol vademberek laktak ugyan, de

ahol a kereskedőhajók mégis kikötöttek. Bob Rancocus-szigetnek nevezte el s több mint egy

hónapig maradt ott a törzsfőnöknél, kinek barátságát csakhamar meg tudta nyerni. Azután egy

hajón Amerikába ment, hol Mark feleségét és rokonait haladéktalanul felkereste. A derék

tengerész szavai az egész családot roppant izgalomba hozták s Bridget azonnal elhatározta,

hogy Bob társaságában minden késedelem nélkül utnak indul férje felkeresésére. Mikor

Bridget nővére, Anna és ennek férje doktor Heaton ezt hallották, szintén csatlakoztak hozzá-

juk s ekkor a társaság egy Sokrates nevü rabszolga s két rabnő - Dido és Juno - társaságában

csakugyan megindult Mark Woolstont felkeresni.

Mivel azonban Bob ezalatt megházasodott, nejét, Márthát s ennek hugát Waters Johannát is

magával vitte; Panamában pedig egy Bigelon nevü fiatal hajó-ács csatlakozott hozzájuk

nejével és gyermekével, ugy hogy a társaság tagjainak száma most már tizenháromra szapo-

rodott.

Az utazás sokáig tartott, de minden baj nélkül ment végbe. A Rancocus-szigeten, hol kikötöt-

tek, a vademberek igen szivesen fogadták az amerikaiakat, annál is inkább, mert Bob csak-

ugyan elhozta a törzsfőnöknek, Oroninak, az igért puskát. Most főcéljuk az volt, hogy a

zátonyt mielőbb feltalálják. Ugy végezték el, hogy az utat a »George«-on teszik meg, melyet

Bob ez idő alatt a törzsfőnöknél helyezett volt el. Elhatározták azt is, még pedig igen okosan,

hogy először csak Bob megy el, Sokrates kiséretében s csak ha már feltalálták Markot, akkor

szállitják át az egész társaságot. Hogy a két férfi azután hogy találta fel egymást, azt már el-

mondtuk.

Olvasóink elképzelhetik Mark örömét, midőn arra gondolt, hogy fiatal neje, kiről hazulról

való távozása óta egy óráig sem feledkezett meg, most itt van nem messze, egy szigeten, hová

néhány órai ut után minden akadály nélkül el lehet jutni. A nap már majdnem leáldozóban

volt, midőn a »George« a három utassal a kis öblöt elhagyva, a Rancocus-sziget felé vette

utját.

Tiz órai ut után végre megpillantották a szigetet. A parton néhány sátor volt felütve s itt laktak

az amerikaiak. Midőn a csónak már csak egy tengeri mértföldnyi távolságra lehetett a sziget-

től, akkor Bob egy kis lobogót huzott fel a főárbocra, mert ugy beszélték meg, hogy ez lesz a

jel, ha csakugyan sikerül Markot feltalálnia. E látványra nagy lett a szigeten az élénkség s egy

szép fiatal nőalak egészen a part szélére sietett s kiterjesztett karokkal nézett a közelgő csol-

nak elé, de a felindulás annyira erőt vett rajta, hogy egy pillanat mulva ájultan esett össze a

szikla mellett, mely előbb ülőhelyül szolgált neki. De ájulása nem tartott sokáig, csak addig,

mig Mark partra ugrott s néhány pillanat mulva már karjaiban tartá feleségét.

E reggel valóban a legtisztább örömnek s az Isten iránt érzett legbensőbb hálának reggele volt.

Az egész nap ugyszólván csupa kérdezősködéssel telt el. Az utasok még egy hétig maradtak a

Rancocus szigeten, s ekkor aztán elhatározták, hogy átmennek Mark eddigi lakóhelyére. De a

George természetesen az egész társaságot egyszerre nem szállithatta át s ezért ugy osztották

el, hogy először a nőket vigye oda, azután a férfiakat, végre pedig a háziállatokat.

Doktor Heaton annyira el volt a sziget szépségétől s termékenységétől ragadtatva, hogy

azonnal arra gondolt, nem volna-e jó, ha itt uj hazát alapitanának. Bridget azonban inkább a

sziklaszigetre gondolt, s nagyon vágyott már meglátni azt a helyet, hol férje oly hosszu időt

töltött, bus elhagyatottságban.

Egy szép reggel aztán Mark csakugyan elvitte vendégeit a sziklaszigetre. Amint odaértek,

hősünk csakhamar meggyőződött arról, hogy távollétük alatt emberi láb nem tapodta a szige-

tet. Most aztán nagy lakomát rendezett vendégeinek mindabból, amit csak a sziget nyujtott.

34

Volt csirke-, malac- és kacsapecsenye; különböző főzelék és saláta, sőt pompás dinnye és

narancs is.

Most bizony senki sem gondolt az Amerikába való visszatérésre s inkább azon voltak, miként

lehetne a két szigetet az állandó itt tartózkodásra alkalmassá tenni.

Ugy határozták, hogy doktor Heaton nejével és a cselédséggel a vulkánszigeten fog lakni,

Mark pedig a régi szigeten. Itt a Rancocuson kényelmes lakás kinálkozott, Heatonék azonban

egyideig sátrak alatt laktak, mig a szilárdabb lakóhely elkészült. Doktor Heaton nagy tudomá-

nyu ember volt s e tudomány érvényesitésére nyilt is itt elég nagy tér. Először is alapos

vizsgálat alá vette a szigetet s midőn a patak torkolatának vidékével jobban megismerkedett,

ugy találta, hogy az éppen alkalmas volna egy fürészmalom felállitására. Az ehhez való

müszereket még Amerikából hozta volt magával, mert sejtette, hogy ennek itt nagy hasznát

fogják venni. Csakugyan hozzá is láttak. Néhány hónap mulva a malom már javában dolgo-

zott, ugy hogy rövid idő alatt annyi gerenda meg palánknak és padlónak való deszka volt fel-

halmozva, hogy bátran hozzá lehetett az épitkezéshez fogni.

