VERNE GYULA

ÖT HÉT LÉGHAJÓN

Utazás Afrikában

TARTALOM

ELSŐ FEJEZET.

Egy lelkesen megtapsolt beszéd vége. - Doktor Fergusson Sámuel bemutatása. - «Excelsior!» -

Egy öntudatos fatalista. - Ebéd a «Traveller-klub»-ban. - Számtalan alkalmi felköszöntés.

MÁSODIK FEJEZET.

A «Daily Telegraph» egy cikke. - Tudósok tollharca. - Petermann támogatja barátját, dr.

Fergussont. - A tudós Kohner válasza. - Fogadások. - A doktor több rendbeli ajánlatot kap.

HARMADIK FEJEZET.

A doktor barátja. - Barátságuk története. - Kennedy Dick Londonban. - Egy váratlan, nem

megnyugtató indítvány. - Kevés vigasztalást ígérő közmondás. - Néhány szó az afrikai vértanúk

lajstromáról. - A léghajó előnyei. - Dr. Fergusson titka.

NEGYEDIK FEJEZET.

Kutatások Afrikában. - Bart, Richardson, Overweg, Werne, Brun-Rollet, Peney, Andrea Debono,

Miani, Guillaume Lejean, Bruce, Krapf és Rebman, Maizan, Roscher, Burton és Speke.

ÖTÖDIK FEJEZET.

Kennedy álmai. - A többesszámok. - Dick példálózásai. - Séta Afrika térképén. - Ami a körző két

hegye között van. - Jelenlegi expedíciók. - Speke és Grant. - Krapf, Decken, Heuglin.

HATODIK FEJEZET.

Egy hallatlan kitűnő szolga. - Meglátja Jupiter holdjait. - Dick és Joe vitában. - Kétely és hit. -

A mázsálás. - Joe, mint Wellington. - Joe kap egy koronát.

HETEDIK FEJEZET.

Mértani részletek. - A léggömb hordképességének kiszámítása. - A kettős léggömb. - A boríték. -

A csónak. - A titokzatos készülék. - Az élelmiszerek. - A ráadás.

NYOLCADIK FEJEZET.

Joe fontos egyéniség. - A «Resolut» parancsnoka. - Kennedy fegyvertára. - A berakodás. -

A búcsúlakoma. - Elutazás február 21-én. - A doktor tudományos ülései. - Duveyrier, Livingstone.

- A légutazás részletei. - Kennedy elhallgat.

KILENCEDIK FEJEZET.

Megkerülik a Jóremény-fokát. - Az árboc alatt. - Joe tanár kozmográfiai előadásai. - A léghajó

kormányzása. - A kedvező légáramok fölkeresése. - ‘Έυςηχα (Heuréka).

TIZEDIK FEJEZET.

Régibb kísérletek. - A doktor öt szekrénye. - A durranó gázfúvó. - A fűtőkészülék. - A vele való

bánás. - Biztos siker.

TIZENEGYEDIK FEJEZET.

Megérkezés Zanzibárba. - Az angol konzul. - A bennszülöttek ellenséges hangulata. - Kumbeni

szigete. - Az esőcsinálók. - A léggömb megtöltése. - Elutazás április 18-án. - Utolsó Istenhozzád. -

A Victoria.

TIZENKETTEDIK FEJEZET.

Átkelés a tengerszoroson. - A Mrima. - Dick terve és Joe indítványa. - A kávé-recept. - Uzaramo. -

A szerencsétlenül járt Maizan. - A Duthum hegy. - A doktor térképei. - Egy éj a nopálfán.

TIZENHARMADIK FEJEZET.

Az idő változik. - Kennedy láza. - A doktor orvossága. - Utazás a földön. - Az Imensé-öböl. -

A Rubeho begye. - Hatezer láb magasban. - Egy napi pihenő.

TIZENNEGYEDIK FEJEZET.

A gummifa-erdő. - A kék antilop. - Két lövés. - Váratlan támadás. - Egy éjjel a levegőben. -

Mabunguru. - Zsihoe-la-Mkoa. - A vízkészlet. - Megérkezés Kazéba.

TIZENÖTÖDIK FEJEZET.

Kazé. - A zsibongó vásár. - A Victoria megjelenése. - Wangangák. - A hold fiai. - A doktor sétája. -

A népség. - A királyi palota. - A szultán feleségei. - Királyi korhelység. - Joet imádják. - Hogy

táncolnak a holdon? - Gyors változás. - Két hold az égen. - Az isteni dicsőség forgandósága.

TIZENHATODIK FEJEZET.

Zivatar előjelei. - A Holdország. - Afrika jövője. - Az utolsó ítélet gépje. - Az ország látképe

naplementekor. - A növény- és állatvilág. - A zivatar. - A tűzzóna. - A csillagos ég.

2

TIZENHETEDIK FEJEZET.

A Hold-hegyek. - Zöld óceán. - Kivetik a horgonyt. - Az elefánt mint vontató. - A vígan égő tűz. -

A vastagbőrű halála. - Sütőkemence a szabadban. - Ebéd a zöldben. - Egy éj a földön.

TIZENNYOLCADIK FEJEZET.

Karaghwa. - Az Ukeréwe tava. - Egy éj a szigeten. - Az egyenlítő. - Átkelés a tavon. - A vízesések. -

Az ország képe. - A Nílus forrásai. - Benga szigete. - Andrea Debono kezeírása. - Az angol címeres

lobogó.

TIZENKILENCEDIK FEJEZET.

A Nílus. - A reszkető hegy. - Emlék a vidéknek. - Az arabok meséi. - A nyám-nyámok. -

Joe értelmes gondolatai. - A Victoria laviroz. - Léghajózások. - Blanchard asszony.

HUSZADIK FEJEZET.

A mennyei palack. - A fügepálmák. - A «mamouth trees». - A hadifa. - A szárnyas fogat. -

Két néptörzs harcban. - Vérfürdő. - Isteni közbelépés.

HUSZONEGYEDIK FEJEZET.

Különös zörej. - Éjjeli támadás. - Kennedy és Joe a fán. - Két lövés. - Segítség! segítség! - Francia

válasz. - Megvirrad. - A hittérítő. - A szabadítás terve.

HUSZONKETTEDIK FEJEZET.

A villamos fénykéve. - A hittérítő. - Szöktetés fénysugárnál. - A lazaristaszerzetes. - Kevés remény.

- A doktor gondozása. - Egy önmegtagadásra szánt élet. - Átkelés egy vulkán felett.

HUSZONHARMADIK FEJEZET.

Joe haragszik. - Egy igaznak halála. - A virrasztás. - A szárazság. - A temetés. - A kovatömbök. -

Joe extázisban. - Drága teher. - Az aranyhegyek. - Joe kezd desperálni.

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET.

A szél megáll. - A puszta közeledik. - A vízhiány. - Az éjek az egyenlítő alatt. - Sámuel

nyugtalankodik. - A helyzet. - Kennedy és Joe erélyes válaszai. - Még egy éjszaka.

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET.

Egy kis bölcselkedés. - Felhő a láthatáron. - A ködben. - A váratlan léggömb. - A Victoria pontos

megszemlélése. - A pálmák. - Egy karaván nyomai. - A kút a puszta közepén.

HUSZONHATODIK FEJEZET.

Negyvenöt fok Celsius. - A doktor tünődései. - Kétségbeesett keresés. - A fűtő kialszik. -

Negyvennyolc fok. - A puszta. - Egy éjjeli séta. - A magány. - Ájulás. - Joe terve. - Még van

egy nap.

HUSZONHETEDIK FEJEZET.

Iszonyú hőség. - Káprázatok. - Az utolsó csepp víz. - A kétségbeesés éjjele. - Öngyilkossági

kísérlet. - A számum. - Az oázis. - Az oroszlánpár.

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET.

Egy gyönyörű este. - Joe konyhája. - Értekezés a nyers húsról. - Bruce James története. -

A táborozás. - Joe álmai. - A barométer süllyed. - A barométer megint emelkedik. - Készülődések

az útra. - Az orkán.

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET.

Növényzet előjelei. - Egy francia író fantasztikus gondolatai. - Pompás vidék. - Adamova

királyság. - Burton és Speke fölfedezései Barthéival egybekötve. - Az Atlantika-hegyek. -

A Benue-folyó. - Jola városa. - A Begéle. - A Mendif hegye.

HARMINCADIK FEJEZET.

Mosfeija. - A sheik. - Benham, Clapperton, Oudney, Vogel. - Loggum fővárosa. - Toole. -

Szélcsend Kernak felett. - A kormányzó és udvara. - A támadás. - A galambok mint gyujtogatók.

HARMINCEGYEDIK FEJEZET.

Éjjeli indulás. - Mind a hárman. - Kennedy ösztöne. - Elővigyázati rendszabályok. - A Shari

folyása. - A Csad-tó. - A tó vize. - A víziló. - Egy hiába kilőtt golyó.

HARMINCKETTEDIK FEJEZET.

Bornu fővárosa. - A Biddióma-szigetek. - A kondorok. - A doktor nyugtalankodása. - Az ő

elővigyázati rendszabályai. - Támadás fent a levegőben. - A boríték kiszakadása. - A lebukás. -

Magasztos önfeláldozás. - A tó északi partja.

3

HARMINCHARMADIK FEJEZET.

Találgatások. - A Victoria egyensúlyának helyreállítása. - Doktor Fergusson új számításai. -

Kennedy vadászik. - A Csad-tó teljes átkutatása. - Tangalia. - Visszatérés. - Lari.

HARMINCNEGYEDIK FEJEZET.

Az orkán. - Kénytelen elutazás. - Egy horgony elvesztése. - Szomorú gondolatok. - Az elhatározás.

- A homoktölcsér. - Az eltemetett karaván. - Ellenkező és kedvező szél. - Visszatérés dél felé. -

Kennedy a maga helyén.

HARMINCÖTÖDIK FEJEZET.

Joe története. - A Biddiomák szigete. - Az imádás. - Az elsüllyedt sziget. - A tó partjai. - A kígyófa.

- Utazás gyalog. - Szenvedések. - Moszkitók és hangyák. - Az éhség. - A Victoria eltünése. -

Kétségbeesés. - Az ingovány. - Az utolsó felkiáltás.

HARMINCHATODIK FEJEZET.

Egy fekete pont a láthatáron. - Egy arab csapat. - Az üldözés - Az ő! - Lebukott a lóról. -

A megfojtott arab. - Kennedy egy golyója. - Szöktetés röptiben. - Joe megszabadul.

HARMINCHETEDIK FEJEZET.

Az út nyugat felé. - Joe fölébredése. - Az ő önfejűsége. - Joe történetének vége. - Tagelel. -

Kennedy aggodalmai. - Az út észak felé. - Egy éjjel Aghades mellett.

HARMINCNYOLCADIK FEJEZET.

Gyors menet. - Előrelátó elhatározások. - Karavánok. - Folytonos esőzés. - Gao. - A Niger. -

Golberry, Geoffroy, Gray. - Mungo Park. - Laing. - Caillé René, Clapperton, Lander John

és Richard.

HARMINCKILENCEDIK FEJEZET.

A Niger kanyarulatában fekvő ország. - A Hombori hegység fantasztikus látképe. - Kabra. -

Timbuktu. - Doktor Barth terve. - A helyzet rosszabbodása. - Amerre az Isten akarja.

NEGYVENEDIK FEJEZET.

Doktor Fergusson aggodalmai. - Állandó irány dél felé. - Egy sáskafelhő. - Jenné látképe. - Szego

látképe. - A szél megfordult. - Joe sajnálkozása.

NEGYVENEGYEDIK FEJEZET.

Közeledés a Szenegálhoz. - A Victoria egyre süllyed. - Folyton dobják ki a terhet. - El Hadzsi, a

marabú. - Pascal, Vincent, Lambert. - Mohamed egy vetélytársa. - A nehezen átröpülhető hegyek.

- Kennedy fegyverei. - Joe mesterfogása. - Megálló egy erdő felett.

NEGYVENKETTEDIK FEJEZET.

Nemes vetélkedés. - Az utolsó áldozat. - A felduzzasztó készülék. - Joe ügyessége. - Az éjfél. -

A doktor áll őrt. - Kennedy áll őrt. - Kennedy elalszik. - A tűzvész. - Az ordítás. - Lőtávolban.

NEGYVENHARMADIK FEJEZET.

A talibák. - Az üldözés. - Egy elpusztított ország. - Mérsékelt szél. - A Victoria süllyed. - Az utolsó

eleség. - A Victoria ugrándozásai. - Védekezés puskalövésekkel. - A szél erősebb lesz. - A Szenegál

folyó. - A gouinai vízesések. - A melegített levegő. - Átkelés a folyón.

NEGYVENNEGYEDIK FEJEZET.

Befejezés. - A jegyzőkönyv. - A francia telepítvények. - A Médini állomás. - A Basilic. - St.-Louis. -

Az angol fregatt. - Visszatérés Londonba.

4

ELSŐ FEJEZET.

Egy lelkesen megtapsolt beszéd vége. - Doktor Fergusson Sámuel bemutatása. - «Excelsior!»

- Egy öntudatos fatalista. - Ebéd a «Traveller-klub»-ban. - Számtalan alkalmi felköszöntés.

Az angol kir. földrajzi társaság 1862 január 14-iki ülésén Londonban (Waterloo place 3) a

közönség rendkívüli nagy számban jelent meg. A társaság elnöke Sir Francis M... tetszés-

nyilatkozatok által többször félbeszakított beszédében egy igen fontos tárgyról értesíté a

tisztelt tagtársakat.

Ritka ékesszólással előadott beszédét végül a hazafias érzelmektől túláradó következő

csattanós mondásokkal fejezte be:

«Anglia mindig túltett minden más nemzeten utazóinak bátorsága által a földrajzi fölfede-

zések mezején. (Élénk helyeslés.) Fergusson Sámuel doktor e dicső haza gyermeke szintén

nem fogja szégyenben hagyni elődei példáját. (Mindenfelől: nem nem bizony! de nem ám!) E

vállalat, ha sikerül (fog sikerülni), összeköti és kiegészíti az Afrika térképére vonatkozó

szétszórt ismereteinket (úgy van, úgy van); ha meghiusul, (nem fog), akkor is, mint az emberi

szellem legmerészebb vállalkozásainak egyike, méltó bámulat tárgya fog maradni az idők

végéig!» (Tomboló tetszés.)

- Hurráh! Hurráh! - kiáltá egyhangúlag az ezen szavak által felvillanyozott gyűlés.

- Éljen a rettenthetetlen doktor Fergusson! - kiáltott a nekihevült hallgatók egyike.

Egymást érték a lelkes felkiáltások. Fergusson neve hangzott minden torokból; és alapos

okunk van föltenni, hogy az csak nyert erőben azáltal, hogy a torkok angol torkok voltak.

Megrendült bele az ülésterem.

Együtt voltak csaknem mindnyájan a megvénült, kifáradt, merész utazók, kik élénk vér-

mérsékletüktől hajtatva, bejárták már mind az öt világrészt. Mindegyikök, ki többé, ki

kevésbé, ki fizikailag, ki erkölcsileg kivette már a maga részét a hajótörések, tűzvészek, az

indiánok tomahawkjai, a vadak bunkói, a polinéziaiak kínzó eszközei és az emberevők

lakomáiból. De azért semmi sem tartóztathatná őket vissza, hogy szívök hangosabban fel ne

dobogjon sir Francis M... szavainak hallatára és valóban emberemlékezet óta ez volt a

legnagyobb szónoki hatás, melyet valaha elértek a londoni királyi földrajzi társaság ülésein.

Ámde Angliában a lelkesedés nem marad a szónál, hanem gyorsabban teremti elő a csengő

aranyakat, mint maga a királyi pénzverő (The Royal Mint.). Még azon ülésben határozatba

ment doktor Fergussonnak még nagyobb felbátorítására elismerő ajándékot gyüjteni; rögtön

együtt volt kétezer ötszáz font sterling. Az összeg nagysága méltó volt a vállalat fontos-

ságához.

A társaság egyik tagja az iránt interpellálta meg az elnököt, nem szándékoznék-e Fergusson

doktort hivatalosan bemutatni a gyülésnek?

- A doktor a gyűlés szolgálatára áll - felelé előzékenyen az elnök.

- Akkor lépjen be! - kiálták mindenfelől; - az ily rendkívül merész embert szeretjük szemtől-

szembe látni.

- Meglehet, hogy e hihetetlen indítványnak nincs is más célja, - mondá egy öreg, megbénult

hajóskapitány - mint bennünket felültetni.

5

- Hátha ez a doktor Fergusson valójában talán nem is létezik? - jegyzé meg egy kapcáskodó

hang.

- Ha így volna, fel kellene őt fedezni - veté ellen a komoly társaság egy ötletes tagja.

- Doktor Fergusson lépjen be! - mondá egyszerűen sir Francis M.

A doktor belépett. Mennydörgésszerű tapsvihar fogadta; de rajta a legkisebb meghatottság

sem vett erőt.

Mintegy negyven éves, középtermetű és rendes testalkatú ember volt. Arcszínének kissé túl-

piros volta vérmes véralkatot árult el; de máskülönben hideg arckifejezésű, szabályos voná-

sokkal, kissé erős orral, mely a hajó orrára emlékeztetve mintegy azt jelzé, hogy ez az ember

fölfedezőnek született; szelíd szemei, inkább értelmes mint merész tekintete, kellemes

benyomást tettek a szemlélőre. Karjai a rendesnél hosszabbak és lépése nehézkes volt, mint az

erős gyaloglóknál elő szokott fordulni.

Nyugodt komolyság ömlött el egész megjelenésén és őt látva, senkinek sem juthatott eszébe,

hogy ez az ember képes volna valakit még csak tréfából is felültetni.

A tetszészaj és éljenzés csak akkor szünt meg, midőn Fergusson egy kedves kézmozdulattal

csendet kért. A számára készített karszékhez lépett; ott megállott; erélyes tekintettel körülné-

zett; jobb keze mutató-ujját az égre emelte, felnyitotta ajkait, és csak ez egyetlen szót mondta:

«Excelsior!»

Soha Bright vagy Cobden váratlan felszólalása, sem Palmerston lordnak oly célra való

rendkívüli hitel kérése, melyet a nemzet maga is már rég óhajtott, nem tett még ilyen hatást.

Sir Francis M. beszéde túl volt szárnyalva, pedig nagyon. A doktor egyszerre magasztosnak,

nagynak, egyenesnek és határozottnak tűnt fel, midőn kimondá a helyzetet jellemző ez

egyetlen szót:

«Excelsior!»

A vén hajóskapitánynak egészen megtetszett ez a különös ember; felkelt és azt indítványozta,

hogy Fergusson doktor beszéde a «londoni királyi földrajzi társaság közleményei»-be egész

terjedelmében felvétessék.

De hát ki volt ez a doktor és mire vállalkozott?

A fiatal Fergusson atyja az angol tengerészeinek egy derék kapitánya volt, ki fiát már zsenge

korában hozzászoktatta hivatása veszélyeihez és kalandjaihoz. Az apa méltó fia, ki a félelmet

sohasem látszott ismerni, korán érett, eleven kutató szellemet és a tudományos munka iránt

bámulatos hajlamot mutatott és a mellett oly találékony észt, hogy bárhol keresztül vágta

magát, soha semmiben nem volt fennakadása, még akkor sem, midőn kis korában először

kapta a villát kezébe, pedig más gyermekeknél a villa használatának megtanulása bizony nem

megy egyszerre.