Heaton tágas, kényelmes és izléses lakóházat épitett magának. Igaz, hogy nem volt emeletes,

de megvolt 100 láb hosszu s ötven láb széles. A többi lakóházak szintén elég kényelmesek

voltak s csinos berendezésükkel kellemes látványt nyujtottak a szemlélőnek.

HETEDIK FEJEZET.

Harc és győzelem.

Egy este a gyarmatosok éppen mind együtt voltak a kisebbik szigeten, mikor az őr azon meg-

lepő hirt hozta, hogy a déli oldalról három-négy naszád közeledik a sziget felé. Távcsöveik

segélyével csakhamar rájöttek, hogy itt valószinüleg harcra fog kerülni a dolog a vadakkal.

Bob azt állitotta, hogy a közelgő harcosok között fehér emberek is vannak. Egyik óra a másik

után telt el, anélkül azonban, hogy a naszádok kikötöttek volna. Bob azt tanácsolta, hogy

mielőtt a harcra nézve intézkedéseket tennének, előbb igyekezzenek az ellenség mivoltával

tisztába jönni s ezért azonnal odasietett, ahonnan a naszádokat jól szemmel tarthatta, hol

azonban maga, mint hitte, mégis rejtve maradhatott. Már majdnem egy órája bolyongott a

bozótban, nem is sejtve, hogy a csónakban ülők folyton szemmel tartják. Egyszerre azonban

egy kéz nehezedett vállára s e pillanatban igy szólitá meg valaki tiszta angol kiejtéssel: -

Hova, hova, pajtás?

Bob meglepetve fordult vissza s meglepetve látta, hogy két tengerész áll előtte.

- Semmit se félj! - kezdé most az egyik gyorsan. - A vad emberek lenn táboroznak a partnál s

most éppen mind alusznak. A gyöngyszigetekről valók, hol a félelmes törzsfő, Waly ural-

kodik. Ez a rettenetes zsarnok bennünket, szegény hajótörötteket is rabszolgáivá tett, mikor a

vihar az ő szigeteire vetett bennünket, most pedig az a szándéka, hogy reátok törjön s benne-

teket is elfogjon. Mi azonban inkább arra vállalkozunk, hogy a harcban essünk el, semhogy

mégegyszer visszamenjünk a vadak közé. Vigyj bennünket is magaddal s majd meglátod,

hogy nem bánod meg.

Mikor Bob ezt hallotta, egy pillanatig sem habozott, mert belátta, hogy nagy nyereség lesz, ha

csapatjukat ily jelentékenyen megnagyobbithatják. Belátva továbbá, hogy menekülésüket is

esetleg az angol tengerészeknek köszönhetik, elhatározta, hogy kérésüket mindenesetre telje-

siteni fogja.

35

Mikor a szigetlakók másnap reggel ismét felmentek a szirtre, örömmel látták, hogy a naszá-

dok felszedték a horgonyt és tovább eveznek. Mikor ennek okát találgatták, végre abban

állapodtak meg, hogy a vadak valószinüleg megijedtek, midőn a velük jött fehér emberek

elpártoltak tőlük s most ezért látták jobbnak, ha visszafordulnak.

A tengerészektől azonban nem sok jó hirt hallottak a szigetlakók. Jones és Peters arról értesi-

tették őket, hogy Waly a legkegyetlenebb és kapzsibb törzsfők egyike. Több ezer főnyi sereg

felett rendelkezik s éppen nem az az ember, ki egykönnyen abbahagyna egy oly hadjáratot,

mely kétségkivül nagy eredménnyel kecsegtet. A két tengerész azon nézeten volt, hogy Waly

a legrövidebb idő alatt egész haderejével fog a sziget ellen fordulni.

A szigetlakók most Markot választották helytartónak s megesküdtek, hogy feltétlenül

engedelmeskedni fognak neki, helyettesének pedig doktor Heatont nevezték ki. Minthogy a

»Rancocus«-on nyolc ágyu is volt, hatot közülük azonnal átvittek a sziklaszigetre s mikor már

a kellő mennyiségü puskapor is együtt volt, akkor elhelyezték az ágyukat, hogy a sziget

lehetőleg minden oldalról védve legyen. Puskában s egyéb vadászfegyverben nem volt hiány s

ezeket aztán egy, e célra ásott sziklabarlangban helyezték el, hogy ott mind az ellenségtől,

mind a viztől meg legyen védve. A szirt kopár csucsára pedig nagy mennyiségü száraz ágot

hordtak össze, hogy ha esetleg Marknak vagy más valakinek távollétében a naszádok csak-

ugyan ismét megjelennének, a szigetlakóknak a jeladásra is legyen módjuk.

Hónapok multak s Sokrates, Bigelon és még néhányan ismét visszatértek a másik szigetre s

már-már azt hitték, hogy a vadak egészen megfeledkeztek róluk, midőn egészen váratlanul azt

látták, hogy a hónapokkal ezelőtt itt járt naszádok ismét közelednek a sziget felé. Amint lát-

szott, a bennszülöttek azon igyekeztek, hogy lehetőleg jó helyet szemeljenek ki a kiszállásra.

Ezt látva a szigetlakók, felfegyverkeztek mind, még a nők is, azután pedig a többi fegyvereket

s az ágyukat is rendbehozták. S ez intézkedések csakugyan nem is történtek hiába, mert

másnap reggel hatalmas hajóhad közeledett s ennek minden egyes csónaka harcedzett benn-

szülöttekkel volt megrakva, ugy hogy ezek számát bátran lehetett ezerkétszázra tenni.

- Csapatunk aránytalanul kisebb az ellenségénél, uram - mondá Bob készülődés közben. -

Mennyivel jobb idők voltak azok, mikor még csak ketten voltunk az egész szigeten. Akkor

mindenesetre nyugodtan hajthattuk le fejünket, mig most lépten-nyomon veszélytől kell

rettegnünk.

- Igazad van, - felett a helytartó - de a harcot már most sehogysem kerülhetjük ki, hacsak azt

nem akarod, hogy feleséged a vad törzsfőnök rabságába kerüljön. Ha helyt állunk, ugy

bizonyára most sem hagy el a gondviselés, mely annak idején oly csodálatosan szabaditott

meg kettőnket azon veszedelemből, mely a többieknek mind halálát okozta.