Képzelőtehetsége felbuzdult a merész vállalkozások és tengeri fölfedezések olvasásánál, szen-

vedélyes érdeklődéssel kísérte a fölfedezéseket, melyek a XIX. század első felét annyira

jellemzik; a Mungo Park-ok, Bruce-ok, Caillé-k, Levaillant-k és azt hiszem egy kissé Selkirk

és Robinson Crusoe dicsőségéről is álmodozott, mivel ez utóbbiak előtte szintén nem

látszottak kisebbeknek az előbbieknél. Mennyi jó órát töltött el gondolatban ezzel együtt Jean

Fernandez szigetén. Az elhagyott matróz ötleteit néha helyeslé ugyan, de néha kifogásolta is

ennek terveit és szándékait. Ő bizony sokat másképpen tett volna. Az az egy bizonyos, hogy

6

sohasem hagyta volna el azt a boldog szigetet, ahol oly boldog volt, mint egy király alattvalók

nélkül... nem, soha, még ha az admiralitás első lordságát is kínálták volna neki.

Nem nehéz megérteni, hogyan fejlődtek fiatal korának kalandos hajlamai, melyek őt legalább

képzeletben már a világ mind a négy szögletében meghurcolták; atyja mint tanult ember,

szintén nem mulasztotta el, hogy a fiú élénk eszének a hidrografia, fizika és mechanika terén

való komoly tanulmányok által megadja a kellő alaposságot és egyúttal vele némi botanikai,

orvosi és csillagászati ismereteket is sajátíttasson el.

Mikor atyja, a derék kapitány meghalt, Fergusson Sámuel mint huszonkét éves ifjú körül-

utazta volt a földet, besoroztatta magát a bengáliai mérnökkari ezredhez és több csatában

kitüntette magát; de a katona-élet nem tetszett neki, nem igen kívánkozott a parancsnokos-

kodás után, de vakon engedelmeskedni sem szeretett. Beadta tehát lemondását és vadászgatva,

növényeket gyüjtögetve, felhatolt az indiai félsziget északi részébe, Kalkuttából egész

Surateig jutott; ami bizony így kedvtelésből elég szép séta volt.

Surateból Ausztráliába látjuk őt átkelni és részt venni Sturt kapitány 1845-ki expedíciójában,

melyet azzal bíztak meg, hogy az Új-Holland közepén állítólag létező új Káspi-tengert fedezze

fel.

1850 táján azután visszatért Angliába, és még inkább kergetve, a fölfedezések démonától,

mint azelőtt, egész 1853-ig Mac Clare kapitányt kísérte azon vállalatában, midőn ez az

amerikai szárazföldet a Behring-szorostól kezdve egész a Farewell-fokig körülhajózta.

Mindenféle fáradalmakhoz, mindenféle éghajlathoz hozzá lévén törődve, Fergusson szerve-

zete csodálatosan kiállott mindent; a legnagyobb nélkülözések között is egészen jól érezte

magát; mintaképe volt a jó utazónak, akinek gyomra a szükség szerint kiterjeszkedik vagy

összehúzódik, a lába meghosszabbodik vagy megrövidül, amint éppen a talált fekhely hozza

magával; aki el tud aludni és fel is tud ébredni a napnak vagy éjnek bármelyik órájában.

Ezek után nincs benne semmi különös, hogy fáradhatatlan utazónkat 1855-től 1857-ig ismét a

Schlagintweit testvérek társaságában találjuk, akik Tibet nyugati részét utazták be és onnan az

ethnografiai különlegességek egész halmazát hozták magukkal.

Mindezen különféle kirándulások alatt Fergusson Sámuel legtevékenyebb és legvonzóbb

levelezője volt a «Daily Telegraph»-nak, ezen krajcáros újságnak, melyet naponként kétszáz-

negyvenezer példányban nyomtatnak és bizonyára milliók olvasnak. Ismerték is őt mindenütt,

ha nem is volt tagja sem a londoni, párisi, bécsi, berlini vagy szent-pétervári földrajzi

társaságnak, de még az utazók klubjának és a «Royal polytechnic Institution»-nak sem, bár ez

utóbbiban egy barátja, Kockburn, a statisztikus, vitte az elnöki tisztet.

Ezen tudós férfiú egyszer a következő számítási feladványt tűzte ki kedveskedésből számára:

Ha adva van a mérföldek száma, melyeket világutazásaiban bejárt, mennyivel hosszabb utat

tett - tekintettel a föld sugárhosszának különbözőségére - a feje, mint a lábai? Továbbá «ha

adva van a mérföldek száma, melyeket a feje és lába hátrahagyott, számítsa ki ebből testének

nagyságát az utolsó hajszálig».

De Fergusson ezen tudós testületektől szerette magát távol tartani, mert ő magát azon küzdők

közé számítá, akik nem szavakkal, de tettekkel küzdenek.

A mi doktorunk inkább kutatásokra és találmányokra, mint hosszadalmas értekezésekre

fordította idejét.

7

Mondják, hogy egyszer egy angol érkezett Genfbe, hogy a tavat láthassa és e célból beleült

egy régi omnibus-féle kocsiba, melyben az ülések két oldalt húzódnak végig. Az utazó szeren-

csétlenségre háttal került a tó felé és így tette meg az egész utat, a nélkül, hogy a genfi tónak

csak színét is látta volna, mert azon eshetőségre, hogy hátra is nézzen, nem is gondolt; ennek

dacára a genfi tóról elragadtatással beszélve tért vissza Londonba. Ami dr. Fergussont illeti, ez

útközben gyakran fordult hátrafelé is és pedig úgy, hogy ugyancsak bőven látott világot.

Ez nála egyébként egészen természetes volt és egy kis fatalismussal volt összekötve. Az ő

fatalismusa egyébiránt abból állott, hogy önmagára is, de a gondviselésre is támaszkodott. Azt

állítá, hogy ő véletlenül keveredik bele az ő utazásaiba és egy gőzmozdonyhoz hasonlít, amely

nem arra megy amerre akar, de amerre a sínek vezetik.

- Én nem követem az utat, - mondá gyakran, - de az út követ engemet!

Mindezek után nem fogunk csodálkozni, hogy oly hidegvérrel fogadta dr. Fergusson a királyi

földrajzi társaság zajos tetszésnyilatkozatait; az ily hiábavalóságok őt nem alterálták, miután

sem kevélység, sem hiuság benne nem lakozott és azon vállalatot, melyre nézve sir Francis

M...-nek ajánlatot tett, a legegyszerűbb dolognak tartotta a világon. Azon nagy hatást, amit

terve előidézett, észre sem látszott venni.

Az ülés berekesztése után doktorunkat diadallal vitték Pall Mall-be a Traveller-klubba, hol

fényes lakomát rendeztek tiszteletére. A feltálalt ételek gazdagsága arányban állott az ünnepelt

férfiú jelentőségével és a tok, amely ezen fényes lakomán pompázott, három hüvelykkel sem

volt kisebb, mint maga dr. Fergusson.

Számtalan tósztot mondtak ama nagy utazókra, akik Afrika földjén magoknak hírnevet szerez-

tek. Ittak azok egészségére vagy emlékére és pedig angolosan. Betűsorrendben következtek:

Abbadie, Adams, Adamson, Anderson, Arnaud, Baikie, Baldwin, Barth, Batouda, Beke,

Beltrame, du Berba, Bimbachi, Bolognesi, Bolwik, Bolzoni, Bonnemain, Brisson, Browne,

Bruce, Brun-Rollet, Burchell, Burckhardt, Burton, Cailland, Caillié, Campbell, Chapman,

Clapperton, Clot-Bay, Colomieu, Courval, Cumming, Cuny, Debono, Decken, Denham,

Desavanchers, Dicksen, Dickson, Dochard, Duchaillu, Duncan, Durand, Duroulé, Duveyrier,

Erhard, d’Esayrac de Lauture, Ferret, Fresnel, Galinier, Galton, Geoffroy, Golberry, Hahn,

Halm, Harnier, Heiquart, Heuglin, Hornemann, Houghton, Imbert, Kaufmann, Knoblecher,

Krapf, Kummer, Lafargue, Laing, Lajaille, Lambert, Lamiral, Lampiére, John Lander, Richard

Lander, Lefebvre, Lejean, Levaillant, Livingstone, Maccarthie, Magyar, Maizan, Malzac,

Moffat, Mollien, Monteiro, Morrisson, Mungo-Park, Neimans, Overweg, Panet, Partarrieau,

Pascal, Pearse, Paddie, Peney, Petherick, Poncet, Prax, Raffenel, Rath, Rebman, Richardson,

Riley, Ritchie, Rochet d’Héricourt, Rongawi, Roscher, Ruppel, Saugnier, Speke, Steidner,

Thibaud, Thompson, Thornthon, Tolde, Tousny, Trotter, Tuckey, Tyrwitt, Vaudey, Veyssiére,

Vincent, Vinco, Vogel, Wahlberg, Warington, Washington, Werne, Wild és legvégül dr.

Fergusson, aki rendkívüli vállalatával ezen utazók munkáit egymással összeköttetésbe hozni

és az Afrikában tett fölfedezéseket kiegészíteni van hivatva.

8

MÁSODIK FEJEZET.

A «Daily Telegraph» egy cikke. - Tudósok tollharca. - Petermann támogatja barátját, dr.

Fergussont. - A tudós Kohner válasza. - Fogadások. - A doktor több rendbeli ajánlatot kap.

A következő napon a «Daily Telegraph» január 15-iki számában egy cikk jelent meg, mely így

hangzott:

«A rengeteg afrikai sivatagok titka végre nyilvánvaló lesz, egy modern Oedipus fogja nekünk

megadni ama talány megoldását, melyet hat évezred tudósai megfejteni nem tudtak. A régi

időkben a Nílus forrásait keresni «fontes Nili quærere» annyit jelentett, hogy őrült dologba

fogni, elérhetlen agyrém után törekedni».

«Most már doktor Barth a Denham és Clapperton által kitűzött utat Szudánig bejárta, másrészt

meg doktor Livingstone merész kutatásait a Jóremény-fokától egész a Zambezi folyóig

kiterjesztette, Burton és Speke pedig fölfedezték a nagy belföldi tavakat és ezáltal három utat

nyitottak a civilizáció számára; ezek átmetszési pontja, hová még utazó nem juthatott, Afrika

kellő közepe; erre kell most már minden törekvésnek irányulni.»

«Ime most a tudomány ezen rettenthetlen előharcosainak munkálatai dr. Fergusson Sámuel

merész kísérlete által egymással összeköttetésbe fognak jutni.»

«E vakmerő utazó, kinek nagyszerű kutatásait már eddig is oly nagy érdekkel vették olva-

sóink, feltette magában, hogy egész Afrika felett, kelettől nyugatig, utazik át léghajón. Ha jól

vagyunk értesülve, ezen csodálatraméltó utazás kiindulási pontja Zanzibár volna Afrika keleti

partján; ami az utazás végpontját illeti, ennek kiderülése a gondviselés számára van fenn-

tartva.»

«Ezen tudományos felfedező útra nézve tegnap tették meg hivatalosan a britt királyi földrajzi

társaságban az indítványt és a költségek fedezésére egyidejűleg kétezer ötszáz font sterlinget

meg is szavaztak.»

«Mi ezen bámulatra ragadó vállalkozásról, melynek a földrajz évkönyveiben párja nincsen,

olvasóinkat folytonosan fogjuk tudósítani és annak lefolyásáról tüzetes értesítésekkel szolgá-

landunk.»

Ezen közlemény, mint gondolható, óriási feltünést keltett. Eleinte nem is talált hitelre; sokan

dr. Fergussont csak képzeletben létező költött személynek hitték, kit Barnum uram talált ki

azon célból, hogy miután az Egyesült-Államokban már lejárta magát, most a britt földre jön

«üzletet csinálni».

Genfben a «Bulletin de la Société Geographique» februáriusi számában egy tréfás válasz

jelent meg a fenti cikkre, mely szellemdús modorban gúnyolódott a londoni királyi földrajzi

társaság, a Traveller-klub és az óriási tok felett.

De Petermann, az ő Gothában megjelenő «Mitteilungen» folyóiratában csakhamar tökéletesen

elhallgattatá a genfi újságot. Petermann személyesen ismerte Fergusson doktort és jót állt érte,

hogy amire merész barátja vállalkozott, az meg is lesz.

A kételkedés egyébiránt csakhamar lehetetlenné vált, mert az előkészületek megkezdődtek

Londonban; a lyoni selyemgyárak nagy megrendelést kaptak léggömb készítésére való

selyemtafotára; végre a britt kormány is a «Resolut» nevű szállítóhajót bocsátá Fergusson

rendelkezésére Pennet kapitány parancsnoksága alatt.

9

Csakhamar mindenfelől felbátorító nyilatkozatok és szerencsekívánatok jelentek meg. A

tervezett utazás részleteit a párisi «Bulletin de la société geographique» apróra leírta és

közölte; a Malte Brun-féle «Nouvelles annales des voyage de la géographie de l’histoire et de

l’archéologie» című folyóiratban figyelmet keltő cikk látott napvilágot. A «Zeitschrift für

allgemeine Erdkunde»-ban dr. Kohner tollából egy kiválóan gondos tanulmány jelent meg,

melyben az utazás lehetőségét, az eredményre való kilátást, az akadályok természetét, a

levegőben való utazásnak kiszámíthatatlan előnyeit fényesen megvilágította; csupán az

elindulás helye ellen volt kifogása és Massuah-t, Abisszinia egy kis kikötőhelyét ajánlotta,

honnan James Bruce 1768-ban a Nílus forrásainak kikutatására elindult. Máskülönben minden

fenntartás nélkül bámulattal adózott doktor Fergusson vállalkozó szellemének, és ama három-

szoros ércpáncélba zárt bátor szívnek, mely ily utazást kezdeményezett és arra vállalkozott is.

A «North American Rewiew» nem minden irígység nélkül tekintett ezen Anglia dicsőségét

előmozdító vállalatra; a doktor tervét tréfás oldaláról fogta fel és felhívta őt, hogy ha már

egyszer úgy is útra kerekedett, jöjjön át mindjárt Amerikába is.

Szóval, minden lap és folyóirat különféle variációkban mind ezen témát tárgyalta.

Jelentékeny fogadások történtek úgy Londonban, mint egész Angliában: 1-szer a felett, vajjon

doktor Fergusson a valóságban létezik-e? 2-szor maga az utazás felett, melybe némelyek

szerint bele se fognak kezdeni, mások szerint nem fogják végrehajtani; 3-szor a felett, vajjon

valószinű-e vagy nem doktor Fergusson visszatérése?

Jelentékeny összegeket tettek kockára, mintha csak egy epsomi futtatásról volna szó.

Így a hívők és kétkedők, tudósok és műkedvelők, vállalkozók és kalandorok szeme a nagy

utazó felé fordult; ő lett akaratlanul is a nap hőse; látogatásokkal, levelekkel, kérdésekkel

ostromolták és ő szívesen adott tervéről felvilágosítást bárkinek, nem volt nálánál természe-

tesebb és könnyebben hozzáférhető ember. Nem egy merész kalandor ajánlkozott részt venni

az ő kísérletének veszélyében és dicsőségében, de ő visszautasítá a nélkül, hogy e vissza-

utasításnak okát adta volna.

Azonfelül beállítottak nála mindenféle gépezetek feltalálói, hogy rendszerüket a léggömb

kormányzására felajánlják; ő azonban semmire rá nem állott és ha kérdezték, vajjon tán ő

maga talált-e fel valamit ez irányban? - makacsul vonakodott határozott felvilágosítást adni és

csak buzgóbban látott hozzá utazása előkészítéséhez, mint valaha.

10

HARMADIK FEJEZET.

A doktor barátja. - Barátságuk története. - Kennedy Dick Londonban. - Egy váratlan,

nem megnyugtató indítvány. - Kevés vigasztalást ígérő közmondás. - Néhány szó

az afrikai vértanúk lajstromáról. - A léghajó előnyei. - Dr. Fergusson titka.

Volt dr. Fergussonnak egy barátja. Ez nem volt neki második «én»-je - alter ego-ja - két egészen

egyöntetű lény között nem is létezhetik valódi barátság; - de ha Dick Kennedy és Fergusson

Sámuel különböző tulajdonságok és képességekkel voltak is felruházva, sőt ha még vér-

mérsékletök különbözött is, ez nem akadályozta őket abban, hogy egy szív, egy lélek legyenek

- sőt ellenkezőleg.

Dick igazi skót ember volt a szó legteljesebb értelmében; őszinte, határozott és kitartó. Egy

kis városkában - Leithban - lakott Edinburg mellett alig egy kis mérföldre a «vén füstfészek»-

től, amint Edinburgot csúfolják. Néha halászgatott is, de egyébként mindig és mindenütt

testestől-lelkestől a vadászatra adta magát; a mi Caledonia gyermekénél, aki meg van szokva a

felföld hegyeiben barangolni, nem is volt valami különös. Híres volt mint kitűnő karabélylövő

és azt mondták róla; hogy a kés élére irányzott golyót kilőve, a golyót nemcsak ketté szelte, de

oly pontosan kétfelé, hogy mikor a két felet lemérték, az egyik ép oly nehéz volt, mint a

másik.

Kennedy arckifejezése élénken emlékeztetett Halbert Glendinningére, akit Scott Walter

«Klastrom»-ában leírt. Magassága a hat angol lábat túlhaladta; herkulesi ereje dacára könnyű,

sőt kecses mozdulatú volt, napbarnított arccal élénk fekete szemekkel, melyekben természetes

bátorság tükröződött; bizonyos igaziság és jóság a skót személyét illetőleg első pillanatra jó

véleményre hangolta a szemlélőt.

A két jó barát Indiában ismerkedett meg, ahol egy ezredben szolgáltak. Míg Dick tigris- és

elefántvadászatokban gyönyörködött, Sámuel növényeket és bogarakat ejtett zsákmányul. Úgy

az egyik, mint a másik a maga körében jó eredménnyel dicsekedhetett és a doktornak nem egy

növény került kezébe, amely felért egy pár nehéz elefántagyarral.

A két fiatal embernek soha sem volt alkalma, hogy egyik a másiknak életét megmentse vagy

csak általában valami szolgálatot tegyen; ennélfogva közöttük egyenletes zavartalan barátság

állott fenn. A sors néha elválasztotta őket, de rokonszenvök összehozta ismét.

Mióta Angliába visszatértek, a doktor utazásai miatt gyakran válniok kellett; de amint ez haza

került, Dick hivatlanul is mindig beszólt hozzá és néhány hetet töltött el nála.

Dick ilyenkor a multról csevegett, Sámuel pedig a jövőre szőtt terveket; az egyik előre nézett,

a másik hátra tekintett; és így történt, hogy az egyik a személyesített izgatottság, a másik pedig

a legteljesebb nyugodtság személyesítője volt.

Midőn a doktor Tibetből visszaérkezett, csaknem két egész évig nem beszélt új felfedező

utazásokról; úgy, hogy Dick egészen azon reményben ringatta magát, hogy utazási ösztöne és

kalandszomja már végleg ki van elégítve; és egészen el volt ragadtatva ezen gondolattól. «Ha

az ember» mondogatá «még oly ügyesen tud is bánni az emberekkel, annak előbb-utóbb mégis

rossz vége lesz; emberevők és vadállatok közé nem kerülünk büntetlenül». Fel is szólította

levélben doktor barátját, vessen véget utazásainak, és figyelmeztette őt, hogy hiszen már a

tudományra nézve eleget és az emberek hálájára nézve túlon-túl is sokat fáradozott.

11

Ezen levélre a doktortól választ nem kapott; ez az utóbbi időkben folyton gondolatokba volt

merülve, titkon számításokkal foglalkozott, az éjjeleket minutiózus munkákkal töltötte, a

számok felett töprenkedve: sőt kísérleteket is tett mindenféle különös gépezetekkel, melyek-

nek célját és értelmét nem tudta senki. Annyi azonban nyilvánvaló volt: valami új nagy

gondolat forrongott Fergusson agyában.

- Ugyan mi felett töprenkedhetik? - kérdé magától Kennedy, midőn barátja őt január havában

elhagyta, hogy Londonba visszatérjen.

Egy szép reggelen meg is kapta rá a választ a «Daily Telegraph» általunk már elébb közlött

cikkében.

- Irgalmas Isten! - kiáltá - megbolondult az az ember! Afrikát egy léghajón átutazni! Nem is

kell egyéb! Hát erről gondolkozott ő ebben az elmult két esztendőben!

Képzeljetek magatoknak ezen felkiáltó jelek helyett a homlokra mért erős ökölütéseket és

akkor némi fogalmatok lesz azon felindulásról, melyben a mi jó Dickünk tombolt e hír

hallatára.

Midőn régi gazdasszonya, Erzsók asszony őt csillapítandó, azt hozta fel, hogy hisz ez mind

csak felültetés lehet; felelé:

«Ostobaság! csak fogom ismerni az én emberemet. Ez reá vall, egészen reá vall! A levegőben

utazni! ott még nem járt! most még a madarakra lesz féltékeny! No ebből ugyan semmi sem

lesz! majd teszek én arról! Igen, csak hagyjuk őtet, ki áll jót érte, hogy egy szép napon csak

neki indul a holdnak!»

Kennedy még az nap este nagy nyugtalanság és elkeseredéssel ült bele a General Railway

Station egy kupéjába és másnap reggel Londonban volt.

Háromnegyed órával később egy bérkocsi állott meg vele a doktornak a Soho square-i Greek

utcában fekvő kis háza előtt.

Keresztülment az udvaron és öt kalapácsütéssel1 az ajtóra, bejelentette magát, mire Fergusson

maga nyitott ki.

- Dick? - kérdé a nélkül, hogy legkevésbbé is csodálkoznék.

- Igenis magam vagyok - válaszolá Dick röviden.

- Hát te a téli vadászatok alkalmával Londonba jösz? Ugyan, mi hozott ide?

- Egy határtalan esztelenség, amit meg akarok akadályozni!

- Egy esztelenség?

- Igaz-e? ami itt áll ebben az újságban? - mondá most Kennedy előszedve és barátja elébe

tartva a «Daily Telegraph» említett számát.

- Hát arról van szó? ezek az újságok már csakugyan mindent kilocsognak; de hát foglalj

helyet kedves Dick!

- Nem én, nem foglalok helyet. Mondd meg igaz lelkedre, csakugyan szándékodban van ezt az

utat megtenni?

- Minden bizonnyal! előkészületeim már folyamatban vannak, és én...

1 Ez Angliában a becsöngetés helyét pótolja.

12

- Hol vannak előkészületeid? mindjárt ezer darabra töröm! Ide velök!

A derék skót komolyan dühbe jött.

- Csendesedjél, kedves Dickem - felelé a doktor. Én nagyon is értem ingerültségedet. Te

haragszol rám, hogy új terveimet veled nem közöltem.

- Ezt ő még új terveknek nevezi!

- Hát én bizony nagyon el voltam foglalva, - folytatá Sámuel - az utóbbi időkben nagyon sok

dolgom volt. De ennek dacára el nem utaztam volna, a nélkül, hogy neked írjak...

- Eh! mit bánom én ezt...

- Miután az a szándékom, hogy téged magammal viszlek.

A skót akkorát ugrott, hogy az egy zergebaknak is becsületére vált volna.

- Vagy úgy! - mondá - hát te abban sántikálsz, hogy mindketten a Bedlam-be kerüljünk!

- Én egész biztosan számítottam te reád, kedves Dick, és sokak kizárásával téged válasz-

tottalak útitársamul.

Kennedynek elállt szeme-szája.

- Ha csak tíz percig meghallgatsz, meg fogod nekem köszönni - folytatá a doktor.

- És te csakugyan komolyan beszélsz?

- Tökéletesen komolyan.

- Hát ha én aztán vonakodom veled menni?

- Azt nem fogod tenni.

- De ha mégis vonakodom?

- Akkor egyedül utazom.

- Üljünk hát le és beszéljünk nyugodtan - mondá a vadász. - Azon pillanattól kezdve, amint

tudom, hogy nem tréfálsz, a dolog megér legalább egy megbeszélést.

- Ha nincs ellene kifogásod, meg is reggelizhetünk mellette, - kedves Dick.

A két jóbarát egymással szembe ült egy kis asztalhoz, melyen jobbfelől egy jókora halmaz

vajaskenyér, balfelől egy nagy teáskanna állott.

- Kedves Sámuelem, a te terved tisztára őrültség, kivitelére gondolni sem lehet, mert az egy

szóval lehetetlen!

- Azt csak akkor fogjuk biztosan tudni, ha megpróbáltuk.

- De hisz éppen ezt a próbát nem kell megtenni.

- És miért ne? ha szabad kérnem.

- Ugyan gondolj csak a veszélyekre és mindenféle akadályokra!

- Az akadályok - felelé Fergusson nagyon komolyan - azért vannak, hogy azokat legyőzzük;

ami pedig a veszélyeket illeti, ki hizeleghet magának azzal, hogy azoktól biztosan menekül-

het. Az életben minden veszedelem! A legnagyobb szerencsétlenség érhet az által is, ha egy

asztalhoz leülünk vagy kalapunkat feltesszük. Egyébiránt mondhatjuk, hogy ami egyszer

megtörtént, az ismét megtörténhetik és a jövő csak egy későbbi jelen.

- Ismerem nézeteidet, - veté közbe Kennedy vállat vonva - te fatalista vagy.

13

- Igenis mindig, de a szónak legjobb értelmében. Ne foglalkozzunk tehát azzal, mit hozhat a

végzet esetleg számunkra, tartsuk magunkat ama jó angol közmondáshoz: Akit az Isten

kötélre szánt, az nem fúl a vízbe.

Erre nem volt mit felelni, de Kennedy még sem mulasztá el, hogy egy csomó közelfekvő okot

felsoroljon e szándékolt vállalkozás ellen; ezeknek bővebb tárgyalása azonban nagyon

messzire vezetne bennünket.

- De hát kérlek, - mondá mintegy egy órai heves vitatkozás után - ha már ezen Afrika-utazás

csakugyan életed boldogságát képezi; mért nem akarsz azon az utakon járni, melyen már más

közönséges halandók jártak előtted?

- Miért? - kiáltá a doktor tűzbe jőve - azért, mert eddig minden kísérlet dugába dőlt, mert

Mungo Park meggyilkolásától kezdve a Niger mentén Vogel eltünéséig Wadaiban, Oudney és

Clapperton halálától Murmuban és Sackatuban, a francia Maizanig, kit darabokra vagdaltak;

Laing őrnagytól, kit a tuaregek megöltek, a hamburgi Roscherig, kit az 1860. év elején gyil-

koltak le, az afrikai mártírok lajstromába számtalan áldozat van beírva. Azért, mert az elemek

ellen, éhség, szomjúság, lázak, a vadállatok és ezeknél is vadabb emberek ellen küzdeni teljes

lehetetlenség. Azért, mert ha valamit az egyik úton nem bírunk elérni, abba más módon kell

belefogni. Végre azért, mert ahol egyenest nem lehet keresztüljutni, ott mellette, vagy felette

kell utat keresni.

- Ha csak arról volna szó, hogy felette átmenjünk, - mondá Kennedy - de felette átrepülni!!

- No hát, - mondá a doktor a legnagyobb hidegvérrel, - mitől tartsak? Azt csak magad is meg-

engeded, hogy én bizonyára megtettem minden óvintézkedést léggömböm leesése ellen; de ha

ez be nem ütne, akkor megint csak ott vagyok a földön, ahol a többi kutatók jártak; - ámde az

én léggömböm nem fog cserben hagyni, erre ne is gondoljunk.

- De éppen ellenkezőleg gondoljunk.

- Dehogy, kedves Dickem. Én nem szándékozom léghajómtól megválni, míg csak meg nem

érkeztem Afrika nyugati partjára. Azzal együtt minden lehetséges, nélküle ismét visszakerül-

nék mindazon veszélyek és természeti akadályok közé, melyek hasonló utazásokkal jártak.

Azzal együtt nincs mit tartanom, sem a hőség, sem a viharok és áradásoktól, sem a számum és

egészségtelen éghajlattól, sem a vadállatok és vademberektől. Ha nagy melegem lesz, fel-

szállok, ha fázom, leereszkedem. Ha hegy jön közbe, átrepülöm, ha mélység, átlebegem; a

folyókon átszállok mint a madár, ha vihar jön, felibe kerülök, és onnan nézem le. Haladni

fogok a nélkül, hogy elfáradnék, és megállok a nélkül, hogy nyugalomra volna szükségem!

Ellebegek a városok felett és az orkán gyorsaságával repülök egyszer magasan fent a levegő-

ben, másszor csak száz lábnyira a föld felett és Afrika térképe kibonyolódik szemeim előtt a

világ legnagyobb atlaszában.

A derék Kennedy meghatottságot kezdett érezni; de mégis szédült a szemei előtt kibontakozó

látványtól. Bámulattal és egyszersmind aggodalommal nézett Sámuelre és már csaknem úgy

érzé, mintha lebegne a világtérben.

- De lássuk csak kedves Sámuelem, - mondá, - feltaláltad te már a módját a léghajó kormány-

zásának?

- Éppenséggel nem. Ez utópia.

- De hát akkor te mégysz...

- Amerre a gondviselés visz; de csakis keletről nyugat felé.

14

- És ezt hogyan?

- Mert a passzátszelekre számítok, melyeknek iránya állandó.

- Csakugyan, csakugyan, - mondá Kennedy gondolkozva, - a passzátszelek... igaz, igaz...

szükség esetén... van valami a dologban.

- Nemcsak valami, derék barátom, de minden. Az angol kormány egy szállítóhajót bocsátott

rendelkezésemre és az is ki van csinálva, hogy valószínű megérkezésem idején három-négy

hajó fog cirkálni a nyugati part mentében. Legkésőbb három hó alatt Zanzibárban leszek, ott

megtöltöm a léggömbömet és onnan felrepülünk...

- Felrepü lünk? - kérdé Dick.

- Van talán még valami ellenvetésed? Szólj Kennedy barátom?

- Van ám, nem egy, de ezer! De hát a többi közt mondd meg csak nekem, ha te a vidékeket

megszemlélni, tetszés szerint fölemelkedni vagy leszállani szándékozol, azt csak úgy teheted,

ha gázt eresztesz ki; eddig legalább más mód nincsen és ez volt eddig is mindig a légkörben

való hosszas tartózkodásnak akadálya.

- Kedves Dickem! csak egyet mondok neked: nem veszítünk el gázt, de egy csipetnyit sem.

- És mégis leszállsz, amikor akarod?

- Leszállok, amikor akarom.

- És hogy fogod azt véghezvinni?

- Ez az én titkom, Dick barátom! Bízzál bennem és legyen az én jelszavam a tied is:

«Excelsior!»

- Jó, legyen hát «Excelsior» - felelé a vadász, aki egy betűt sem tudott latinul.

De magában el volt határozva, hogy minden lehető módon ellenszegül barátja utazásának.

Egyelőre mutatta, mintha azzal egy véleményen volna és megfigyelő állást foglalt el; Sámuel

pedig tovább folytatá előkészületeit.

15

NEGYEDIK FEJEZET.

Kutatások Afrikában. - Bart, Richardson, Overweg, Werne, Brun-Rollet, Peney,

Andrea Debono, Miani, Guillaume Lejean, Bruce, Krapf és Rebman, Maizan,

Roscher, Burton és Speke.

A légút, melyet Fergusson követni szándékozott, nem volt csak úgy vaktában választva;

kiindulási pontja komolyan ki volt tanulva és nem ok nélkül határozta el magát, hogy éppen

Zanzibár szigetén fog fölemelkedni. E sziget Afrika keleti partja közelében, a déli szélesség 6.

foka alatt fekszik, azaz mintegy négyszáz harminc földrajzi mérföldre délre az egyenlítőtől.

Ezen szigetről volt indulóban az utolsó expedíció a nagy tavak felé, a Nílus forrásainak

fölfedezésére.

Itt azonban jó lesz közelebbről megismerkedni ama fölfedezésekkel, melyeket Fergusson

egymással összeköttetésbe hozni szándékozott. Ezek között a két legfontosabb: a doktor

Barthé 1849-ben, meg Burton és Speke hadnagyoké 1858-ban.

Doktor Barth - egy hamburgi - engedélyt kapott a maga és honfitársa Overweg számára, hogy

az angol Richardson expedíciójához csatlakozhassék, aki akkor egy kiküldetéssel volt meg-

bízva Szudánba.

E rengeteg ország az északi szélesség 15° és 10°-a között fekszik; más szóval, hogy oda

juthassunk, több mint 150 mérföldnyire kell Afrika belsejébe benyomulni.

Azon idő előtt e terület csak Denham, Clapperton és Oudney utazásaiból volt ismeretes az

1822-1824. évekről. Richardson, Barth és Overweg kutatási buzgalmukban eljutottak Tunisz

és Tripoliszba, mint elődjeik és onnan keresztülvágták magokat Mourzukig, Fezzan fő-

városáig.

Akkor elhagyták az egyenes irányt és a tuaregek kalauzolása mellett, nem minden nehézség

nélkül, nyugatra, Ghât felé tértek el. Karavánjuk többszörös kifosztás, zaklattatás és fegyveres

kézzel való megtámadtatás után végre megérkezett október havában az Asben-i nagy oázisra.

Doktor Barth itt elvált társaitól, egy kitérőt tett Agades városába és azután újból csatlakozott

december 12-én a tovább utazó karavánhoz. Ez megérkezett Damergu tartományba; itt azután

elvált a három utazó; Barth útját Kano felé vette, hová sok szenvedés és megsarcoltatás után

végre meg is érkezett.

Heves láza dacára, amely gyötré, március 7-én elhagyta ezen várost is, egyetlen szolgája kísé-

retében. Utazásának főcélja volt a Csad-tót elérni, melytől most még 350 mérföld távolra volt.

Ennélfogva keletnek tartott és elérte Zuricolo városát Bornuban, mely Közép-Afrika nagy

birodalmának csomópontja. Itt hallotta meg a nagy fáradalmak és nélkülözések által tönkretett

Richardson halálát. Végre megérkezett Kukába, Bornu fővárosába a tó partján. Barth folytatá

útját és április 14-én, tehát egy év tizennégy napra Tripolisból való elutazása után elért

Ngomuba is.

1851 március 29-én ismét úton találjuk őt Overweggel, a tó déli végén fekvő Adamaua

királyság felé; akkor eljutott Yola városáig, az északi szélesség 9. foka alatt; ez volt dél felé a

legtávolabbi pont, ahová ezen merész utazó elhatolt.

Augusztus havában visszatért Kukába, azután átutazta Mandarat, Barghimit és Kanemet és

elérte kelet felé a legtávolabb eső Masena városát a keleti hosszúság 17° 20’ alatt.

16

1852 november 25-én, Overwegnek, utolsó kísérőjének halála után, nyugat felé nyomult; meg-

látogatta Sokotot, átkelt a Nigeren, elért végre Timbuktuba, hol a sheik által sanyargattatva, a

legrosszabb bánás mellett, nyolc hosszú hónapon át nyomorban sínylődött. De egy keresztény-

nek a városban való tartózkodását nem tűrték tovább, a fullánok ostrommal fenyegetőztek. A

doktor tehát 1854 március 17-én elhagyta Timbuktut, a határra menekült, hol harminchárom

napig a legnagyobb elhagyatottságban időzvén, novemberben visszatért Kanoba és újra

Kukába utazott; honnan négy havi pihenő után tovább folytatá Denham útját. 1855 augusz-

tusban újra látta Tripoliszt és szeptember 6-án, mint útitársai közül az egyetlen, megjelent

Londonban.

Ez volt Barth merész utazása.

Doktor Fergusson gondosan feljegyzé, hogy az északi szélesség 4-ik és nyugati hosszúság 17-ik

fokán túl el nem jutott.

Lássuk most már, mit vitt véghez Kelet-Afrikában Burton és Speke.

Ama különféle expedíciók, melyek a Nílus mentén fölfelé haladtak, nem voltak képesek ezen

folyam titokteljes forrásáig eljutni. Werne Ferdinand német orvosnak Mehemet Ali pártfogása

mellett útnak indított expedíciója Gondokoróban az északi 4. és 5. fok között megállapodott.

1855-ben a savoyai születésű Brun-Rollet (a szárd kormány által Keleti-Sudán konzulává

kinevezve, hogy az ott elhalt Vaudey helyét betöltse), elindult Khartumból és Jakub kereskedő

neve alatt, gumival és elefántcsonttal kereskedve, elérkezett Belaniába, a 4. fokon túl; onnan

betegen tért vissza Khartumba, ahol 1857-ben meghalt.

Sem doktor Peney, ki egy kis gőzösön még egy további fokot ért el Gondokorón túl, és

Khartumba visszaérkezve, kimerülésben meghalt; sem a velencei Miani, aki a Gondokorón

túli vízeséseket elkerülve, elérte a második fokot, sem Debono Andrea, máltai kereskedő, aki

még tovább hatolt a Níluson fölfelé, nem bírtak ezen eddig át nem lépett határon tovább előre

nyomulni.

1859-ben Lejean Vilmos a francia kormány megbízásából a veres tengeren át Khartumba ment

és 21 matróz meg 20 katonával hajóra szállt a Níluson; de Gondokorónál nem bírt tovább

hatolni és a fellázadt néger hordák között a legnagyobb veszélyben forgott. A d’Esayrac által

vezetett expedíció szintén hiába iparkodott ama forrásokat elérni.

Ezen végzetes célnál tehát valamennyi expedíciónak meg kellett állani. Nero császár követei

az ókorban elérték a 9-ik fokot, tehát ezernyolcszáz év alatt utána csak 5 vagy 7 fokkal,

mintegy háromszáz-háromszázhatvan földrajzi mérfölddel jutottak messzebbre.

Több utazó Afrika keleti partjának valamely pontjáról indulva, törekedett a Nílus forrásait

elérni.