- Most, hogy társainkról beszélsz, uram, eszembe jut, amit Jonestól a minap hallottam. Azt

mondja, hogy Waly a gyöngyszigeteken még hét embert tart fogva s hogy ezek annak idején

egy nagy dereglyén mentek oda. Hajójukra disz gyanánt egy nagy madár volt festve, az egyik

tengerésznek pedig barna lencse van az arcán. Bizonyára emlékezel, uram, hogy a mi nagy

dereglyénk is egy sast viseli cimer gyanánt; s egyik emberünk, Bill, az ács csakugyan arról

volt nevezetes, hogy balarcán egy nagy barna folt volt. Vajjon nem a mi embereink közül

valók-e Waly foglyai, akikről Jones beszélt?

Marknak már ideje sem volt e szavakra válaszolni, mert a parton mintegy százfőnyi rézbőrü

csapat lőn láthatóvá, kik épp e pillanatban kötöttek ki. A helytartó jeladására a szigeten

azonnal kilőtték az egyik ágyut s a másik percben husz rézbőrü rogyott a földre részint halva,

részint megsebesitve; a többiek pedig futásnak eredtek. Most azonban uj csapat jelent meg s

ez a futni akarókat ismét támadásra kényszerité. Csakhogy a szigetlakók a második csapatot is

hatalmas üdvlövéssel fogadták s igy ezeknek hadsorai is azonnal meg voltak tizedelve. Midőn

36

ezek is jobbnak látták a megfutamodást, akkor egyszerre Waly maga jelent meg haderejének

zömével s erre az indiánok mind egetverő orditásba törtek ki. Most a szigetlakók sortüzet

adtak, az ágyudörgés és puskaropogás rettenetes volt s ime! - e pillanatban a Bridget nevü

hajón Bigelon és Sokrates az alig partra szállott ellenség háta mögött tünnek fel az oceánon. A

nyolc ágyuból kettőt ezen helyeztek el s igy sikerült a csekély számu csapatnak a félelmes

ellenséget két tüz közé szoritani.

A vadak ezt látva, nagyon megrémültek. Most már hiába volt vezérüknek minden igyekezete.

Parancsszavára senki sem hallgatott. Az egész sereg hanyatt-homlok futásnak eredt. De mene-

külés közben szinte sok veszteség érte őket, mert a Bridget legénysége csakhamar elfogta a

három legnagyobb naszádot, mig többet a belé rakott tulságos suly forditott fel, ugy hogy

mindössze hatvan csónak tudott elmenekülni.

A bennszülöttek közül kilencen estek foglyul. Ezek között Jones egy ifjuban a törzsfőnök

legkedveltebb fiát ismerte fel. Ez természetesen fontos felfedezés volt s Mark tudta, hogy kell

a dolgot hasznára forditani. Azonnal elküldte az egyik foglyot Walyhoz pálmaággal, hogy a

királyfi kiváltására nézve megkezdjék az alkudozásokat. Nemsokára Waly követe jelent meg s

ura nevében naszádokat, továbbá tollból készült ruhákat s végre cetfogakat ajánlott fel

váltságdij gyanánt. Csakhogy erre a helytartó természetesen nem akart ráállani. Ezt azonnal ki

is jelenté rövid, de határozott szavakban. A királyfit csak azon esetben bocsátja szabadon, ha

Waly viszont a fogságban levő hét tengerésznek adja vissza szabadságát.

Waly természetesen nagyon sajnálta fiát, de azért a fehér foglyokat is szerette volna megtar-

tani s igy e két érzés hatalmas tusát vivott szivében. Végre mégis az atyai szeretet győzedelmes-

kedett. Waly maga hozta el a szigetre a foglyokat. Ezekben Mark csakugyan a »Rancocus«

volt tengerészeire ismert. Midőn igy a foglyok kölcsönös kiváltása csakugyan megtörtént,

Mark és Heaton fényesen megvendégelték a törzsfőnököt, bucsuzáskor pedig gazdag aján-

dékokkal bocsátották haza. E látogatás a szigetlakókra nézve igen előnyös következményeket

vont maga után. A vad, harcias Walyt a fehér emberek hősiessége már első pillanatban meg-

döbbentette s tisztelettel töltötte el irántuk, most pedig, mikor barátságos modorukat látta,

annyira megszerette őket, hogy örök barátságot fogadott nekik s szavát nem is szegte meg, sőt

barátságának később sok szép jelét adta.

Igy minden jól végződött s a szigetlakók most már bizton remélték, hogy nyugalmukat ezután

semmi sem fogja zavarni. És valóban a szigetlakók ez az óhaja teljesült is.

Néhány év mulván a tüzhányó lábánál, a lassanként oda szállitott emberek segitségével, mint-

egy kétszáz házból álló város emelkedett, a kikötőben pedig több mint husz hajó horgonyzott.

A lakosság leginkább a sziget terményeiből táplálkozott. Mark, Bob és Bigelon pedig cet-

halászattal is kisérletet tettek, még pedig fényes eredménynyel s minthogy a halzsir és hal-

csont Amerikában csakugy mint Európában keresett cikk, a cethalászok egytől egyig jelenté-

keny vagyonra tettek szert.

37

Peru meghóditója.

Campe J. H. történeti elbeszélése.

ELSŐ FEJEZET.

A Nagy Oceán felfedezése.

Ha most egy gyermek tanitója kezében a földgömböt látja s beszélni hall az öt világrészről és

öt oceánról, még csak nem is képzeli, mily óriási nehézségek és fáradalmak árán sikerült az

egész föld felületéről biztos tudomást szerezni.

Amerika például 419 évvel ezelőtt még egészen ismeretlen volt s felfedezését a sors a bátor

genuainak, Columbus Kristófnak tartotta fenn.

Columbus 1492-ben fedezte fel az uj világrészt s ekkor a Bahama szigeteken kötött ki, bejárva

egyszersmind az Antillákat is. Negyedik utja alkalmával pedig, - mi 1502-ben történt - Dél-

amerikának északkeleti és északi részeit kereste fel, anélkül azonban, hogy huzamosabb ideig

tartózkodott volna a szárazföldön, amit nem kell csodálnunk, ha arra gondolunk, hogy Colum-

bus tulajdonképeni célja az Indiába vezető ut felfedezése volt.