1768-tól 1772-ig a skót Bruce Massuah-ból Abesszínia kikötőjéből indult el, átutazta Tigrét,

meglátogatta az axumi romokat és tévesen azt hitte, hogy megtalálta a Nílus forrásait, de

számbavehető eredményt nem bírt felmutatni.

1844-ben doktor Krapf az anglikán egyház hittérítője Mombasban, Zanzibár partján egy

gyarmatot telepített és Rebman lelkész társaságában a tengerparttól háromszáz mérföldnyire

két nagy hegyet fedezett fel; a Kilimandzsarót és Keniát, melyeket Heuglin és Thornton

részben már megmásztak.

1845-ben a francia Maizan, Bagamajóban, Zanzibárral szemben kikötött és elérkezett Deje-la-

Mhora-ba, hol a bennszülött főnök őt a legkegyetlenebb kínzások között kivégeztette.

17

1859-ben Roscher fiatal hamburgi utazó, a ki egy arab karavánnal kelt útra, elérte a Nyassza

tavát, hol álmában meggyilkolták.

Végre 1857-ben a bengáliai hadsereg két hadnagya Burton és Speke a londoni földrajzi

társaság által kiküldettek, hogy a nagy belföldi tavakat átkutassák; junius 17-én elhagyták

Zanzibárt és egyenest nyugatnak tartottak.

Négy havi hallatlan szenvedések után poggyászukból kifosztva, teherhordók nélkül - kik a

bennszülöttek dühének estek áldozatúl - elérték Kazé-ba a kereskedők és karavánok központi

gyülhelyére; benn voltak a Holdország közepében és értékes adatokat gyüjtöttek az ottani

vidék szokásai, erkölcsei, kormánya, vallása, állat- és növényvilágát illetőleg, azután, a nagy

tavak elseje a Tanganyika felé indultak, mely a déli szélesség 3. és 8. foka között fekszik, oda

1858 február 14-én érkeztek meg és meglátogatták a tóparti, többnyire emberevő néptörzseket.

Május 26-án visszafordultak és június 20-án ismét szerencsésen beérkeztek Kazé-ba. Ott a

kimerüléstől megbetegedett Burton kénytelen volt több hónapon át az ágyat őrizni; mialatt

Speke kirándulást tett észak felé, a több mint 300 mérföldre fekvő Ukerewe tóhoz, melyet

augusztus 3-án el is ért, de csak annak elejét a 2° 31’ szélességi fok alatt vizsgálhatta meg.

Augusztus 20-án újra visszatért Kazé-ba, és itt Burtonnal egyesülve, visszaindultak Zanzi-

bárba, hová a következő év március havában meg is érkeztek. A bátor utazók visszatértek

azután Londonba és a londoni földrajzi társaság nekik ítélte az első jutalomdíjat.

Doktor Fergusson pontosan megjegyzé, hogy sem a déli szélesség 2-ik, sem a keleti hosszúság

29. fokát át nem lépték.

Arról volt tehát a szó, Burton és Speke felfedező utazásait Barthéival összekötni - és e végből

több mint 12 foknyi területen kellett még áthatolni.

18

ÖTÖDIK FEJEZET.

Kennedy álmai. - A többesszámok. - Dick példálózásai. - Séta Afrika térképén. - Ami a körző

két hegye között van. - Jelenlegi expedíciók. - Speke és Grant. - Krapf, Decken, Heuglin.

Doktor Fergusson erélyesen látott hozzá útja előkészítéséhez és léggömbjének felépítését

bizonyos, általa titokban tartott módosításokkal ő maga vezette. Az arab nyelvet és a különféle

manding szójárásokat már régóta tanulmányozá és hála nagy nyelvelsajátító képességének,

rohamos sikerrel.

Azonközben barátja, a vadász, őt egy pillanatnyira sem hagyta magára; kétségkívül attól tart-

ván, hogy a doktor egyszer csak szó nélkül tovarepül. Hogy vállalatától visszatartsa, a legmeg-

győzőbb beszédeket tartotta neki, de azok Fergussont meg nem győzték; akkor könyörgésre

fordította a dolgot, de a doktort ezek sem hatották meg legkevésbbé sem; Dick érzé, mint

csúszik ki barátja az ő körmei közül.

A derék skót valóban szánalomraméltó volt; már az azúrkék égre sem tudott feltekinteni

aggódó félelem nélkül. Álmában szédülést okozó ringást és hintálást érezett és minden éjjel

mérhetetlen magasságokból bukott le.

Hozzátehetjük, hogy ezen lidércnyomások alatt egy vagy két ízben ki is esett ágyából és

legelső dolga volt reggel, a kapott zúzódást dr. Fergussonnak megmutatni.

- És pedig - mondá jóindulatúlag, - ez csak három lábnyi magasság, nem több! és ilyen

sérülés! Gondold csak meg!

Ezen aggodalomgerjesztő példálózások a doktort meg nem indították.

- Nem fogunk leesni! - úgymond.

- De hátha mégis...

- Mondom, hogy nem esünk le.

Ez határozott szó volt, Kennedynek nem volt rá mit felelni.

Ami Dicket különösen elkeseríté, az volt, hogy a doktor már a maga személyében nem is

beszél egyesben és Kennedyt már úgy tekinti, mintha az másként nem is lehetne, minthogy ez

útitársa lesz. Eziránt nem is lehetett kétség. Sámuel már kiállhatatlanul használta mindig a

többes számot.

- Ekkor meg ekkor készen lesz ünk... indul unk... ide vagy oda érkez ünk...

Így volt a birtokos névmásokkal is.

- A mi léggömbünk... a mi hajóink... a mi felfedezésünk... a mi előkészületeink... a mi útunk...

a mi felemelkedésünk...

Dicknek borzongott a háta, bár el volt határozva, hogy nem utazik; de barátjának mégsem

akart ellentmondani és elárulhatjuk, hogy egész csendben az utazáshoz szükséges ruhákat és

legjobb vadászfegyvereit elhozatta Edinburgból. Egy napon végre, midőn ráhagyta, hogy no

valami disznó szerencse mellett nem lehetetlen, hogy a sikerülés esélyei úgy állhatnak, mint

egy, ezer ellen: úgy mutatá, mintha engedne a doktor óhajának; de hogy az utat tovább és

tovább kitolhassa, legkülönfélébb kifogásokkal állott elő.

19

A felől áradozott, vajjon ez az expedíció hasznos lesz-e és kell-e valamire? mire lesz jó a

Nílus forrásainak felfedezése? vajjon lehet-e azt állítani, hogy ez által valamit tettünk az

emberiség boldogulására? végül, ha Afrika népségei megnyeretnének a civilizáció részére,

boldogabbak lennének-e ez által?

Biztosak vagyunk-e abban, vajjon nem találunk-e ott még nagyobb civilizációt mint Európá-

ban van? Nem lehetetlen. Nem volna-e jó még várni az expedícióval? Afrika átutazása a

későbbi időben bizonyára praktikusabb és kevésbbé életveszélyes módon is keresztül volna

vihető. Ki tudja, egy hónap, két hónap vagy egy esztendő alatt nem ér-e oda amúgy is

valamely felfedező utazó?

Ezen példálózások éppen az ellenkező hatást idézték elő, mint amire céloztak; a doktor égett a

türelmetlenségtől.

- Hát szeretnéd, te szerencsétlen Dick, te rossz barát, ha más vinné el előlünk ezt a dicsőséget?

Hát meghazudtoljam egész múltamat? meghátráljak oly akadályok előtt, melyek nem komo-

lyak? gyáva késlelkedéssel háláljam meg a bizalmat, melyben az angol kormány és a londoni

földrajzi társaság részesített?

- De mégis... - veté közbe Kennedy, kinek mostanában ez a két szó gyakran fordult meg a

szájában.

- Hát nem tudod, hogy az én utazásom arra való, hogy versenyre keljen a mostanában meg-

indított hasonló vállalatokkal? hogy ismét új utazók vannak indulóban Közép-Afrika felé?...

- De hát...

- Jól ide hallgass, és vess tekintetet erre a térképre.

Dick elszántan odatekintett.

- Követjük a Nílus folyását - mondá a doktor.

- Követjük, követjük - mondá utána Kennedy.

- Megérkezünk Gondokoróba!

- Ott vagyunk már.

Kennedy megengedé, hogy az ily utazás nem is valami nehéz... a mappán.

- Vedd ezt a körzőt, helyezd az egyik szára hegyét erre a városra, melyen túl még a legmeré-

szebbek sem hatoltak.

- Ott van.

- És most keresd fel a tengerpart mentén Zanzibár szigetét a déli szélesség 6. foka alatt.

- Megvan.

- Most menj tovább ezen délkörön és érd el Kazét.

- Megtörtént.

- Menj fel a 33. hosszúsági fokig az Ukerewe tava széléig, azon helyre, a meddig Speke

hadnagy eljutott.

- Odaértem. Ha egy kissé tovább megyek, beleestem volna a tóba.

- No most már tudod-e, mit lehet feltételezni a parton lakó népségektől hallott tudósítások

alapján?

20

- Még nem is sejtem!

- Azt, hogy ez a tó, mely a szélességi 2° 3’ alatt fekszik, bizonyára az egyenlítőn túl is kiterjed

még harmadfél fokra.

- Ugyan?

- No! Ezen éjszaki végéből vízfolyás indul ki, melynek okvetetlenül a Nílusba kell folyni, ha

ez nem éppen maga a Nílus.

- Az csakugyan fura volna.

- Most hát tedd a körző másik szára hegyét az Ukerewe tavának ezen végére.

- Megvan, Fergusson barátom.

- Hány fokot számlálsz e két pont között.

- Alig kettőt.

- És tudod-e, mennyit tesz az ki? Dick!

- Dehogy tudom.

- No hát ez alig van huszonhárom mérföld, annyi mint semmi.

- Mint semmi?

- Tudod-e, miről van most már szó?

- Nem én, ha megölnek sem!

- Tehát hallgass ide. A londoni földrajzi társaság ezen Speke által fölfedezett tónak kikutatását

felette fontosnak tartja. Az ő kezdeményezésükre egyesült most Speke hadnagy az indiai

hadseregben szolgáló Grant kapitánnyal, ők állottak egy számos tagból álló, gazdagon föl-

szerelt expedíció élére és feladatuk a tavon átkelni és Gondokoróig visszatérni; kaptak ötezer

fontnyi pénzsegélyt és a Jóreményfoki gyarmat kormányzója hottentotta katonákat bocsátott

rendelkezésükre; ezek el is utaztak 1860 október hó vége felé Zanzibárból. Egyidejűleg az

angol John Petherick, ő Felsége khartumi konzula a külügyi hivataltól mintegy hétszáz fontot

kapott, hogy Khartumban szereljen fel egy gőzöst, lássa el elegendő élelemmel és készlettel és

menjen vele Gondokoróba, ott várja be Speke hadnagy karavánját és lássa el újból minden

szükségessel.

- Jól van kigondolva, - mondá Kennedy.

- Hát ebből láthatod, hogy ha részt akarunk venni ezen fölfedező vállalatban, sietni kell. És ez

még nem minden! De addig, míg egyrészt biztos lépésekkel haladnak a Nílus forrásainak

fölfedezése felé, más utazók merészen nyomulnak elő Afrika szívébe.

- Gyalog? - veté közbe Kennedy.

- Gyalog bizony, - felelé a doktor a nélkül, hogy a példálózást elértette volna. - Dr. Krapf

nyugat felől szándékozik a Dzsob folyón az egyenlítő felé hatolni; Decken báró pedig már

elhagyta Monbazt, felkutatta a Kenia és Kilimandzsaro hegységeket és most nyomul Afrika

belseje felé.

- Mindig gyalog?

- Mindig gyalog vagy öszvéren.

- Az körülbelül egyre megy - vélé Kennedy.

21

- Végre - folytatá a doktor - Heuglin, khartumi osztrák alkonzul szervezett egy igen jelenté-

keny expedíciót, melynek főfeladata Vogel utazót fölkeresni, kit 1853-ban Barth utazásaiban

való részvétel végett Szudánba küldtek. Ez 1856-ban elhagyta Bornut, azon szándékkal, hogy

Darfur és a Csad-tó közötti ismeretlen vidékeket felkutatja; de ez időtől fogva többé nem

kaptak hírt felőle. 1860 június havában Alexandriába érkezett levelek hírül adták, hogy a

Wadaii király parancsára meggyilkolták; azonban más hírek, melyek doktor Hartmanntól az

utazó atyjához érkeztek egy bornui fellah elbeszélésére támaszkodva, azt hozták, hogy Vogelt

csupán fogva tartják Warában, tehát nincs minden remény elveszve. Egy bizottság alakult a

szász-kóburg-góthai uralkodó herceg elnöklete alatt (titkára az én Petermann barátom)

nemzeti gyüjtést rendeztek egy új expedíció költségeinek fedezésére, melyhez számos tudós

csatlakozott. Heuglin június havában elutazott Massuahból, feladatául tűzvén ki, hogy Vogel

nyomdokain haladva a Nílus és Csad-tó közötti vidéket kutatja át, más szóval Speke hadnagy

munkálatait doktor Barthéival hozza összeköttetésbe. És ha ez megtörténik, Afrika kelettől

nyugatig át lesz szelve.

- No jó, - felelé a skót, - ha ez mind oly szépen összevág, minek megyünk akkor még mi is

oda?

Doktor Fergusson erre nem szólt semmit, csak a vállát vonogatta.

22

HATODIK FEJEZET.

Egy hallatlan kitűnő szolga. - Meglátja Jupiter holdjait. - Dick és Joe vitában. -

Kétely és hit. - A mázsálás. - Joe, mint Wellington. - Joe kap egy koronát.

Doktor Fergusonnak volt egy szolgája; a Joe név hallatára azonnal talpon volt; kitűnő termé-

szet; teljesen bízott urában és testestől-lelkestől annak szentelte magát; parancsát, alig volt az

kimondva, értelmesen teljesíté; soha nem duzzogó, de örökké jókedvű; nálánál jobbat gon-

dolni sem lehetett. Fergusson apróbb dolgai elintézésében egészen reá hagyhatta magát és nem

csalódott. Ritka, becsületes Joe volt! Aki ebédet készített urának, ízlése egészen az uráé;

berakta a bőröndöt, sem inget, sem harisnyát ki nem felejtett; urának kulcsai és titkai mind

nála voltak, de vissza nem élt velök soha!

De milyen nagy ember volt a doktor derék Joénk szemében és mennyire megbízott ura szavá-

ban. Ha Fergusson szólt, nem lehetett több szava senkinek. Amit gondolt, az mind helyes,

amit mondott, az mind okos, amire vállalkozott, az mind lehetséges, amit parancsolt, az mind

kivihető, amit véghez vitt, az mind csodálatos volt.

Darabokra vághattad Joét, - igaz, hogy nem egy könnyen - de ura felől táplált nézeteit meg

nem ingathatta soha senki.

Akkor is, midőn a doktor kimondta, hogy Afrikát a levegőben utazza keresztül, ez Joe előtt

elvégzett dolog volt, akadály többé nem létezett; azon pillanatban, midőn Fergusson kimondá,

hogy neki indul, már vissza is érkezett - hű szolgájával, mert a nélkül, hogy szóltak volna róla,

minden kétségen felül állt, hogy ő el fogja urát kísérni.

De különben is rátermett, hogy értelme és csodálatraméltó ügyessége által urának a leg-

nagyobb szolgálatokat tegye. Ha a majmok részére az állatkertben - akik pedig ugyancsak

hajlékonyak - tornatanárra lett volna szükség, bizonyára Joe lett volna annak embere; mert

ugrani, mászni, repülni, ezer csodás góklerságot produkálni, neki játék volt.

Ha Fergusson a fej, Kennedy a kar, akkor Joe a kéz volt. Ő már több utazáson kísérte urát és a

maga módja szerint tőle sokat eltanult; de főérdeme könnyed életbölcsességében és kedves

optimismusában érte el tetőpontját; mindent könnyűnek, észszerűnek, természetesnek találni

vérében volt, ennélfogva soha szükségét nem érezte, hogy panaszkodjék vagy szitkozódjék.

Többi jó tulajdonai között csodálatos jó látással is bírt; szabad szemmel meglátta, mint egykor

Möstlin, Keppler tanítványa, Jupiter holdjait és megolvasta a Plejádok csillagos csoportjában

a tizennégy csillagot, melyek között pedig az utolsók csak kilencedrangúak. De azért erre nem

volt kevély, ellenkezőleg, már messziről köszönt és alkalom adtán nagyon jól tudta hasznát

venni szemeinek.

Ezen határtalan bizalom mellett, melyet Joe ura iránt tanusított, nincs mit csodálni, hogy

Kennedy és a derék szolga örökös vitában voltak egymással, természetesen a kellő tisztelet

korlátai között. Az egyik kételkedett, a másik vakon hitt; az egyik az előrelátó okosságot, a

másik a feltétlen bizalmat képviselte; a doktor a kétség és bizalom között a középen tartott,

amivel azt akarjuk mondani, hogy se az egyik, se a másik által magát nem befolyásoltatta.

- Hm, Kennedy úr, - kezdé Joe.

- No mi újság? fiam!

- Most már nem tart soká; nekem úgy látszik, nemsokára indulunk a hold felé.

23

- Azt akarod tán mondani, a Holdországba, no az nincs éppen oly messzire, de légy nyugodt,

veszélyesnek az is elég veszélyes.

- Veszélyes! olyan ember mellett, mint doktor Fergusson!

- No, nem akarlak megfosztani ábrándjaidtól, kedves Joe; de amibe ő fogni készül, az tiszta

őrültség; különben nem is fog a sor rákerülni.

- Nem fog-e? Hát nem látta a léggömböt; mely ott készül Mitchell úr műhelyében Borough-

ban?2

- Lesz eszem, hogy megnézzem!

- Pedig ott látna valami szépet, Uram! Az a szép gerendázat! az a szép alak! az a gyönyörű

csónak! Hej, be jó dolgunk is lesz benne!

- Hát csakugyan komolyan gondolsz arra, hogy te elkíséred uradat?

- De el ám! - felelé Joel határozottan - elkísérem én, ahová akarja! Csak az kéne még, hogy

magára hagyjam, mikor már eddig bebarangoltuk együtt a világot. Ki támogatná őt, ha el-

fáradt; ki nyújtaná felé karját, ha egy mélységen kell átugorni, ki gondozná, ha megbetegszik?

Nem, Dick úr! Joe mindig a helyén lesz a doktor oldalán, vagy mit is mondok, a doktor körül.

- Derék fickó vagy!

- De hát hisz ön is velünk jön - tevé hozzá Joe.

- Kétségkívül, - mondá Kennedy - azaz, hogy el foglak kísérni, hogy az utolsó pillanatig

akadályozzam, nehogy Sámuel elkövesse ezt az ostobaságot. Elmegyek én egész Zanzibárig,

hogy még ott is szabadító baráti jobbommal mentsem őt meg ezen esztelen vállalat kivitelétől.

- Tisztelet, becsület, Kennedy úr, de abból semmi sem lesz. Az én uram nem képzelgő; sokáig

meggondolja, amibe belefog, de ha egyszer elhatározta magát: az ördög sem téríti el szándé-

kától.

- Majd meglátjuk!

- Ne ringassa magát ezen reményben. Különben felette fontos, hogy ön is jöjjön. Egy ily

vadásznak, mint ön, Afrika kitűnő vidék. Nem fogja megbánni, hogy velünk jött.

- Nem is fogom megbánni, főkép, ha ez a vasfejű megadja magát és itthon marad.

- Igaz! - mondá Joe - tudja-e, hogy ma lesz a mázsálás?

- Micsoda? a mázsálás?

- Igen ám; az uram, ön és én mind a hárman meg leszünk mázsálva.

- Mint a jockey-k?

- Mint a jockey-k. De azért ne féljen, nem fogják soványítani, ha nehéz találna lenni.

Elfogadják úgy, amint van.

- No, én nem engedem magamat megmázsálni - mondá a skót határozottan.

- De Kennedy úr, nekem úgy látszik, hogy erre szükség van az ő gépéhez.

- Ám lássa, mire megy a gépével a nélkül is.

2 London egy külvárosa délre.

24

- De hát ha azután pontos mérések híján nem fogunk tudni felrepülni?

- Egyéb bajunk ne legyen!

- Pedig legyen rá készen, Kennedy úr, mert az uram mindjárt jön érettünk.

- No hát én nem megyek.

- Csak nem teszi azt neki?

- De megteszem!

- Jó, jó, - mondá Joe nevetve - ön csak így beszél, mert még nincsen itt, de ha itt lesz és azt

mondja szemtől-szembe: «Dick! (megkövetem szépen) Dick, nekem szükségem van rá, hogy

pontosan megtudjam, milyen nehéz vagy», fogadok rá, el fog menni.

- Nem megyek én.

E pillanatban belépett a doktor dolgozószobájába, hol ezen beszélgetés folyt, ránézett jól

Kennedyre, aki erre nem valami nagyon jól érezte magát.

- Dick, - mondá a doktor - jertek Joeval együtt, szükségem van rá megtudni, mennyit nyomtok

ti ketten?

- De kérlek...

- Megtarthatod a kalapodat is a fejeden. Gyere!

És Kennedy ment.

Elmentek mind a hárman Mitchell úr műhelyébe, hol egy tizedes-mérleg már készen várta.

Bizonyára arról volt szó, hogy a doktornak szükséges volt megtudni társai súlyát, hogy lég-

hajójának egyensúlyát megállapíthassa. Fellépteté Dicket a mérleg hídjára, ki nem ellenkezett,

magában mormogva:

- No, jól van jól, ebből még semmi sem következik.

- Százötvenhárom font - mondá a doktor, bejegyezvén e számot jegyzőkönyvébe.

- Tán nagyon nehéz vagyok?

- Dehogy, Kennedy úr, - mondá Joe - én vagyok könnyű, és így kiegészítjük egymást.

E szavak után Joe ugrott fel nagy lelkesedéssel a vadász helyére, majd felfordította a mérleget

a nagy igyekezet miatt, és úgy állt oda, mint Wellington szobra a Hyde Park bejáratánál és jól

festett címer nélkül is.

- Százhúsz font - jegyzé be a doktor.

- Lám, lám! - mondá Joe elégülten mosolyogva.

Miért mosolygott? Sohase tudta volna okát adni.

- Most én jövök - mondá Fergusson. És beírt a maga számlájára százharmincöt fontot.

- Mi hárman, - mondá - alig nyomunk többet négyszáz fontnál.

- De uram, - mondá Joe - ha szükséges, én még le tudnék soványodni húsz fonttal, ha nem

eszem annyit.

- Nem szükséges fiam, - felelé a doktor - egyél csak amennyi beléd fér; itt egy korona, mulass

rajta!

25

HETEDIK FEJEZET.

Mértani részletek. - A léggömb hordképességének kiszámítása. - A kettős léggömb. -

A boríték. - A csónak. - A titokzatos készülék. - Az élelmiszerek. - A ráadás.

Fergusson már régóta foglalkozott expedíciójának részleteivel és magától értetődik, hogy a

léghajó, e csodálatos jármű, melynek őt a levegőn át szállítani kellend, volt gondjainak fő-

tárgya.

Mindenekelőtt, hogy a gömb terjedelme túlságos nagy ne legyen, elhatározta, hogy hidrogén-

gázzal tölti meg, mely tizennégy és félszer könnyebb a levegőnél. E gáz előállítása könnyű, és

ez bizonyult a léghajózási kísérleteknél eddig legalkalmasabbnak.

Pontos számítások alapján a doktor úgy találta, hogy az utazásához elkerülhetetlenül szük-

séges tárgyak és egész készüléke az utazókkal együtt mindössze négyezer fontot fog nyomni,

tehát ennyit kell a léghajónak emelni; ebből kiindulva ki kellett számítani a felszálló erőt,

mely a súlyt vinni képes legyen, a hidrogén mennyiségét és a gömb térfogatát.

Négyezer font súlynak a közönséges levegőből negyvennégyezernyolcszáznegyvenhét köbláb

felel meg, ennyi levegőt kell tehát helyéből kiszorítani; vagy ami ugyanaz, negyvennégyezer-

nyolcszáznegyvenhét köbláb levegő körülbelül négyezer fontot nyom.

Már most ha egy ily negyvennégyezernyolcszáznegyvenhét köbláb terjedelmű gömböt közön-

séges levegő helyett a tizennégy és félszer könnyebb hidrogéngázzal töltünk meg, ez csak

kétszázhetvenhat fontot fog nyomni és így a különbség a hidrogén és ugyanannyi levegő

között 3724 fontot tevén; a léggömbben foglalt gáz és az általa helyéről kiszorított levegő

súlya közötti különbség adja a léggömb emelkedési képességét.

Ámde, ha a mondott 44,847 köbláb térfogatú gázt a gömbbe mind beleszorítanók, az egészen

megtelne; de annak nem szabad történni, mert amint a léggömb magasabb s így ritkább

légrétegekbe emelkedik, kevesebb lévén reá a külső lég nyomása, a hidrogéngáz terjeszkedni

iparkodnék és szétpukkasztaná a gömböt. A léggömböket ezen oknál fogva csak kétharmad-

résznyire szokták megtölteni.

Fergusson doktor azonban bizonyos csak általa ismert okból elhatározta, hogy léggömbjét a

gázzal csak félig tölti meg a gázzal; mivel pedig 44,847 köbláb hidrogéntt kellett vinnie,

ennélfogva léggömbjének körülbelül kétakkora térfogatot adott.

Léggömbjét a tapasztalatilag legelőnyösebbnek bizonyult hosszúkás alakra készítette, úgy-

hogy annak magassága 75, szélessége pedig 50 láb lévén, mintegy 90,000 köbláb térfogatú

tojásdad léggömböt nyert3.

Ha doktor Fergusson egy helyett két léggömböt készíttet, a siker esélyei ezáltal részére

kedvezőbbé váltak volna; mert azon esetre, ha az egyik el is találna pukkadni, megmarad a

másik, amelynek segélyével, teher kidobása mellett fentarthatja magát; ámde a két gömböt

összekötve, egyenletesen kormányozni felette nehéz, mert arról van szó, hogy mindkettőnek

egyenlő emelkedőképessége maradjon.

3 E terjedelem nem is valami rendkívüli. 1784-ben Montgolfier Lyonban épített egy léghajót, melynek

terjedelme 340 ezer köblábat vagyis 20,000 köbmétert tett ki, hordképessége 20 tonna, azaz 20,000

kilogramm volt.

26

Fergusson tehát hosszas megfontolás után azon elmés gondolatra jött, hogy két gömb előnyét

biztosítsa a maga számára, de annak hátrányai nélkül; két gömböt készíttetett ugyanis, de az

egyiket nagyobbra szabta, a másikat pedig ebbe belefoglalta, úgy, hogy tulajdonképpen csak

egy, de kettős borítékú léggömbje legyen. A már mondott terjedelmű külső gömbbe egy

ugyanoly alakú kisebb gömböt helyezett. Ezen belső léggömb magassága csak 68, szélessége

45 láb, s így térfogata csak hatvanhétezer köbláb volt; ennélfogva a külső gömb által bezárt

gázban szabadon úszhatott. A belső gömbtől a külsőbe pedig csapóajtó nyílt, mely szükség

esetére a kettő között közlekedést engedett.

E berendezés azt az előnyt nyujtotta, hogy ha leereszkedés céljából a hidrogén egy részét ki

kellett ereszteni, csak a külsőből eresztenek ki, és ha ebből mind kieresztenék is, a belső

érintetlen maradna. Akkor pedig a külső borítékot, mint fölösleges és alkalmatlan terhet el is

lehet távolítani, a belső azonban teljesen felfújva maradván, nem fogná fel annyira a szelet,

mint a lelohadt léggömbök szokták.

De még szerencsétlenség esetén is, ha a külső gömb megsérülne vagy megrepedne, a belső

még mindig egész maradna.

A kettős léggömb borítékát guttaperchával bevont lyoni selyemtafotából készítették. Az így

elkészített gumikátrányos anyag teljesen áthatlan, sem nedvesség, sem levegő, sem savak azt

meg nem támadják, sőt még a belezárt gázt sem. A mellett a gömb felső sarkán a kelmét

kétrétben vették, mivel minden feszerő úgyszólván oda központosul.

E boríték megakadályozta a gáz elillanását határozatlan időre; súlya minden kilenc négyszög-

láb területre csak félfontot tett ki; miután pedig a külső gömb felülete mintegy 11,600, a

belsőé 9200 négyszög lábat tett, az egész kettős boríték súlya mindössze 1160 fontra rúgott.

A kötelek, melyeken a csónak függött, a legjobb kenderből készültek, és a két szellentyű, mint

valamely hajó kormánylapátja, a legnagyobb gonddal volt elkészítve.

A csónak, mely gömbölyű és tizenöt láb átmérőjű volt, kosárfűzből lett fonva és könnyű

vaspántokkal megerősítve, fenekén pedig alul rugókkal felszerelve, melyeknek netaláni

odaütődések esetén a lökést gyengíteni volt hivatása. Súlya a kötelekkel együtt nem volt több

kétszáznyolcvan fontnál.

A doktor azonfelül készíttetett négy szekrényt, négy vonalnyi vastag bádogból, ezek egymás-

sal csövekkel voltak összekötve, a csövek pedig nyitható és zárható csapokkal ellátva. Ezek-

hez kapcsolt mintegy két hüvelyk átmérőjű csavarcsövet, mely két egyenlőtlen hosszúságú

ágban végződött, az egyiknek hossza 25, a másiké pedig 15 lábat tett ki.

A bádogszekrények úgy lettek a csónakban elhelyezve, hogy minél kisebb helyet foglaljanak

el; a csavarcső, melyet csak később kellett odacsavarni, külön lett csomagolva, úgyszintén egy

igen erős Bursen-féle villamos telep is. Ezen készülék oly ügyesen volt összeállítva, hogy nem

nyomott többet 700 fontnál, beleértve még huszonöt gallon4 vizet is egy külön szekrényben.

Az utazáshoz való eszközök állottak: két légsúlymérő, két hévmérő, két tájoló, egy sextans,

két chronometer, egy mesterséges horizon és altazimuthból, hogy ezek segélyével messzebb

fekvő és hozzáférhetetlen tárgyakat jobban ki lehessen venni. A greenwichi csillagda a

doktornak rendelkezésére állott. Neki különben nem volt célja fizikai kísérleteket tenni; ő

csak az iránnyal akart tisztában lenni és a főbb folyók, hegyek és városok fekvését tüzetesen

meghatározni.

4 Egy gallon körülbelül 4 1/2 liter.

27

Ellátta magát továbbá két erős vashorgonnyal és egy mintegy 50 láb hosszú, könnyű, de erős

és tartós, selyemből csavart létrával.

Fergusson legpontosabban kiszámította élelmiszerei súlyát is, állottak ezek: tea, kávé,

kétszersült, besózott hús és pemmikanból (ez szárított húsból készült oly eledel, mely csekély

térfogat mellett sok táperőt foglal magában). Italul, megfelelő szeszkészleten kívül két

víztartót állított fel, melynek mindegyikébe körülbelül egy hektoliter fért bele.

Ezen különféle élelmicikkek fogyasztása által kellett a tehernek lassanként fogyni; mert

tudnunk kell, hogy a léggömb egyensúlya a légkörben felette érzékeny. Gyakran a legkisebb

súlyveszteség elegendő arra, hogy a léggömb helyzetében jelentékeny változást idézzen elő.

A doktor nem felejtkezett meg egy sátorról sem, mely a csónak egy részét befedé; továbbá

pokrócokról, melyekből az összes ágynemű állott; de a vadászpuskái és lőszerkészletéről sem.

Az egész súly tehát a következő volt:

Fergusson

135 font

Kennedy

153 «

Joe

120 «

A két léggömb

1160 «

A csónak és kötelei

280 «

Kézi eszközök

196 «

Élelmiszerek

380 «

Víz

400 «

A bádogszekrények és csövek együtt 700 «

A hidrogén súlya

276 «

Teher

200 «

Összesen 4000 font.

Így volt felosztva a gömb emelő ereje által elbírható 4000 fontnyi súly.

Nehezék gyanánt csak 200 fontot vitt magával; csupán, amint mondá «előre nem látott ese-

tekre», mert készülékében tökéletesen bízva, remélte, hogy teher kidobására a sor nem igen

fog kerülni.

28

NYOLCADIK FEJEZET.

Joe fontos egyéniség. - A «Resolut» parancsnoka. - Kennedy fegyvertára. - A berakodás. -

A búcsúlakoma. - Elutazás február 21-én. - A doktor tudományos ülései. -

Duveyrier, Livingstone. - A légutazás részletei. - Kennedy elhallgat.

Február 10-ike felé véget értek az előkészületek, az egymásba zárt két léggömb be volt

fejezve; oldalfalaik a beléjök szorított levegő által erős légnyomásnak lettek kitéve, de a

próbát fényesen kiállották, bizonyságot tévén ama kiváló gondosságról, melyet szerkezetökre

fordítottak.

Joe örömében nem találta helyét; folyton járt-kelt a Greek utcából Mitchell úr műhelyébe meg

vissza, mindig akadt ott valami dolga, egyre beszélt a vállalatról, akár kérdezték, akár nem;

kevélyen hozzátéve, hogy ő is fogja urát kísérni; nem is éppen lehetetlen, hogy a derék fiú a

léggömb mutogatásával, a doktor terveinek és eszméinek magyarázgatásával, személyiségé-

nek ismertetésével az ablakba düleszkedve, vagy az utcán járva-kelve, nem egy koronácskát

keresett magának. Nem is vehetjük tőle rossz néven, ha kortársainak kíváncsiságából és bámu-

lásából egy kis hasznocskát szorított ki a maga részére.

Február 16-án a «Resolut» horgonyt vetett Greenwich előtt. Ez egy nyolcszáztonnás jó járású

csavargőzös volt, mely eredetileg arra volt szánva, hogy Ross kapitány utolsó sarki expedí-

cióját eleséggel lássa el. Parancsnoka Pennet kapitány, kedves embernek látszott, aki élénken

érdeklődött a doktor utazása iránt, kit már régóta nagyrabecsült. Ez a Pennet inkább tudós

volt, mint katona; de azért hajója négy ágyúval volt fölszerelve, melyek ugyan még eddig

senkiben kárt nem tettek, de arra jók voltak, hogy a legbékésebb alkalmakkor is pogány

durrogtatást vigyenek véghez.

A «Resolut» fenékszine a léggömb elhelyezésére elő volt készítve; február 18-án át is

szállították azt a legmesszebbmenő óvintézkedések között; berakták szépen a hajó fenekére,

minden eshetőségre gondolva; a csónak, valamint a hozzávalók, úgymint a horgonyok,

kötelek, élelmiszerek, a vízszekrények, melyek a megérkezés után voltak megtöltendők, mind

Fergusson szemei alatt találták meg a maguk helyét.

Beraktak tíz hordó kénsavat és tíz hordó ócska vasat a hidrogéngáz előállítására. Ezen

mennyiség több volt az elégnél, de számítani kellett a netaláni veszteségekre is. A gáz elő-

állítására rendelt s mintegy harminc tonnácskába csomagolt készülék is a hajófenékben lett

elhelyezve.

E különféle előmunkálatok február 18-án este be voltak fejezve. Két kényelmesen berendezett

kabin várta Fergusson doktort és barátját Kennedyt. Ez utóbbi egyre fogadkozott ugyan, hogy

ő nem utazik, de mégis, midőn hajóra szállt, valóságos vadászfegyvertárt vitt magával; két

kitűnő kétcsövű hátultöltő puskát és egy jól kipróbált karabélyt Purdey Moore és Dickson

gyárából Edinburgh mellett. Ezekkel a fegyverekkel a vadász kétezer lépésre eltalálta a zerge

szemét. Azonfelül előre nem látható esetekre hozott még magával két hatlövetű revolvert, pus-

kaportartót, tölténytáskát, golyót és sörétet; de mindez nem nyomott többet, mint amennyire

azt a doktor kiszámította.

Február 19-én hajóra szállt a három utazó; a kapitány és tisztjei nagy kitüntetéssel fogadták

őket. A doktor hideg és hallgatag volt, csupán vállalatával foglalkozva; Dick ellenben izgatott,

bár nem akarta, hogy meglássék rajta. Joe ide-oda ugrált örömében, tréfás megjegyzéseivel és

örökös mókáival csakhamar kedvence lett az egész személyzetnek.

29

A királyi földrajzi társaság február 20-án nagy búcsúestélyt rendezett Fergusson doktor és

Kennedy tiszteletére. Pennet parancsnok és tisztjei szintén részt vettek benne; általános volt a

jókedv mindvégig és nem egy hízelgő tósztot mondtak a mi barátainkra. Az éltetések és

egészségre való kocintgatásoknak nem volt se vége, se hossza, úgy, hogy ha a jókívánságok

beteljesednek, a megtisztelt vendégek életének legalább is száz évre kellett volna terjedni. Sir

Francis vitte az elnökséget, lelkes és méltóságteljes hangulatban és modorban.

Dick nagy röstelkedésére a szerencsekívánatokból neki is bőven kijutott. Mikor Fergussonra,

Anglia dicsőségére emeltek poharat, nem mellőzhették a hősies Kennedyt, annak nem

kevésbbé merész útitársát.

Dick csak irult-pirult, a mit szerénységre magyaráztak és ez még inkább fokozta a tetszés-

nyilvánításokat. Dick már olyan piros volt, mint a rák.

Az utolsó fogásnál érkezett a királyné üzenete, aki üdvözletét küldé mindkét bátor utazónak és

szerencsét kívánt vállalatuk sikeréhez. Erre természetesen megint poharat kellett emelni. «Ő

legkegyesebb Felsége» egészségére.

Éjféltájban érzékeny búcsúzások és meleg kézszorítások után széllyeloszlott a társaság.

A Resolut csónakjai a Westminster-hídnál vártak, a parancsnok tisztjeivel és utasaival helyet

foglalt azokon és a Themse rohanó hullámai a társaságot csakhamar Greenwich felé röpíték.

Egy órakor már mindenki a hajón volt csendes álomba szenderülve.