Ha Columbus társai tanácsára hajlott volna, s átkutatja a szárazföldet, ugy Mexico felfedezé-

sének dicsősége is őt illetné, de előtte mindég csak utjának végcélja lebegett s tervétől eltérni

nem is volt hajlandó bármily nyereség kedvéért.

Még Columbus életében történt, hogy a portugál Alvarez Cabral Braziliát az 1500. évben

felfedezte s ettől kezdve ugyszólván évenként történtek kisebb-nagyobb felfedezések.

Azon kalandorok között, kik a felfedezőkhöz csatlakoztak, volt egy P i z a r r o nevü spanyol,

kinek neve az aranyország (Peru) fölfedezésével maradandóan össze van kötve.

Pizarro Ferencz származását nem ismerjük. Gondatlan szülői már gyermekkorában sem törőd-

tek vele, ugy hogy sem olvasni, sem irni nem tanult.

Gyermekkorában disznókat őrzött, hogy némi keresetre tegyen szert. Midőn ifjuvá serdült,

valami különös sugallata támadt s ezt követve Olaszországba ment, hol katonának soroztatta

be magát; majd Amerikába ment Ojedával, s ez Cortezzal, Balboával s másokkal is megismer-

tette. Balboát azután többször elkisérte utjaiban s már mint alvezér is sokszor adta eszének s

bátorságának tanujelét.

Bajtársa, Diego del Almagro lett a második szövetségben. Ez lelenc volt, vagyis anyja mint

gyermeket vagy szivtelenségből, vagy a szegénység által kényszeritve, egy templom lépcső-

jére tette, idegen emberek jószivüségére bizva.

A véletlen Amerikába vezette az ifjut, ki itt meglehetős vagyonra tett szert. Bátorságban s

kitartásban hasonlitott ugyan Pizarrohoz, de nemeslelkénél s becsületességénél fogva ennek

mindenesetre felette állott.

A harmadik egy pap volt, Ferdinánd de Luque (mondd Lükk), ki tekintélyes vagyonnal ren-

delkezett s ki azt kérte ki magának, hogy az ut tartama alatt az élelmezésről ő gondoskodhas-

sék, bármibe kerüljön is az.

Almagro szintén megigérte, hogy egész vagyonát e vállalatnak szenteli, mig Pizarro, kinek

erején s szellemi tehetségén kivül semmije sem volt, arra vállalkozott, hogy elvállalja a legne-

hezebbet, a vezérséget. Almagro kötelessége volt a csapatokról gondoskodni, hogy a hóditást

megkezdhessék. Abban is megegyeztek, hogy az elfoglalt területeket hármuk között fogják

38

felosztani. Midőn minden pontra nézve megegyeztek, akkor elkészitették s alá is irták a szer-

ződést.

1525. november 14-én Pizarro egy hajóval s 113 emberrel dél felé vitorlázott. Épen a legked-

vezőtlenebb időben kelt utra s 70 nap alatt alig jutott oly messzire, mint mostanában egy jó

hajó 70 óra alatt.

Pizarro emberei közül ezalatt sokakat megtámadott a láz, majd élelmi szerei is fogyni kezdtek

s ehez járult még az is, hogy mindenütt harcias törzsek kezdtek mutatkozni, kik a spanyolokat

mindenkép meggátolták a partra szállásban. Pizarro csakhamar belátta, hogy ily módon foly-

tatni a küzdelmet egészen céltalan volna, azért semhogy nagyobb haderő nélkül sikra szálljon

e seregestől eléjük özönlő, jól fegyverzett bennszülöttekkel, inkább azt választotta, hogy a

Gallo nevü szigetre vonul s ott várja meg Almagro jövetelét, ki élelmiszerekkel s katonákkal

indult utána.

Azonban a várt segitség elmaradt s helyette szükség s nélkülözés köszöntött be. A vezérnek

minden rábeszélő képessége hiába volt, mert majdnem egész legénysége elhagyta.

- Barátaim és bajtársaim, - mondá Pizarro egy válságos pillanatban, - itt fekszik Peru minden

kincsével, amott pedig Panama egész szegénységével. Válasszátok mindnyájan azt, ami egy

spanyol hőshöz illik. Ami engem illet, én dél felé megyek.

Emberei közül csupán tizenhárman maradtak vele, ezeken kivül pedig egy mulatt, ki vak-

merőségben méltó társa volt a másik tizenháromnak. Pizarro elhatározta, hogy tizennégy tár-

sával sem hagyja abba a dolgot, remélve, hogy szerencséje s társainak buzgalma nem hagyják

cserben.

Mivel a szigeten az édes viznek hiányában voltak, azért Pizarro néhány hét mulva szállásukat

egy másik szigetre tette át, melyet már előbb fedezett volt fel s Gorgonának nevezett el. Fa-

törzsekből készitett csónakokon csakugyan át is mentek, nem is sejtve, hogy egy hónapokig

tartó fogságot kezdenek most meg. Szerencsére legalább ehető madarak s iható források

mégis voltak a szigeten.

Most első dolguk volt egy csónakot épiteni, melynek segélyével halászni járhassanak a ten-

gerre. A csónak szerencsésen el is készült s Pizarro maga volt a legszorgalmasabb halász, kit a

munkában sem a tikkasztó hőség, sem a naponkénti zápor, sem a levegőt elsötétitő rovarok

fájdalmas csipése nem tudott hátráltatni. Mindennap bejárta a sürü rengeteget s a java mind-

annak, amit talált, társainak jutott osztályrészül. Mivel néhányan megérkezésük után azonnal

megbetegedtek, ezeknek nagyon javára vált a vezér gondoskodása, kinek minden izma vasból

és acélból látszott lenni.

Hét hosszu, gondterhes hónap telt el igy s még mindég nem érkezett segitség. Ez végre azon

elhatározásra birta őket, hogy életüket néhány összekötözött fatörzsre bizva, kimennek a

tengerre, s megkisértik, nem tudnák-e a szárazföldet elérni.