Másnap, február 21-én három órakor reggel befűtöttek a kazánok alá; öt órakor fölszedték a

horgonyokat, a csavar működni kezdett és a Resolut sebesen evezett a Themse torkolata felé.

Mondanunk sem kell, hogy a társalgás a hajó fedélzetén csaknem kizárólag doktor Fergusson

expedíciója körül forgott. Akik őt látták vagy hallották, azokba oly bizalom szállt, hogy nem-

sokára - az egyetlen skót kivételével - nem találkozott ember, aki kételkedett volna a vállalat

sikerében.

A hosszú tengeri út üres óráiban a doktor valóságos tanfolyamot tartott a földrajzból a tisztek

körében. Ezek a fiatal emberek élénken érdeklődtek a fölfedezések iránt, melyek negyven év

óta Afrikában történtek; a doktor elbeszélte nekik Barth, Burton, Speke és Grant kutatásait,

lerajzolta előttök ezen rejtelmes vidékeket mindazon részletekkel, melyeket a tudományos

kutatás adott rendelkezésére. Hogy északon a fiatal Duveyrier kikutatta a Szaharát és Párisba

hozta a tuareg főnököket. A francia kormány sugallatára két expedíció készült az útra, az

egyik észak, a másik nyugat felől és találkozniok kell Timbuktuban. Délen a fáradhatatlan

Livingstone nyomult előre az egyenlítő felé és 1862 március havában társával, Mackenzievel

átkelt a Ravunia folyón. A tizenkilencedik század bizonyára nem fog elmulni a nélkül, hogy

feltáruljanak Afrika belsejének hatezer év óta ismeretlen és hiába kutatott rejtelmei.

Fergusson hallgatóinak különösen felköltötte figyelmét, midőn utazása előzményeinek rész-

leteibe mélyedt; meg akartak győződni számításainak helyességéről, vitatkoztak felette és a

doktor minden tartózkodás nélkül belebocsátkozott a vitába.

Különösen bámultak azon, hogy oly hosszú útra aránylag oly kevés élelmiszert visz magával.

- És ez feltűnik önöknek? - kérdé Fergusson.

- Kétségkívül!

30

- Hát ugyan mit gondolnak, meddig fog tartani utazásom? Tán hogy egész hónapokig. Ez nagy

tévedés, ha úgy volna, el volnánk veszve, vissza nem érkeznénk soha. Hisz tudják önök, hogy

Zanzibártól a Szenegál partjáig nincs több mint háromezerötszáz, tegyük négyezer mérföld;5

ennélfogva tizenkét óránkint kétszáznegyven mérföldet haladva, ami nem éri el a mi vasutaink

sebességét, hét nap elegendő volna Afrika átutazására.

- De hisz akkor semmit sem látnának, nem tehetnének geográfiai fölvételeket, se föl nem

fedezhetnének országokat.

- Dehogy nem, - felelé a doktor - én ura vagyok az én léghajómnak; ha tetszik, fölemelkedem,

ha tetszik, leszállok; amikor jónak látom, megállok, kivált ha erős szélvész magával akarna

ragadni.

- Pedig ott jár olyan, - veté közbe Pennet parancsnok - vannak orkánok, melyek egy óra alatt

kétszáznegyven mérföldet haladnak.

- No lám, - felelé a doktor - ily sebességgel át lehet repülni Afrikát tizenkét óra alatt: az ember

fölkelne Zanzibárban és estére aludni mehetne St.-Louisban.

- De - veté ellen a tisztek egyike - kitartaná-e a léggömb az ily óriási sebességet?

- Ez már előfordult - felelé Fergusson.

- És a léggömb kibírta?

- Tökéletesen; 1804-ben, mikor I. Napoleont koronázták, Garnerin léghajós este tizenegy

órakor egy léggömböt eresztett fel, melyen arany betűkkel e fölírás volt olvasható. «Páris,

XIII. év, frimaire 25. Napoleon császárt ő sz. VII. Pius megkoronázta.» Másnap reggel öt

órakor Róma lakói ugyanazon léggömböt a Vatikán felett látták lebegni; azután átment a

római mezőség felett és belebukott a Bracciano tavába. Íme, uraim, a léggömb kibírja az ily

sebességet.

- A léggömb! meglehet, de az ember? - kockáztatá meg a szót Kennedy.

- Az ember is. A léghajó az őt környező levegőhöz képest mindig mozdulatlan, mert nem a

léghajó halad, hanem a légtömeg, mely azt körülveszi; ha gyertyát gyujtunk a gömb csónak-

jában, annak a lángja még meg se lobban. A Garnerin-léghajóján utazó egyén alig tudott volna

ama nagy sebesség felől. De különben én nem is akarok oly sebesen utazni, és ha éjszakára

megkapaszkodhatom valami fában vagy kiálló sziklacsúcsban, azt nem fogom elmulasztani.

De másrészt mi viszünk magunkkal két hóra való eleséget, azonfelül semmi sem fogja akadá-

lyozni a mi ügyes vadászunkat, hogy nekünk bőségesen szerezzen vadpecsenyét, valahányszor

a földet érjük.

- Ó Kennedy úr, mily pompás lövések esnek majd onnan - mondá egy fiatal altiszt, irígy

szemekkel tekintve a skótra.

- Nem számítva, - felelé egy másik - hogy a kedvtelést még dicsőség is fogja tetézni.

- Uraim! - felelé a vadász - nagyon hálás vagyok... bókjaik iránt... de azok engemet nem

illetnek...

- Hát - kiálták minden oldalról - tán nem fog elmenni?

- Nem én!

5 Mérföld alatt mindig geográfiai mérföld értendő, amelyből hatvan tesz ki egy földrajzi fokot.

31

- Nem fogja elkísérni doktor Fergussont?

- Nemcsak hogy el nem kísérem, de egyébért sem vagyok itt, minthogy az utazást az utolsó

pillanatig megakadályozzam.

Minden szem a doktor felé fordult.

- Ugyan ne hallgassanak rá - mondá ez jókedvű mosollyal. - Ez olyan dolog, ami felett vele

nem vitatkozunk; magában úgyis tudja ő azt, hogy el fog jönni.

- Szent Patrickra mondom - kiáltá Kennedy...

- Ne mondj te semmit Dick barátom - most már meg vagy mérve, meg vagy mázsálva magad

is, a táskád is, a puskád is, még a lőporod is meg a golyóid is: ne is szóljunk erről többet.

És e naptól kezdve még csak el nem érték Zanzibárt, Dick többé ki nem nyitotta a száját.

Hallgatott.

32

KILENCEDIK FEJEZET.

Megkerülik a Jóremény-fokát. - Az árboc alatt. - Joe tanár kozmográfiai előadásai.

- A léghajó kormányzása. - A kedvező légáramok fölkeresése. - ‘Έυςηχα (Heuréka).

A Resolut vigan repült a Jóremény-foka felé, az idő folyvást kedvező maradt, csak a tenger

háborgott néha erősebben.

Március 3-án, huszonhét napra Londonból való elindulásuk után a Cap-hegy foka tűnt elő a

láthatáron. Cap városa egy dombokból alkotott amfiteátrum aljában feltűnt a tengeri távcsövek

látkörében - és a Resolut nemsokára horgonyt vetett a kikötőben.

De a parancsnok itt nem vesztegelt, csak míg kőszenet vettek fel, ami egy napi munka volt;

másnap a hajó délnek tartva, megkerülte Afrika déli csúcsát és befordult a Mozambique-i

csatornába.

Joe nem most utazott először tengeren; nemsokára otthonosan érzé magát a fedélzeten.

Őszintesége és jókedvéért mindenki szerette. Ura hírének egy jó része sugárzott róla vissza.

Úgy hallgatták mint az orákulumot és nem is csalódtak benne többször, mint bárki másban.

Mialatt a doktor a tiszti kajütben tartá tudományos előadását, Joe ott trónolt az árboc alatt és

mesélt a maga módja szerint, amint azt különben minden idők történetírói szintén nem

cselekszik másképpen.

Természetes, hogy a szó a légutazás körül forgott. Nem volt könnyű dolga Joenak a nyakas-

fejű hallgatóságot a vállalat kivihetőségéről meggyőzni; de mikor ez már megvolt, a matró-

zoknak Joe szavai által felizgatott képzelődése nem ismert határt.

A bámulatos mesemondó belebeszélte hallgatóiba, hogy ezen utazást még sok más ilyen fogja

követni. Ez még mind semmi, ez még csak a kezdete más még nagyobbszerű vállalatoknak.

- Lássák barátaim! ha az ember egyszer belekóstolt az utazás ily módjába, azt többé nem tudja

elhagyni; a következő kirándulásnál már nem fogunk járni a föld mellett, hanem egyenesen

fölfelé.

- Jó, hát egyenesen a holdnak - mondá egy elámult hallgató.

- A holdnak? - felele Joe - nem, ez már nem volna nagy mesterség; a holdba minden szamár el

tud menni. Különben ott víz nincsen és így abból nagy készletet kellene magunkkal vinni,

úgyszintén néhány üvegcsével levegőt is, hogy az ember lélekzetet tudjon venni.

- Hát gugyi van-e ott? - mondá egy matróz, aki úgy látszik, nagy kedvelője volt ennek az

italnak.

- Biz a’ sincs barátom; a holddal nincs is mit kezdeni, inkább sétálunk a szép csillagok, a

gyönyörű planéták között, melyekről nekem az én uram oly sok szépet beszélt. Tehát meg-

kezdjük például a Saturnuson...

- Azon, amelynek olyan gyűrűje van? - kérdé a szállásmester.

- Igen, jegygyűrűje. Csak azt nem tudják, hová lett a felesége.

- Micsoda, hát oly magasra mennétek? - mondá egy hajósinas csodálkozva - hisz akkor ördög

a maga gazdája.

- No ördögnek éppen nem ördög, ahhoz nagyon is jó.

33

- Hát a Saturnusba? - kérdé a legtürelmetlenebb hallgatók egyike.

- A Saturnusba, hát persze; azután meglátogatjuk a Jupitert, az egy fura világ, a nappal csak

kilenc és fél óráig tart - éppen jó a lustáknak, az év meg például tizenkét esztendeig, a mi

ismét azoknak hasznos, akik már csak egy félévet élnének; ez kissé meghosszabbítja az

életüket!

- Tizenkét esztendő! csodálkozék a hajósinas.

- A bizony, fiacskám, ha te ott születtél volna, még most is szopnál és az az ötven esztendős

öreg bácsi alig négy éves gyerkőc volna még.

- Ez már csak nem lehet! - zúgá egyhangúlag az árboc alatti hallgatóság.

- Pedig ez a tiszta igazság - bizonykodék Joe egész határozottan. - De hát így van az, ha az

ember itt tengődik csupán ebben a világban, nem lát semmit, nem tanul semmit és olyan

tudatlan marad mint az ökör. Gyertek csak egyszer a Jupiterre, ott fogtok csak látni valamit!

Ott fenn tisztességesen kell magát az embernek viselni, mert mindig drabantok vannak

körülötte, akik nem mókáznak.

És nevettek rajta, hitték is, nem is; ő tovább mesélt Neptunról, ahol a tengerészeknek áll a

világ, továbbá a Marsról, ahol csak a katonák az urak, ami utóvégre elég bosszantó. Ami a

Mercurt illeti, az hitvány egy ország, nincs ott más, csak zsivány meg kereskedő és ezek is

annyira hasonlítanak egymáshoz, hogy nem lehet őket egymástól megkülönböztetni. És végül

Vénusról festett nekik egy elragadó képet.

- Ha pedig ezen expedícióból is visszatérünk, - folytatá a derék elbeszélő, - akkor megkapjuk

a déli kereszt csillagrendet, a mely ott díszlik, az öreg Istennek balfelőli gomblyukában.

- No akkor meg is érdemeltétek! - mondák a matrózok.

Így folytak le vidám tréfabeszéd között a hosszú esték az árboc alatt; míg a tisztek körében a

doktor folytatá tanulságos előadásait.

Egy napon a többi között a léghajó kormányzása került szóba és felszólították Fergussont,

mondja meg, mi e tekintetben a véleménye.

- Alig hiszem, - mondá - hogy valaha odáig jussunk, hogy a léghajót biztosan tudjuk kormá-

nyozni. Én ismerem mindazon rendszereket, melyeket megkísértettek vagy javasoltak, egy

sem sikerült, egy sem gyakorlati. Gondolhatják önök, hogy nekem is csak kellett foglalkozni e

kérdéssel, mely oly rendkívüli érdekkel bírt reám nézve; de nem bírtam azt oly eszközökkel

megoldani, melyeket a jelenlegi mechanikai ismeretek nyujtani képesek. Fel kellene találni

egy rendkívül erős motort, de ami a mellett csaknem a lehetetlenségig csekély súllyal bírjon.

És még így sem lehetne csak kissé erősebb légáramokkal is megküzdeni. Különben eddig

inkább arra fektették a fősúlyt, hogy a csónakot kormányozzák és nem a léggömböt. Ez pedig

hiba.

- Pedig hát - felelék neki - a hasonlatosság elég nagy a léghajó és a hajó között, melyet most

már kényünk-kedvünk szerint tudunk kormányozni.

- Az már éppen nem, - felelé Fergusson doktor - a lég végtelenül ritkább a víznél, melybe a

hajó körülbelül feléig belesüllyed; míg a léghajó egészen a levegőbe van merülve és az őt

környező árral együtt úszik.

- Tehát ön azt hiszi, hogy a léghajózás tekintetében a tudomány már kimondta az utolsó szót?

- Azt nem, azt már nem; de kell keresni egy másik módot; és ha nem kormányozhatjuk a lég-

gömböt, legalább azt tudjuk megtenni, hogy ott tudjuk tartani a kedvező légáramlatban. Ezek

34

minél magasabbra emelkedünk, annál egyenletesebbek és annál állandóbban maradunk a

felvett irányban; ott nem zavarják őket a hegyek és a völgyek, melyek megszaggatják a föld

felületét és főokai a szelek irányváltozásának és áramuk egyenlőtlenségének. Ha tehát a gömb

eljut a neki való magasba, akkor nem kell egyéb, minthogy oly légáram közepébe helyezked-

jék, amely arra tart, amerre ő is menni akar.

- Igen, de akkor - felelé Pennet parancsnok - egyebet se kell tenni, mint felrepülgetni és

leszállogatni és ebben rejlik a legnagyobb nehézség, kedves doktorom.

- De ugyan mért rejlene, kedves Pennet úr?

- Értsük meg egymást: a nehézség éppen a hosszú utakra nézve igen nagy, ha a kisebb légi

sétákra nem is.

- És mi oknál fogva, kérem.

- Azért, mert ha nem tud felszállani, csak ha súlyt dob ki, nem tud leereszkedni, csak ha gázt

bocsát ki, akkor ugyancsak hamar elfogy a készlete mind a kettőből.

- Kedves Pennet úr, hisz éppen ez a bökkenő; ez az egyetlen nehézség, amit a tudománynak le

kell győzni. Nem arról van szó, hogy kormányozzuk a léghajót, hanem arról, hogy azt

mozgathassuk lefelé is, felfelé is, a nélkül, hogy gázt bocsátanánk ki, hisz ez úgyszólván a

léggömbnek a lelke, a vére, az ereje.

- Jól van jól, doktor úr, de hát éppen ez a kérdés nincs még megoldva, ennek a módja nincs

még feltalálva.

- Bocsánatot kérek, már fel van.

- És ki találta fel?

- Én!

- Ön?

- Csak gondolható, hogy e nélkül nem mertem volna megkockáztatni a léghajóban való át-

röpülést Afrikán át. Hisz huszonnégy óra alatt már nem volna egy mákszemnyi gázom és ott

ülnék a szárazon.

- De hisz’ ön erről nem szólt Angliában.

- Nem, mert nem akartam, hogy találmányom közbeszéd tárgyát képezze; én ezt feleslegesnek

tartottam. Egész csendben megtettem a kellő kísérleteket, és miután ezek sikerültek, nekem

több nem kell.

- De hát, kedves Fergusson, most már csak szabad lesz megtudni a titkot?

- Ó igen uram! az én eszközöm egészen egyszerű...

A hallgatók figyelme a végsőig fel volt csigázva és Fergusson nyugodtan kezdé magyarázatát.

35

TIZEDIK FEJEZET.

Régibb kísérletek. - A doktor öt szekrénye. - A durranó gázfúvó. -

A fűtőkészülék. - A vele való bánás. - Biztos siker.

- Már gyakran próbálgattak tetszés szerint fel- és leszállani, uraim, a nélkül, hogy a léggömb-

ből gázt kibocsátani vagy a csónakból terhet kivetni kellessen.

- Egy francia léghajós, Meunier, ezt azáltal akarta elérni, hogy levegőt komprimált egy belső

tartályban. Van Hecke, egy belga doktor, szárnyakkal és lapátokkal igyekezett függőleges

irányban működő erőt létrehozni, mely azonban a legtöbb esetben elégtelennek bizonyult. Az

ily különféle módon elért eredmények jelentéktelenek voltak.

- Én tehát feltettem magamban, hogy e feladatot egészen más úton próbálom megoldani.

Mindenekelőtt elvben egészen elejtem a túlsúlyt vagy terhet és csak rendkívüli esetekben

veszem igénybe, például, ha gépem megsérülne vagy ha váratlanul rögtön kell felemelked-

nem, hogy valami előre nem látott akadályt kikerüljek.

- Az én fel- és leszállási készülékem egyszerűen azon alapszik, hogy a léggömb belsejében

levő gázt különféle hőmérsék előidézése által tetszés szerint kiterjesztem vagy összehúzom.

És ezen eredményt a következőleg érem el.

- Amint berakodtunk, láthatták önök, hogy a csónakkal együtt több szekrényt is rakattam be,

melyeknek mirevalósága önök előtt nem volt ismeretes. Ilyen szekrény van öt.

- Az elsőben van mintegy huszonöt gallon víz, melybe néhány csepp kénsavat teszek, hogy

villanyvezető voltát növeljem. Ezt a vizet egy igen erős Bunsen-féle teleppel felbontom

vegyelemeire. A víz, amint tudjuk, két térfogat hidrogéngáz és egy térfogat oxigéngázból áll.

- Ez utóbbi, midőn a telep működésben van, annak pozitív sarkán kiválik és átmegy a második

szekrénybe. E fölött van egy harmadik szekrény, mely kétakkora, mint az előbbi; ebbe jön át a

hidrogéngáz, mely a telep negatív sarkán válik ki. Ez utóbbi két szekrény két csap által - me-

lyek közül az egyiknek két akkora a nyílása, mint a másiké - összeköttetésben áll egy negye-

dikkel, melyet vegyítőszekrénynek nevezek, valóban itt keveredik össze az a két gáz, amit a

víz felbontásából nyerünk; a vegyítőszekrény belső térfogata körülbelül negyvenegy köbláb.

- Most e szekrény tetejébe jön egy platinacső, mely egy csavarral van odaerősítve.

- Úgy látom uraim, hogy már rájöttek, hogy a készülék, melyet az imént leírtam, egyszerűen

oxigén- és hidrogéngáz-fűtő, mely nagyobb meleget képes gerjeszteni a kovácsműhely tüzé-

nél.