Épen munkában voltak, azon aggódva, vajjon alkalmas lesz-e e silány jármü valamely hosszabb

utra, midőn egyszer csak kimondhatatlan örömükre egy közeledő hajó fehér vitorláját pillan-

tották meg. S örömük akkor még nagyobb lett, midőn a hajó csakugyan a sziget előtt vetett

horgonyt s midőn megtudták, hogy e hajót csakugyan Almagro küldi Panamából, mert végre

módot talált engedélyt eszközölni ki a helytartótól.

Szabadulásuk pillanatában egyszerre elfeledték mindazt a nélkülözést, aggodalmat és

nyomort, mit eddig szenvedtek s most szilárdabbul el voltak tökélve, mint valaha, hogy az

aranyországot fölfedezik.

39

MÁSODIK FEJEZET.

A felfedezett aranyország.

Pizarro az 1526. év végén, husz napi ut után érkezett meg a perui tengerpartra. Mily nagy volt

azonban a spanyolok csodálkozása, midőn szemük előtt egy nagy kiterjedésü város terült el,

sürün népesitve. Igy ellenséges módon való partraszállásról természetesen szó sem lehetett,

arra meg már épen nem is gondolhattak, hogy itt megtelepedjenek.

Tumbes városának lakói kiváncsian tódultak a partra, hogy a fehér emberek nagy uszó házait

jobban szemügyre vehessék. Eleséget is hoztak nekik bőven s barátságosan hivták meg

házaikba az idegen vendégeket.

A spanyolok már alig türtőztethették magukat s szerettek volna e meghivásnak azonnal en-

gedni, azt remélve, hogy igy leggyorsabban kielégithetik kincsvágyukat. De Pizarro belátta,

hogy meggondoltsággal sokkal többre mehetnek s azért csak egyik spanyol emberét s a

mulattot küldte ki tájékozódást szerezni. A peruiak azt sem tudták, melyiken bámuljanak

jobban, a fehér európain-e, vagy a fekete afrikain, de végre mégis az utóbbit találták különö-

sebbnek s el is határozták, hogy megmosdatják, s ugyancsak csodálkoztak, mikor ez minden

igyekezetük mellett sem sikerült.

Pizarro eleinte nem igen tett egyebet, minthogy holmi értéktelen csecsebecséért nagy mennyi-

ségü arany, ezüst tálat és serleget cserélt be a peruiaknál s azután magával vitt néhány peruit,

hogy ezeket spanyolul tanittassa, mert később tolmácsul akarta őket használni.

Igy töltött el Pizarro majdnem három évet nagy fáradalmak között, de kevés eredménnyel s

ekkor aztán 1527-ben visszatért Panamába.

Ezalatt azonban belátták már mind Pizarro, mind társai, hogy az aranyország meghóditása

sokkal hatalmasabb eszközöket igényel, mint a milyenek felett ők hárman rendelkeznek.

Hozzájárult a dologhoz még az is, hogy a helytartó nemcsak a segitséget tagadta meg tőlük,

hanem még beleegyezését adni is vonakodott, a minek folytán Luque, a pap azon gondolatra

jutott, hogy legjobb lenne ügyüket a király elé terjeszteni. Pizarro lévén köztük a legügyesebb

és legbátrabb, ezt látták el a szükséges eszközökkel azon célból, hogy Spanyolországba utaz-

hassék. Megérkezve, oly méltósággal jelent meg az udvarnál, hogy méltán bámulatba ejtette

mindazokat, kik ismerték alacsony származását s tudták, mennyire hiányos nevelésben

részesült. Pizarro most előadta idejövetelének célját s kiállott szenvedéseiket oly meghatóan,

Peru gazdagságát pedig oly elragadólag tudta ecsetelni, hogy mind Károlyt, mint környezetét

egészen felvillanyozta. S midőn aztán Peru gazdagságának bizonyitékául a magával hozott

kincseket is lerakta a trón zsámolyára, akkor Károly nemcsak hogy teljhatalommal ruházta fel

Pizarrot a hóditásra nézve, hanem egyszersmind a helytartói cimet is neki adta.

Spanyolországban mintegy 100 ember csatlakozott Pizarrohoz, ezek között voltak mostoha-

testvérei, Juan, Ferdinánd és Gonzola, továbbá féltestvére, Alkantara Ferenc, kik később oly

jelentékeny szolgálatokat tettek neki.

Pizarro haderejét három hajó s 190 ember képezte, kik között 29 lovas volt. Csekély erő ily

nagy vállalathoz; - de a számot a rendkivüli vitézség pótolta e kis csapatnál s igy Pizarro

egészen bátran indult meg 1531. január havában Peru felé, hova két hét mulva csakugyan meg

is érkezett. Ágyuiban s puskáiban, továbbá lovaiban bizva, mely utóbbiak a benszülöttek előtt

valóságos csodának tüntek fel, Pizarro mint egy kiéhezett oroszlán a félénk nyájra, ugy rohant

rá a szegény benszülöttekre. Ezek megrémülve menekültek mind beljebb, mire a hóditók ki-

rabolták az üresen maradt kunyhókat, hol nemcsak élelmiszereket találtak mennyiségben,

hanem durván készitett arany és ezüst tárgyakat is épen ugy mint nagy értékü drágaköveket.

40

Mikor ennek hire azután elterjedt, akkor Almagronak nem volt nehéz Pizarro számára

Panamában ujoncokat toborzani.

Pizarro páratlan vakmerőséggel folytatta utját, mialatt a rémület mind messzebbre üzte a

szegény peruiakat. Midőn végre a Piura folyóhoz érkeztek a spanyolok, akkor megállapodtak

s itt alapitották az első gyarmatot, melyet Szent-Mihály nevéről neveztek el.

A heves és gyors eljárás nem vezetett volna célhoz, ha valami véletlen körülmény segitségére

nem jő a spanyoloknak. Ily kis csapattal nem lehetett volna hóditási kisérletet tenni egy ily

sürü népességü országban, melynek kiterjedése is jelentékeny volt, mivel 300 mértföldnyi

hosszuságban terjedt el a tengerpart mentén; - ámde szerencséjére a spanyoloknak, az orszá-

got ez időtájt épen belviszályok szakitották két pártra.

E belviszálynak köszönhette Pizarro azt, hogy ily messzire hatolhatott minden ellenállás nélkül.

Alig telepedtek meg a spanyolok a részükre kijelölt épületekben, midőn Pizarro nagy kő-

darabokból erős sáncokat épittetett, ez elé pedig árkot vonatott s végül két ágyut helyeztetett

az épület bejáratához, mely most már valóságos erősséggé volt átalakitva.

HARMADIK FEJEZET.

Az Inka elfogatása. - Pizarro igérete.

Atahualpa, a perui inka t. i. a király, akit a nap fiának neveztek, másnap megjelent Pizarro

előtt, még pedig valóban királyi fénynyel. A menetet az apródok sora nyitotta meg. Ezek kette-

sével haladtak a pompás trónemelvény előtt, melyen az inka ült mesés drágaságu köpenyében.

Mikor a spanyolok e köntöst jobban szemügyre vették, azt látták, hogy az nem egyébből van

összeállitva, mint ritka madarak pelyhéből. Az inka trónja mögött ott haladtak az ország fő-

emberei szintén drága ruhákban, végül pedig egész sereg énekes és táncos zárta be a menetet.

Most beszélni kezdett az inka s mindaz, amit mondott, oly helyes, olyan értelmes volt, hogy

bárki örömmel hallgatta volna e bár félvad, de derék embert, azonban Pizarro most sem látott

mást, egyedül az aranyat s az egész idő alatt azon gondolkozott, hogyan tehetné az inkát

mielőbb foglyává?

Majd Pizarro tolmácsa kezdé a hóditó szavait az inka előtt ismételni, de a dolog nagyon nehe-

zen ment s a tolmács nem tudott mindent visszaadni a perui nyelven. Annyit azonban mégis

megértett az inka, hogy neki most egy másik inka kedvéért le kell mondania az uralkodásról.

Midőn ezt megérté, ismét szót emelt s méltósággal viszonzá:

- Nagy megtisztelésnek tekintem, ha a tengerentuli nagy királynak barátja lehetek, arra

azonban semmi kedvet nem érzek, hogy alattvalója legyek.

Alig végzé be e szókat, midőn Pizarro egyszerre jelt adott fehér kendőjével. E jelre megálla-

podásuk szerint a katonák egy ágyut sütöttek el, a lovasok pedig elősiettek s kivont karddal

rohantak az ellenségre. A szegény peruiakon leirhatatlan rémület vett erőt; mindnyájan futni,

menekülni igyekeztek s néhány pillanat alatt a 30,000 főnyi sereg tökéletesen szét volt verve.

Az inka egyideig nyugodtan ült a hordszéken, nem is sejtve, mily sors várakozik reá, de

midőn néhány perc mulva a spanyolok őt is elhurcolták, akkor egy ideig tompa kábulás lepte

meg, majd sirt, reszketett s egy szónak nem volt ura többé.

A spanyolok pedig ezalatt a királyi palotába siettek, hol óriás mennyiségü arany, ezüst tárgyat

szedtek össze s ezeket aztán kegyetlen örömmel hordták át táborukba.

41

Midőn Atahualpa látta, mily kapzsisággal szedik össze ellenségei az aranyat, akkor azon

gondolatra jött, hogy e kapzsiság kielégitése által talán visszaszerezhetné a szabadságot. Azt

ajánlotta tehát, hogy azt a szobát, ahol fogva van, oly magasságig teletölteti e sárga érccel,

amily magasra fel tud kezével érni, ha Pizarro ezért cserébe megigéri, hogy szabadságát

visszaadja. Egyszersmind azt is ajánlotta az inka, hogy a két kisebb szomszéd szobát pedig

ezüsttel tölteti meg.

A spanyolok ugyancsak elámultak ez igéretre, melyről azt hitték, hogy az be nem váltható

üres dicsekedés, mert a szoba nem kevesebb, mint hét méter hosszu és hat méter széles volt.

Pizarro azonban természetesen ráállott az alkura s miután az inka által kijelölt magasságot egy

vörös vonallal megjelölte volt, irásban adta az inkának azt, hogy azonnal visszaadja neki a

szabadságát, mihelyt ő is teljesitette saját igéretét.

Az inka erre azonnal utnak inditotta futárjait, hogy az országot bejárva, minden alattvalót fel-

szólitsanak arra, hogy két hónap leforgása alatt összes arany és ezüst készletüket odaküldjék,

ahol az inka fogva van. A peruiak ugyan könnyen szembeszállhattak volna a kis spanyol

csapattal, hogy ezt kiüzzék, de az inka iránti hü ragaszkodás mégis arra birta őket, hogy

engedjenek a felhivásnak s igy néhány hét mulva naponta jöttek Pizarro táborába, kik néha

50, sőt 75 font ezüstöt és aranyat hoztak. A két hónap mindazonáltal mégis eltelt s a vörös

vonal még nem volt elérve. Pizarro ezért haragot szinlelt s szemrehányásokat tett az inkának,

azt mondva, hogy készakarva halogatja a dolgot, mert ezáltal időt akar adni a népnek arra,

hogy összegyüljön. Az inkát ez igazságtalan szemrehányás nagyon meglepte s azért azt aján-

lotta Pizarronak, hogy küldje el néhány emberét Kuzko fővárosba, hadd lássák, mennyire

igyekeznek a peruiak az inka parancsát teljesiteni. Midőn pedig Pizarro azzal vádolta a

lakosságot, hogy támadásra készülnek a spanyolok ellen, akkor a jólelkü inka elcsodálkozva

mondá:

- Hogyan? Hát mitől féltek? Nem vagyunk-e hatalmatokban mind magam, mind feleségem és

gyermekeim? Hát ez sem elég kezesség nektek arra nézve, hogy népem közül senki se merjen

ellenetek támadni?