- Ezt előre bocsátva, most már áttérek készülékem második részére.

- Légmentesen elzárt léggömböm aljából csekély távolságra egymástól két külön cső nyúlik

ki. Az egyiknek felső vége beleér a gömbben lévő gáz felső, a másiké annak alsó rétegébe. A

két cső kaucsuk által összefoglalt ízületekre oszlik, hogy a gömb mozgásai szerint hajladoz-

hasson.

- Mindkettő lenyúlik egész a csónakba és eltűnik egy hengeralakú szekrényben, melyet

fütőszekrénynek nevezek. E szekrény két végén két erős fémlemezzel van elzárva.

- A cső jön a gömb aljáról, behatol ezen hengeralakú szekrénybe az alsó lemezen át, innen

tovább halad a szekrényben és kígyózó karikákban folytatódik; e karikák legfelső gyűrűje

36

csaknem érinti a szekrény felső oldalát, de mielőtt azon kimenne, egy kis kúpba megy bele,

melynek öblös alja lefelé van fordítva. E kúpnak csúcsához van illesztve a másik cső, mely a

hidrogéngáz felső rétegéből indult ki. A kis kúp öblös alja platinából van, hogy a fűtéskor meg

ne olvadjon, mert az előbb leírt fűtő ezen szekrénybe a kígyózó karikák közepébe van

helyezve, hogy a tetején kicsapó láng gyöngén nyaldossa a kúp öblös alját.

- Uraim, önök ismerik a mi szobakályháink berendezését. Tudják, hogyan működnek. A szoba

levegőjének a kályha kerületén kell áthatolnia, amint ott átmegy, felmelegszik és kiadja a

kályha falain a meleget. Hát amit most önöknek leírtam, valójában szintén ilyen kályhaforma.

- De hogyan is megy az végbe? Ha működésbe hozom a durrlégmelegítőt, a kígyózó

karikákban és a kúpban levő hidrogéngáz felmelegszik és akkor mint ritkább és könnyebb,

gyorsan emelkedik a csövön fel, mely a léggömb felső hidrogénrétegébe vezet; akkor alatta ür

támad, melybe a gömb alsó rétegéből a még hidegebb, tehát sűrűbb és nehezebb gáz ömlik

bele; a mi ismét felmelegedvén, felszáll és ismét a hidegebb jön helyébe. Így támad a csö-

vekben és kígyózó karikákban a gáznak gyors körforgása, mely által a gömb gáza lassanként

mind keresztülmegy a karikákon és minden fordulásnál melegszik egyet.

- Ámde a gáz minden hőfokra terjedelmének 1/480-ad részével terjeszkedik, ha tehát a hőfokot

tizennyolc fokra emelem, a léggömbben levő hidrogéngáz 18/48-ad résszel vagy is 1614 köb-

lábbal több helyet foglal el mint előbb, a gömb annyival nagyobbra duzzad fel, tehát annyival

több külső levegőt szorít ki helyéből, ami emelkedési képességét százhatvan fonttal növeli,

azaz éppen annyit ér, mintha százhatvan fontnyi terhet dobtam volna ki a csónakból. Ha a

hőmérsékletet 180 fokra emelem, a gáz 180/480-ad résznyivel terjeszkedik, a gömb 16,140

lábnyival több levegőt szorít ki helyéből, emelkedési képessége tehát 1600 fonttal növekedik.

- Most már láthatják uraim, hogy ily módon könnyen csinálok tetemes változásokat léghajóm

egyensúlyában. Léghajóm térfogata úgy van kiszámítva, hogy hidrogéngázzal félig megtöltve

éppen annyi súlyú levegőt szorít ki helyéből, amennyit minden rajta levőkkel maga nyom; ily

állapotában egyensúlyban van a környező levegővel és sem nem emelkedik, sem nem süllyed.

- Ha pedig emelkedni akarok, fűtőmmel oly hőfokra melegítem a gázt és oly terjedelművé

teszem gömbömet, amilyenre szükségem van; ez felduzzad és emelkedik.

- A leszállás természetesen megint úgy történik, hogy mérséklem a fűtő melegét, a gáz hűl,

összébb szorul, a gömb pedig megcsappan, és miután a kihűlés lassabban megy végbe, a

süllyedés is lassúbb mint a felszállás; de az éppen jó, mert gyorsan leszállani tudni nem áll

annyira érdekemben, mint felszállani és éppen azáltal kerülhetem ki az akadályokat, ha gyor-

san tudok felemelkedni.

- De másrészt, amint mondám, van még bizonyos mennyiségű terhem is a csónakban, amely

lehetővé teszi, hogy még gyorsabban is emelkedhessem, ha kell. A szellentyű a gömb tetején

nem egyéb, mint biztonsági szellentyű. A gömb mindig ugyanazon mennyiségű gázzal marad

megtöltve és ennek felhevítésével vagy lehűtésével képes vagyok fel is szállani, meg le is.

- Most uraim még egy gyakorlati részletet említek. A hidrogén és oxigén új egyesülése nem

vizet, hanem vízgőzt hoz létre. Ez okból a hengeralakú vasszekrény fenekét a vízgőz eltávo-

lítására még egy csővel láttam el, mely biztonsági szellentyűvel van ellátva; e szellentyű két

atmoszféránál kisebb nyomás mellett magától kinyílik; ha tehát a gőz a kellő feszültséget

elérte, magától elillan a csövön át.

- De most beszéljenek a számok.

37

- Huszonöt gallon víz elemeire felbontva, ad kétszáz font oxigént és huszonöt font hidrogént.

Ez a rendes külső légnyomás mellett az elsőből 1890, a másodikból 3790 köbláb térfogatot

képvisel, a vegyülékből összesen 5670 köblábat.

- Úgy de fütőm csapja, ha egészen kinyitom, óránként huszonhét köblábat fogyaszt és oly

meleget ád, mely sokkal erősebb a legnagyobb világítólámpák lángjáénál. Átlagosan tehát,

hogy magamat a magasban fenntartsam, nem fogok többet felhasználni óránként kilenc

köblábnál; így tehát az én huszonöt gallon vizem 630 órai légútra vagyis több mint huszonhat

napra elegendő.

- Azonfelül, mivel tetszés szerint le is szállhatok és vízkészletemet megújíthatom, utazásom

tartamát oly hosszúra nyujthatom, amint nekem tetszik.

- Íme, uraim, ez az egész titkom; egyszerű; ennélfogva, mint minden egyszerű dolognál, a

siker el sem maradhat. A gáz kiterjesztése és összehúzása a léggömbben: ez az én eszközöm,

melyhez sem mesterséges szárnyak, sem más mechanikai motorok nem kellenek. A fütő-

készülék a hőmérséklet változtatására és az azt melegítő durranó gázfúvó sem nem nehéz, sem

nem kényelmetlen. Azt hiszem, így összehoztam a siker minden lehető feltételeit.

Ezzel Fergusson doktor befejezte előadását és mondanom sem kell, hogy lelkesen megtapsol-

ták. Valóban senki sem tehetett ellenvetést, pontosan ki volt számítva, előre ki volt eszelve

minden.

- Szó a mi szó - mondá a kapitány - de a dolog mégis veszélyessé is válhatik.

- Sebaj, - felelé röviden a doktor - csak sikerüljön.

38

TIZENEGYEDIK FEJEZET.

Megérkezés Zanzibárba. - Az angol konzul. - A bennszülöttek ellenséges hangulata. -

Kumbeni szigete. - Az esőcsinálók. - A léggömb megtöltése. - Elutazás április 18-án. -

Utolsó Istenhozzád. - A Victoria.

Kedvező szél sietteté a Resolut megérkezését rendeltetése helyére. A Mozambique-csatornán

való áthajózás különösen szerencsésen ment végbe és így a tengeri utazás a légutazáshoz

kedvező előjelnek volt vehető. Mindenki óhajtá, bár érkeznének meg mielőbb, hogy elvégez-

zék azon előkészületeket, melyek még hátra voltak Fergusson vállalatához.

A hajó végre meglátta Zanzibár városát a hasonnevű szigetén és ápril 15-én 11 órakor délelőtt

előtte horgonyt vetett.

Zanzibár szigete, melyet Afrika partjától csak egy csatorna választ el, a maskati imám tulaj-

dona; a ki szövetségese Franciaországnak és Angliának és ez neki bizonyára a legszebb

gyarmata. A kikötő csakúgy nyüzsög a szomszédos vidékek hajóitól.

A szigetet a parttól elválasztó csatorna legnagyobb szélességében sem haladja meg a harminc

mérföldet; nagykereskedést űznek itt gumival, elefántcsonttal és különösen ébenfával, mert

Zanzibár a legnagyobb rabszolgapiac. Itt hordják össze a zsákmányt, melyet a belföld népei

szakadatlan harcokban szereznek, és ez a kereskedés kiterjed Afrika egész keleti partjára,

egész fel a Nílusig; Lejean M. G. szemtanuja volt ennek - természetesen a francia lobogó

árnyékából.

Mihelyt a Resolut kikötött, a zanzibári angol konzul azonnal a hajóra jött, hogy felajánlja

szolgálatát a doktornak, akinek vállalatáról az európai lapokból már egy hónapja volt ugyan

részletes tudomása, de annak kivihetőségét eddig, mint sok más, még maga sem hitte.

- Én kételkedtem, - mondá kezet adva Fergussonnak - de most már nem kételkedem.

Felajánlotta saját házát szállásul a doktor, Kennedy Dick és természetesen a derék Joe

számára is.

Tőle kapta meg a doktor a leveleket, melyeket Speke kapitány írt neki. A kapitány és társai

borzasztó szenvedéseket állottak ki az éhségtől és a rossz időjárástól, míg Ugogóba érkeztek;

csak a legnagyobb küzdelemmel bírtak előre hatolni és alig hitték, hogy még tovább is hírt

fognak tudni adni előnyomulásukról.

- Lám, - mondá a doktor - mi ezeket a veszélyeket és nélkülözéseket ki fogjuk kerülhetni.

A három utazó poggyászát kihordták a konzul házához, és hozzáfogtak a léggömb kirakodá-

sához Zanzibár partjára, hol a jelzőtorony mellékén, mely mint hatalmas épület felfogta a

szeleket, alkalmas hely kínálkozott.

A hordóformájú hatalmas torony, a mihez képest a heidelbergi hordó természetesen csak kis

csobolyó lett volna, erősség gyanánt szerepelt, melynek falain lándzsákkal felfegyverkezett,

lármás tunya beludzsisztáni zsoldosok álltak őrt.

Amint azonban hozzá akartak látni a léggömb kihordásához, a konzul értésökre adta, hogy azt

a bennszülöttek erőszakkal készülnek megakadályozni; a vak fanatizmus felkorbácsolja a

szenvedélyeket. Az a hír, hogy egy keresztény jár ott, a ki fel akar szállni a levegőbe, lázas

izgatottságba ejtette a lakosságot, mert a négerek, akik még az araboknál is tüzesebb vérűek,

39

ezen vállalatban ellenséges támadást láttak vallásuk ellen, és azt hitték, hogy azok már a nap

és hold ellen akarnak harcba szállani; ez a két csillagzat pedig az afrikai népek imádása

tárgyát képezi, tehát elhatározták, hogy ezen istentelen szándéknak útját fogják állani.

A konzul erről értesülvén, tanácsot tartott Fergussonnal és Pennet kapitánnyal. Ez utóbbi nem

akart meghátrálni a fenyegetések előtt; de barátja más véleményre térítette.

- Hogy mi utóvégre is győzünk, - mondá - arról szó sem lehet, sőt hogy szükség esetén az

imám zsoldosai is segítségünkre lesznek, az is valószínű; de kedves kapitányom, milyen

könnyen történhetik valami szerencsétlenség! egy véletlen ütés a léggömbre, roppant kárt

tehetne és az elutazás késedelmet szenvedhetne, sőt dugába is dülhetne. Azért legyünk óvatos-

nál óvatosabbak.

- De mit csináljunk? ha Afrika partján bárhol akarunk is kikötni, mindenütt ugyanezen

nehézségekre bukkanunk.

- Dehogy, dehogy - felelé a konzul. - Nézzék csak azokat a szigeteket a kikötőn túl! Rakassa

ki léggömbjét azon szigetek valamelyikén, vétesse magát körül jó matrózőrizettel és nincs

mitől tartania.

- Helyes, - mondá a doktor - így egészen nyugodtan befejezhetjük hátralévő előkészületeinket.

A parancsnok hajlott a jó szóra és a Resolut parancsot kapott, hogy Kumbeni szigete felé

közeledjék. Ápril 16-ának reggelén a léggömb egy tisztáson biztonságba volt helyezve az

erdők közepén, melyek a szigetet ellepik.

Két magas szálfát ástak egymás közelében a földbe, ezek tetejére csigákat alkalmaztak,

melyeknek segítségével a léggömböt egyenletesen kötéllel fel lehetett húzni; a gömb még nem

volt felfúva és a belső a külsőhöz úgy volt odaerősítve, hogy együtt emelkedtek felfelé. A két

gömb alsó részére volt erősítve a hidrogén bevezetésére rendelt két gumicső.

Ápril 17-ike azzal telt el, hogy a hidrogéngyártó-készüléket rendbe hozták; állt ez harminc

tonnából, melyekben a víz vegybontása akként eszközöltetett, hogy ócska vasat és kénsavat

nagymennyiségű vízzel hoztak összeköttetésbe. Miután a hidrogén, mielőtt egy nagy tartóba

átment, megtisztíttatott és ezen tartóból a csöveken a két léggömbbe áradt. Ezen a módon

mindkét léggömb megtelt tökéletesen tiszta és meghatározott mennyiségű gázzal.

Ezen művelethez ezernyolcszázhetven gallon szénsavat, tizenhatezerötven font vasat és

kilencszázhatvanhat gallon vizet használtak fel.

A műveletet reggel korán három óra felé kezdték és eltartott nyolc órát, míg befejezték. A

következő reggel a léggömb hálójától borítva, kecsesen lebegett a csónak felett, melyet földdel

telt zsákok nyomtak le a földhöz. A fűtőkészüléket a legnagyobb gonddal állították össze és

hozták működésbe, a gömbről lelógó csövek pedig a hengeralakú szekrény megfelelő helyeire

lettek szorosan rácsavarva.

A horgonyok, kötelek, az eszközök, utazópokrócok, sátrak, élelmiszerek és fegyverek mind a

helyükre kerültek a csónakban; elegendő ivóvizet Zanzibárból szereztek és a kétszáz font

teher ötven-ötven fontos zsákokba elosztva ott feküdt a hajó fenekén, úgyhogy nem ártogatott,

de azért mégis kéz alatt volt.

Ezen készülődések mintegy öt óra felé este véget értek. A szigeten folyton őrjáratok cirkáltak

és a Resolut csónakjai minden irányban átkutatták a csatornát.

40

A négerek lármával, csúfolódás és arcfintorgatásokkal adtak boszúságuknak kifejezést. A

varázslók jártak közöttük fel és alá és lázították őket, néhány fanatikus meg is próbálta a

szigetet úszva elérni, de elkergették őket.

Akkor a ráolvasások és megbabonázásokhoz folyamodtak; az esőcsinálók, akik azt hiszik,

hogy parancsolnak a felhőknek, az orkánt és a kőzáporesőt - így nevezik a jégesőt - hívták

segítségül; e végből mindenféle fáról téptek leveleket, beledobták egy fazékba, lassan fel-

forralták, azután leöltek egy ürüt, melynek szívét tűvel szúrták keresztül. De azért az ég derült

maradt, hiába ölték le az ürüt, az ő hókuszpókuszaik nem értek semmit.

Akkor a négerek vad orgiákba csaptak át, itták a «tembo»-t, mely kókuszdióból készült erős

ital és egy felette részegítő erős sört, melyet «togwa»-nak neveznek és alaposan berúgtak.

Danáik, melyekben ugyan nem sok melódia, de annál határozottabb az ütem, egyre hallat-

szottak a csendes éjszakában.

Este hat óra felé utolsó vacsorára jöttek össze utazóink a parancsnok asztalánál; Kennedy, kit

már senki sem kérdezett, csak magában mormogott csendesen érthetetlen szavakat és le nem

vette a szemét doktor Fergussonról.

Különben szomorú egy lakoma volt ez. A válás pillanatának közeledése mindenkiben kínos

gondolatokat ébresztett. Mit szánt a végzet e vakmerő utazóknak? Vajjon találkoznak-e még

egyszer az életben barátaikkal a házi tűzhely körül? Ha a szállítóeszközükben hiba talál esni,

mi fog velük történni e vad népségek között, ezen ismeretlen vidékeken a mérhetetlen puszta-

ságok közepette?

Ezen gondolatok, melyek eddig csak néha-néha jutottak eszükbe és melyekkel nem valami

sokat gondoltak, most ónsúllyal nehezedtek felizgatott képzelődésükre. Doktor Fergusson, aki

mint mindig, hidegvérű és változatlan komoly volt, csevegett ugyan egyről-másról, de hiába

igyekezett eloszlatni ezt az általános szomorúságot, nem volt képes vele megbirkózni.

Miután a doktor és társai ellen való támadásoktól tartottak, mind a hárman a Resoluton tértek

pihenőre. Reggel hat órakor visszatértek a Kumbéni szigetére.

A léggömb könnyedén ringatódzott a gyenge keleti szellő fuvalmában. A zsákokat, melyeket

eddig a földhöz kötötték, húsz matróz váltotta fel; ezek tartották a köteleket. Pennet kapitány

és tisztjei kivonultak az ünnepélyes elinduláshoz.

E pillanatban Kennedy a doktorhoz lépett, megfogta a kezét és mondá:

- Sámuel, tehát csakugyan mégy?

- Minden bizonnyal, kedves Dick.

- Úgy-e, hogy elkövettem mindent, ami csak tőlem tellett, hogy ezt az utat megakadályozzam?

- Igen.

- Akkor lelkiismeretem e tekintetben nyugodt, és - én megyek veled.

- Erre egészen biztosan számítottam - felelé a doktor csaknem ellágyulva a megindulástól.

A végbúcsú pillanata elérkezett. A parancsnok és tisztjei lelkesülten ölelték meg rettenthetlen

barátaikat, a derék Joet se véve ki, aki bízott és örült. A jelenlevők mindegyike azon iparko-

dott, hogy kivegye a részét Fergusson doktor kézszorításaiból.

Kilenc órakor a három útitárs helyet foglalt a csónakon, a doktor begyujtott a fütőkészülékbe

és fuvatta a tüzet, hogy gyors meleget kapjon. A léggömb, mely eddig a föld felett egyensúly-

ban csüngött, néhány perc mulva emelkedésvágyat kezdett mutatni. A matrózok kissé meg-

41

eresztették a köteleket, melyek a gömböt visszatartották. A csónak mintegy 20 lábnyira

fölemelkedett.

- Barátim! - kiáltá a doktor, két társa közt fennállva és kalapját magasra tartva kezében -

adjunk nevet a mi léghajónknak, ez hozzon neki szerencsét! Legyen a neve «Victoria!»

Kitörő éljenzés hangzott fel.

- Éljen a királyné! Éljen Anglia!