Pizarronak már rég terhére volt a fogoly inka s csak alkalomra várt még, hogy az igazság

szine alatt eltehesse láb alól, annyival is inkább, mert nézete szerint az inka őt személyesen is

megsértette. Atahualpa ugyanis a spanyolok minden ügyessége közül semmit sem bámult

annyira, mint az irni és olvasni tudást. Nem győzött eleget csodálkozni azon, mily könnyü-

séggel közölheti az ember gondolatait e módon másokkal. Nem tudta, velük született ügyes-

ség-e ez a spanyoloknál, vagy olyan, mit tanulás utján sajátithatni el? Hogy e felől bizonyossá

lehessen, megkérte őrei közül az egyik katonát, hogy irná fel neki a körmére istenének nevét.

A katona teljesité az inka kivánságát, ki most a körmére irt nevet minden belépőnek meg-

mutatta, felszólitva azokat arra, hogy olvassák el. Bámulva tapasztalta, hogy mindenki egy és

ugyanazon szót olvassa le arról s midőn Pizarro épp az inka látogatására jött, ezt is megkérte,

hogy olvasná el a körmére irt szót. De tudjuk, hogy Pizarro sem irni, sem olvasni nem tanult,

miért is az inka kérése roppant zavarba hozta.

E pillanattól kezdve Atahualpa is belátta, hogy az olvasás és irás bizony csak tanulás ered-

ménye lehet, aki ehhez nem ért, az müveletlen ember. Mióta erre rájött, egészen megvetette

Pizarrot, ez azonban nem tudta türni egy félvad ember lenézését s csak alkalmat keresett,

hogy e szégyent az inka vérével moshassa le.

Hozzá is látott a dologhoz s néhány nap mulva haditanácsot tartottak, vádakat emeltek,

tanukat hallgattak ki s szóval valóságos törvényszéki eljárást követtek. Az ellenséges birák,

Pizarro és Almagro bünösnek találták az inkát s máglyára itélték.

42

Midőn az inka előtt az itéletet kihirdették, egészen elsápadt a rémülettől s zokogva borult

térdre Pizarro előtt, hogy kegyelmet kérjen. Még a birák közül is nem egy volt olyan, aki

hangosan is kifejezte megütközését az itélet fölött, ámde Pizarro mindezzel mitsem törődött s

elrendelte, hogy az itélet még aznap (1533. augusztus 29-én) naplemente előtt végrehajtassék.

Valverde Vince, a tábori lelkész kisérte a boldogtalant a vesztőhelyre s ez azt igérte neki,

hogy némi könnyebbitést fog kieszközölni számára, ha felveszi a keresztény vallást. Az inka

ebbe is beleegyezett s ekkor megkeresztelték s azután, kevéssel az elégetés előtt - megfojtották.

NEGYEDIK FEJEZET.

A nemezis.

Most már Pizarro egészen vetélytárs nélkül volt s ettől fogva valódi zsarnok gyanánt uralko-

dott. Ámde Pizarro csak 4 évig állt szerencséjének e szédületes magasságán, mert ez idő

leteltével az ő feje fölött is vésztjósló fellegek kezdtek tornyosulni.

Pizarro Ferdinandot, aki nagy szándékokkal Spanyolországba utazott, letartóztatták s való-

szinü, hogy a börtönben halt meg. Pizarro Gonzalát pedig, ki az Andokon tul tett fölfedezési

kisérletet, egyik szerencsétlenség a másik után érte. 400 indián embere mind odaveszett, 350

spanyol katonája közül pedig csak 80 tért vissza s ezek minden szerencsétlenségük okozóinak

a Pizarrokat tartották. Ehez járult még az is, hogy az elégedetlenek a szép és bátor Almagro

körül csoportosultak, kinek lakásán majdnem naponként összegyültek, terveket kovácsolva

arra nézve, hogy tehetnék el utból a zsarnokot.

A »chileiek« gyakori összejövetelei (chileieknek Pizarro ellenségeit nevezték) nem kerülhet-

ték ki a kormányzó embereinek figyelmét sem. De Pizarro minden barátságos figyelmeztetést

elbizakodva utasitott vissza e szókkal: »Az a hatalom, hogy mások fejét leüttethetem, kezes-

kedik az enyémnek a biztonságáért.«

Ezalatt pedig már készen is volt a terv a zsarnok meggyilkoltatására, mely az 1541. év junius

26-ára, vasárnapra volt kitüzve.

Néhány nappal ezelőtt Pizarro épen kertjében tartózkodott, midőn Almagro udvarmesterét,

Herredát jelentették be nála. Mivel az udvarmestert mindenki ugy ismerte, mint igen eszes és

becsületes lovagot, Pizarro minden habozás nélkül elfogadta s barátságosan eléje menve

megkérdé, mit kiván. Herreda erre aggódó arccal mondá, hogy azt hallotta, mintha Pizarronak

szándékában volna Almagrot s párthiveit eltenni az utból. A helytartó azonban erre bizto-

sitotta az udvarmestert, hogy soha még csak nem is gondolt erre, bár őt magát is többen óvták

már a chileiektől, kik életére törnek. Erre Herreda biztositotta a helytartót, hogy e hir is puszta

koholmány s azután elbucsuzott, s megköszönte a megnyugtató választ.

Pizarronak még csak sejtelme sem volt arról, hogy Herreda azt jött kikémlelni, vajjon nem

gyanit-e a helytartó valamit azon veszélyről, mely ellenségei részéről fenyegeti.

Igy érkezett el a vasárnap. Épen dél volt. Spanyol szokás szerint a napnak e szakában az

utcákon minden csendes és a nagyuri házaknál még a szolgák is mind alusznak a szobában.

Ekkor 18 összeesküvő, Herredával élükön, az utcára rohant s e kiáltással:

- Sokáig éljen a király! Halál a zsarnokra! betörtek a helytartó palotájába.

Ez épen az asztaltól kelt volt fel s néhány barátjával társalgott. Egyszerre egy apród rohant a

terembe halálsápadtan és tudatta a veszélyt urával.

43

- Zárd be az ajtót! - kiáltott Pizarro egyik lovagra, de ez annyira elvesztette fejét, hogy a

lépcsőn akarta az összeesküvőket feltartóztatni, de fegyvertelen lévén, csakhamar leszurták.

Midőn az összeesküvők az ebédlőbe törtek, az ottlévő lovagok közül néhányan az ablakon

menekültek ki, mások ismét a mellékszobába vonultak Pizarroval. Most rövid, de kétségbe-

esett küzdelem következett, melyben az öreg Pizarro egy oroszlán bátorságával védte magát.

- Bátorság, barátaim! - kiáltá - még mindig elegen vagyunk arra, hogy ez árulókat megfékez-

zük! - De e percben tiz kivont kard villant meg feje fölött, nyakán csakhamar sulyosan

megsebesitették, mire a földre rogyott s végre Herredától kapta meg a halálos döfést.

Ily nyomorult véget ért tehát Peru meghóditója, ki néhány órával azelőtt még oly korlátlan

hatalommal uralkodott az egész birodalmon, mint előtte annak örökös inkái. Halála méltó volt

életéhez; senki sem ejtett könnyet annak elestén, ki a részvétet maga sem ismerte soha.

44

A feledékeny cica.

Volt egyszer egy kis lány, Mancinak hivták, akinek volt egy szép kis cicája. Volt ennek a kis

lánynak két testvére és két unokatestvére, akik mind fiuk voltak és mindegyiknek volt egy-

egy kis kutyája.

A kutyusok eleinte nem jó szemmel nézték a kis cicát, de csakhamar megbarátkoztak és

együtt játszottak naphosszat az udvaron. Egyre hallani lehetett, amint vigan kiáltoztak, hogy

„vau-vau” és „miau-miau”. De a sok vau-vau ugy elnyomta a kis cica miákolását, hogy alig

mert már megszólalni.

Végre, hogy hogy nem, egy szép napon képzeljétek csak mi történt! Szegény kis cica miá-

kolni akart - és nem tudott. Százszor is megpróbálta, de hiába, egészen elfelejtette a módját.

M-m-m-vau, m-m-m-vau, hangzott egyre, ha kiabálni próbált, ugy hogy jobban hasonlitott a

hangja a kutyusok ugatásához, mint a miákoláshoz.

Nagyon szomoru lett emiatt a kis cica, ide-odafutkosott az udvarban és keservesen kiáltozott.

Arra ment a nagy fehér kakas és megkérdezte tőle, hogy mi baja van.

- Jaj, jaj, te kedves nagy fehér kakas, - panaszkodott a kis cica - elfelejtettem a cicanyelvet.

Hiába próbálom, sehogyse tudok egy szót se kiejteni, csak ezt tudom, hogy: m-m-m-vau!

- Sebaj, cica pajtás - szólt a kakas. - Majd megtanitalak én. Mondd utánam: m-m-m-kukuriku!

- Dehogy, dehogy, - szólt a kis cica - nem igy beszélnek cicanyelven! - És kiabálva tovább-

szaladt.

Arra ment a bárány, az is megkérdezte mi baja.

- Jaj, jaj, te kedves bárány, - szólt siránkozva a cica - elfelejtettem a cicanyelvet. Hiába

próbálom, sehogyse tudok egy szót se kiejteni, csak ezt tudom, hogy m-m-m-vau!

- Sebaj, cica pajtás, - szólt a bárány - majd megtanitalak én. Mondd utánam: m-m-m-bee!

- Dehogy, dehogy, - szólt a kis cica - nem igy beszélnek cicanyelven! - És tovább kiabált.

Arra jött a ló, az is megkérdezte, mi baja.

- Jaj, jaj, te kedves lovacska, - jajgatott a kis cica - elfelejtettem a cicanyelvet. Hiába próbá-

lom, sehogyse tudok egy szót se kiejteni, csak ezt tudom, hogy m-m-m-vau!

- Sebaj, cica pajtás - szólt a ló. - Majd megtanitalak én. Mondd utánam: m-m-m-nye-he-he-he!

- Dehogy, dehogy, - mondta a kis cica - nem igy beszélnek cicanyelven! - És tovább jajgatott

szegény.

Arra ment az ökör, az is megkérdezte, mi baja van.

- Jaj, jaj, te kedves boci, - siránkozott a kis cica - elfelejtettem a cicanyelvet. Hiába próbálom,

sehogyse tudok egy szót se kiejteni, csak ezt tudom, hogy: m-m-m-vau!

- Sebaj, cica pajtás, - vigasztalta a boci - majd megtanitalak én! Mondd utánam: m-m-m-buuu!

- Dehogy, dehogy, - mondta a kis cica - nem igy beszélnek cicanyelven! - És tovább sirán-

kozott szegény.

Egyszer csak meglátta, hogy ott ül a kis baba egy nagy széken a konyhaajtóban. Odament

hozzá és megszólitotta:

45

- Édes-kedves kis baba. Nagyon nagy zavarban vagyok. Elfelejtettem a cicanyelvet. Hiába

próbálom, sehogyse tudok egy szót se kiejteni, csak ezt tudom, hogy: m-m-m-vau! Nem

tudnál megtanitani engem?

A kis baba lehajolt hozzá és rákezdte: m-m-m-brühühü!

- Dehogy, dehogy, - mondta a kis cica - nem igy beszélnek cicanyelven! - És tovább jaj-

veszékelt ott a konyhában.

- Mi bajod van? - kérdezte egyszerre egy szelid hang a háta mögött.

- Jaj, jaj, - siránkozott a kis cica anélkül, hogy hátranézett volna - elfelejtettem a cicanyelvet.

Hiába próbálom, sehogyse tudok egy szót se kiejteni, csak ezt tudom, hogy: m-m-m-vau!

- Fordulj csak meg! - szólt a szelid hang.

A kis cica megfordult. Gyönyörü nagy szürke macska állt ott mellette.

- Én megtanitalak beszélni - szólt a macska. - Állj csak ide mellém és mondd utánam, amit

beszélek!

Igy szólt a szürke macska és elkezdett teljes erejéből kiabálni: miau! miau!

- Ez az, ez az! - kiáltott a kis cica és rákezdte ő is tele torokból cicanyelven, hogy: miau!

miau!

Nagyon boldog volt a kis cica és olyan jól megtanulta a miákolást, hogy akármennyit is

játszott azontul a kutyusokkal a finom, zöld füben, soha többé el nem felejtette.

46