E pillanatban a léghajó emelkedhetnékje nagy mértékben kezdett erősödni, a matrózok már

alig bírták tartani. Fergusson, Kennedy és Joe még egy utolsó pillantást vetettek barátaikra.

- Bocsássátok el a köteleket! - kiáltá a doktor.

És a Victoria gyorsan szállt fölfelé a levegőbe, a Resolut négy ágyúja pedig dörögve kívánt

útjokra szerencsét.

42

TIZENKETTEDIK FEJEZET.

Átkelés a tengerszoroson. - A Mrima. - Dick terve és Joe indítványa. -

A kávé-recept. - Uzaramo. - A szerencsétlenül járt Maizan. - A Duthum hegy. -

A doktor térképei. - Egy éj a nopálfán.

A lég tiszta, a szél enyhe volt. A Victoria csaknem függélyesen 1500 lábnyi magasra emelke-

dett, amit a légsúlymérőn két vonal híján két hüvelyknyi süllyedés jelzett.

E magasságban egy erősebb légáram délnyugatnak vitte a léggömböt. Mily felséges látvány

tárult fel az utazók szemei előtt! Zanzibár szigete ama kisebb szigettel együtt, ahol felszálltak,

egész pompájában feltárult előttük és pedig sokkal élesebb színben, mint azt a földtekén

rajzolják; a mezők különböző színű mustrák gyanánt tarkállottak és hol kisebb, hol nagyobb

lombbokréták jelenték, hogy ott berkek, erdők feküsznek.

A szigetlakók mint valami kis bogarak látszottak mozogni a fűben. A hurráh és éljenkiáltások

lassanként elenyésztek a levegőben és csak a hajó ágyúinak dörgése reszketteté meg még

néha-néha a léghajó alatt elterülő ürt.

- Ejnye be szép itten - töré meg Joe először a csendet.

De választ nem kapott. A doktor el volt foglalva a barometrikus változások szemmeltartásával

és az emelkedés tüneteinek megfigyelésével, Kennedy pedig csak nézett, nézett, majd a

szemét kinézte.

A nap sugarai segítségére jöttek a fütőkészüléknek, a gáz terjeszkedése nagyobbodott. A

Victoria kétezerötszáz láb magasságot ért el.

A Resolut kis csónaknak látszott csak és Afrika partjai nyugaton egy hosszú tajtékszegélyben

rajzolódtak le.

- Hát önök nem is beszélnek? - kérdé Joe.

- Mi szemlélődünk - felelé a doktor, látcsövét a földnek szegezve.

- Már ami engem illet, én meg nem állom beszéd nélkül.

- Hát csak beszélj bátran, a mennyit tetszik.

Joe magában heves párbeszédet folytatott, az «ah!» az «oh!» meg a «nono» egymást érte

ajkain.

Míg a tengerszoroson átszállanak, Fergusson jónak látta ezen magasságban maradni; innen

sokkal nagyobb kiterjedésben figyelhette meg a tengerpartot; a hőmérő és barométer a sátor

belsejében függve, folyton szeme előtt volt; egy másik kívül elhelyezett barométer pedig az

éjjeli változásokat mutatta meg. Mintegy két óra alatt valamivel több mint nyolc mérföldnyi

sebességgel jóformán elérték Afrika partjait. A doktor most közelebb szállt alá a földhöz;

mérsékelte fűtője melegét és a léggömb nemsokára csak mintegy háromszáz lábnyira repült a

föld felett.

Mrima fölött voltak; így nevezik Afrika keleti partjának e részét. A partokat sűrű ecetfák

széles sorai szegélyezték, melyeknek gyökerei az apály sekély vize mellett ágbogasan nyúltak

ki az indiai óceán hullámai által erősen kimosott talajból. A homokzátonyok, melyek eddig a

part szélét jelölték, összefolytak a láthatárral; északnyugaton a Ngura hegye dugta ki fejét.

43

A Victoria egy város felett repült át, mely a térképen Kaole névvel van megjelölve.

Az egész összegyűlt lakosság a félelem és harag felkiáltásában tört ki, de nyilaikkal hasz-

talanul vették célba a légi szörnyeteget, mely felséges nyugalommal lebegett el a hasztalanul

erőlködő dühöngők fejei felett.

A szél iránya akkor délnek fordult, de a doktor nem bánta, mert így a léghajó azon irányba

került, melyen egykor Burton és Speke kapitányok haladtak.

Kennedy elvégre maga is oly beszédes lett, mint Joe és csodálkozó felkiáltásaik váltogatták

egymást.

- Bujjatok el a gyorskocsival - mondá az egyik.

- Meg a gőzössel - felelé a másik.

- De még a vasúttal is, - vágott vissza Kennedy - mellyel átszaladjuk az országokat, a nélkül,

hogy látnók!

- Már csak léggömb a léggömb, - tódítá Joe - nem is érezzük, hogy megyünk és a természet

ugyancsak iparkodik, hogy kitárja előttünk bájait.

- Mily látvány! mily csodálat! mily nagyszerűség! mint egy álom a függő hintaágyon!

- De talán ebédelnénk! - mondá Joe, kinek a jó levegő meghozta az étvágyát.

- Mondasz valamit fickó!

- Ó az ebéddel nem lesz nagy baj, a kétszersült és konzervált hús megteszi.

- Sőt még kávé is lesz - tevé hozzá a doktor. - Megengedem, hogy elvégy egy kis meleget a

fütőmből, marad ott azért elég. De azért másrészről tűzveszélytől sem kell tartanunk.

- No az rettenetes is volna, - mondá Kennedy - úgy van itt, mintha valami puskaporgyár volna

a fejünk felett.

- Az éppen nem - felelé Fergusson; de utóvégre, ha a gáz lángot fogna is, az csak lassanként

égne el és mi szépen leszállanánk a földre, ami bizony nem volna valami szép; de legyetek

nyugodtak, a mi léghajónk légmentesen van elzárva.

- Együnk már! - mondá Kennedy.

- Tessék uraim! - felelé Joe - és egészen önöket utánozva, szolgálok azonnal egy kávéval is,

ha mondanak nekem valami újságot.

- Szó a mi szó - mondá a doktor - ez a Joe ezer jó tulajdonságai mellett, kitűnően tudja

elkészíteni ezt a zamatos nektárt; ő azt különféle származású kávékból keveri össze, aminek a

módját sohasem bírtam belőle kikapni.

- No hát, uram, most az Isten szabad ege alatt elárulhatom a receptemet... Ez egyszerűen

egyenlő rész mokka, bourbon és rio-nunez kávé keveréke.

Pár pillanat mulva ott párolgott előttük a három csésze és befejezé az ebédet, melynek legjobb

fűszere az ebédelők jó kedélye vala; és mindenki visszatért megfigyelő helyére.

A vidék alattuk rendkívül termékeny, a természet buja volt. Kanyargó szűk ösvények kígyóz-

tak a gazdag zöld között. Dohány, tengeri és árpaföldek felett szállottak át; minden teljes

érésben. Itt-ott nagy tábla rizsültetvények a rizs kövér száraival és biborvirágaival. Magas

faoszlopokra épített aklokban juh- és kecskenyájak heverésztek, így jól elzárva és megvédve a

leopárdok vérszomjától. Pazar növényzet borítá e csodás vidéket.

44

Az előtünedező számos falvak mindegyikében meg-megújúlt a bennszülöttek nyugtalan za-

varos kiáltozása a Victoria láttára, sok helyt nyilakat ragadoztak és a léggömbre lövöldöztek;

de a doktor előrelátólag oly magasban tartotta magát, ahol a nyílvesszők már el nem érhették

és a lakosok kunyhóik köré csoportosulva még sokáig követték szemeikkel a csodatüneményt.

Délben a doktor megállapította, hogy Uzaramo tartomány felett lebegnek. A föld kókusz-,

dinnyefa és pamutcserjékkel volt benőve, melyek fölött a Victoria játszva suhant keresztül.

Joe e buja tenyészetet igen természetesnek találta, hisz’ Afrikában járnak. Kennedy nyulakat

és fürjeket látott, melyek szinte várták, hogy közéjük durrantson; de ez csak lőporpazarlás lett

volna, mert amit elejt, úgy sem lehetett volna felszedni.

Most a léghajó óránként tizenkét mérföld sebességgel haladt és nemsokára a hosszúság

38° 20’ alatt Tunda nevezetű falu felett állottak.

- Itt érte utól - mondá a doktor - Burtont és Speket ama kegyetlen láz, melytől tartottak, hogy

egész vállalatukat dugába dönti. Pedig még közel voltak a parthoz, de a fáradtság és nélkülö-

zések máris egészen kimerítették.

És a talaj itt valóban felette egészségtelen; a tartományban a malária folyton uralkodik; a

doktor máskép nem bírta kikerülni, hogy az rájok ne ragadjon, minthogy kellő magasságban

tartotta léghajóját a miazmákkal terhelt nedves föld és légréteg felett, hol a forró nap heve

annak mérgét közömbösítette.

Néha-néha látni lehetett egy «kraal»-ban pihenő karavánt, mely az est hűvösebb levegőjére

várakozott, hogy útját folytathassa. Ezek azon nagy puszta őserdők és ligetektől megszakított

rengetegek, hol a vándor kereskedőknek nemcsak a vadállatok ellen, hanem a vidék martalóc

csapatai ellen is kell védekezni. Látták, amint a bennszülöttek a Victoria láttára szaladoznak,

összeverődnek és ismét széllyelmennek; Kennedy közelebbről szerette volna őket megnézni,

de Sámuel elleneszegült ezen szándéknak.

- Ezeknek főnökei - mondá - jó puskákkal vannak ellátva és a mi léggömbünk nagyon jó

célpont volna, hogy bele egy golyót röpítsenek.

- Hát egy kis lyuk a léggömbön lezuhanásunkat idézné elő? - kérdé Joe.

- Közvetlenül nem; de ez a kis lyuk csakhamar tovább szakadna és a nagy szakadáson minden

gázunk elillanna.

- Akkor csak tartsuk magunkat jó távol ezektől a hitetlenektől. Vajjon mit gondolhatnak azok,

mikor látnak bennünket mászkálni a levegőben? Biztos vagyok benne, hogy imádnának

bennünket.

- Hát csak imádjanak, de jó messziről. Elég jó az nekünk. Lássátok a vidék már kezd változni,

a falvak ritkulnak, a mangó-fák hova-tovább kevesbednek, itt van az ő terjeszkedésüknek a

határa. A talaj dombosodni kezd és a hegyvidék kezd közeledni.

- Csakugyan, - mondá Kennedy - már látszik is néhány magaslat ezen az oldalon.

- Nyugaton... igen, ezek az Urizara-hegység első kiágazásai; ez a Duthumi-hegy, mely mögé

kell meghúzódnunk, hogy kihúzzuk az éjszakát. Mindjárt nagyobb működésbe hozom a fűtőt,

nekünk most öt-hatszáz láb magasban kell tartani magunkat.

- Ez mind pompásan van kieszelve, uram, - mondá Joe - a kezelése sem nem nehéz, sem nem

fárasztó, az ember egyet fordít a csavaron és megvan az egész.

- De még egyéb jó is van mellette, - mondá a vadász, amint a léggömb emelkedett - a nap-

sugaraknak e piros homokról való visszaverődése valóban elviselhetetlen volna.

45

- Nini, milyen nagy fák, - kiáltá Joe - igaz, hogy az természetes; de azért mégis szép. Tíz-tizenkettő az ilyen fából és megvan az erdő.

- Ezek a baobab-fák, - felelé Fergusson doktor - ott van például egy, melynek törzsöke lehet,

vagy száz láb kerületű. Talán éppen ennek a tövében halt meg 1845-ben Maizan Ferenc, mert

éppen Dezse la Mhora falu fölött vagyunk, hová ő egymaga elmerészkedett, de ott a vidék

főnöke elfogta és egy baobab-fa törzséhez kötöztette; a vad néger azután ízenként tépte ki

tagjait, míg környöskörül a vadak éneke hangzott; azután fölmetszette a nyakát, újra kifente

tompa kését és leszakítá a szerencsétlennek a fejét, mielőtt még keresztül lett volna vágva.

- És Franciaország nem állt boszút e gonosz tettért? - kérdé Kennedy.

- Franciaország felszólalt, a zanzibári szultán mindent elkövetett a gyilkos kézrekerítésére, de

hiába.

- No kérem, én itt le nem szállok, - mondá Joe elborzadva - csak fel, csak fel uram, fogadjon

szót nekem.

- Szívesen, annál is inkább, mert imhol előttünk van a Duthumi hegye, ha számításom nem

csal, esti hét órára ezen is túl leszünk.

- Hát nem megyünk tovább az éjjel? - kérdé a vadász.

- Nem, ha csak nem muszáj. A kellő óvatosság és éberség mellett az nem hozna ugyan mi

reánk veszedelmet; de nem elég Afrikát átrepülni, azt látni is kell.

- Hisz eddig még nincs okunk panaszra. Ezek a világnak legmíveltebb és legtermékenyebb

vidékei, nem pedig valami pusztaságok! - mondá Joe. - Elbujhatnak a geográfusok a tudomá-

nyukkal.

- No no, csak várjunk Joe, majd látunk mink még egyebet is.

Este félhétkor a Victoria csakugyan elérte a Duthumi-hegyet, de hogy fölötte átszállhassanak,

háromezer lábnál magasabbra kellett felemelkedniök, mivégre a doktor tizennyolc fokra

emelte a hőmérsékletet.

A doktor, mondhatni, ujjával kormányozta a léggömböt. Kennedy megmutatta az akadályokat,

melyeket le kellett küzdeni, a Victoria pedig repült a légen át, lenézve a hegyek tetejét.

Nyolc órakor a hegy túlsó oldalán ereszkedtek alá, ahol a lejtő nem volt oly meredek. A hor-

gonyokat kivetették a csónakból s azok egyike egy nopálfa óriási ágaiba akadt. Joe mindjárt

leereszkedett egy kötélen, a horgonyt szorosan az ághoz kötötte: leadták neki a selyemlétrát és

ő ügyesen mászott rajta fölfelé. A léggömb csaknem egészen mozdulatlanul vesztegelt,

miután ott védve volt a keleti szelektől.

Elkészült a vacsora is és utazóink a levegőben tett séta után derekasan hozzáláttak.

- Mekkora utat tettünk meg? - kérdé Kennedy, becsületes darabokat tömve a szájába.

A doktor a hold állását kísérte figyelemmel, azonfelül a legjobb Afrika-térkép állott szolgála-

tára, mely tudós barátja, Petermann által Gothában kiadott «Atlas der neuesten Entdeckungen

in Afrika» című műben jelent meg és egyenesen az ő számára lett megküldve. Ez egyenesen a

doktor utazása számára készült; magában foglalá Burton és Speke utazását a nagy tavak

környékén, Szudánt Barth után, Alsó-Szenegált Lejean Vilmos után és a Niger deltáját Baikie

doktor nyomán. Fergusson továbbá el volt látva ama nagy művel is, melyben a Nílus

forrásaira vonatkozó összes adatok fel voltak dolgozva és amelynek teljes címe: «The sources

of the Nile, being a general survey of the bassin of that river and of its head stream with the

history of the Nilotic discovery by Charles Beke Th. D.».

46

Meg voltak neki azonfelül a londoni földrajzi társaság kitűnő térképei, melyek annak «Közle-

ményeiben» jelentek meg; és a már fölfedezett vidékekből egy pont sem kerülte ki figyelmét.

Térképei szerint úgy találta, hogy két fokot, azaz százhúsz mérföldet haladtak nyugatra.

Kennedy megjegyzé, hogy útjok tetemesen dél felé hajlik; de ezen irány éppen tetszett a

doktornak, aki amennyire csak lehet, éppen megelőzőinek útirányát óhajtotta követni.

Elhatározták, hogy az éjet három részre osztják és megállapodtak, hogy egyik-egyik felváltva

ébren virraszt, míg a másik kettő pihen. A doktor virraszt kilenc órától, Kennedy éjféltől, Joe

pedig reggeli három órától kezdve.

Így hát Kennedy és Joe takaróikba burkolózva, kényelmesen elaludtak; a doktoré volt az első

virrasztás.

47

TIZENHARMADIK FEJEZET.

Az idő változik. - Kennedy láza. - A doktor orvossága. - Utazás a földön. -

Az Imensé-öböl. - A Rubeho begye. - Hatezer láb magasban. - Egy napi pihenő.

Az éj csendes volt, de szombat reggelre kelve, Kennedy nagy bágyadtságot és lázas borzon-

gást érzett. Az idő is megváltozott; az ég sűrű felhőktől borítva, mintha a vízözönre tett volna

előkészületeket. Szomorú egy ország ez a Zungomero, ahol egyre esik, kivéve talán két hetet

január havában.

Csakhamar sűrű zápor zuhogott utazóinkra, alattok az utak, az úgynevezett nullah-k, pilla-

natnyi felhőszakadások által járhatlanokká téve, még a bokrok és óriási folyondárok által is el

voltak torlaszolva. Határozottan lehetett érezni a bűzt, melyről Burton beszélt.

- Szerinte, - mondá a doktor - amint igaz is, azt hinné az ember, hogy minden bokor mögött

egy rothadó holttetem fekszik.

- Hitvány egy ország - mondá Joe - nekem úgy tetszik, hogy az itteni éjszakázás nem igen vált

Kennedy úr egészségére.

- Valóban erősen lel a hideg - mondá a vadász.

- Ezen nem csodálkozom, kedves Dick! most Afrika legegészségtelenebb vidékén vagyunk, de

nem fogunk soká maradni. Előre!

Joe ügyesen kiszabadítá a horgonyt és a hágcsón felmászott a csónakba. A doktor gyorsan

fölhevíté a gázt és a Victoria elég erős széltől megragadtatva, tovarepült.

A pestises ködön keresztül alig látszott a földön pár viskó. Afrikában gyakran előfordul, hogy

egy jelentéktelen nagyságú egészségtelen táj teljesen egészséges vidékekkel határos.

Kennedy láthatólag szenvedett és a láz nagyon elővette erős természetét.

- Most nincs ideje, hogy nyavalyogjunk - mondá, bebujva takarója alá a sátor alatt.

- Csak egy kis türelem - mondá a doktor - és te gyorsan ismét lábra állsz.

- Biz az jó lesz, Sámuel, ha van nálad valami gyógyszer, ami lábra állít, csak ide vele. Be-

veszem szembehúnyva.

- Tudok én jobbat is e láz ellen és azt nem is kell bevenni.

- És hogyan csinálod azt?

- Egészen egyszerűen. Egészen kedélyesen fölibe kerülünk ennek a felhőnek, mely körülvesz

és kibujunk ebből a pestises levegőből. Csak tíz perc kell, míg a hidrogén kiterjeszkedik.

A tíz perc még le sem járt, mikor már utasaink künn voltak a nedves zónából.

- Várj csak egy kicsit, kedves Dick, mindjárt észre fogod venni a tiszta levegő és a napfény

behatását.

- Ez aztán az orvosság, - mondá Joe - ez már azután csoda.

- Dehogy, sőt egészen természetes.

- Hát hisz abban nem is kételkedem.

48

- Én Dicket egyszerűen a jó levegőre küldöm, amint azt Európában mindennap cselekszik,

mint Martinique szigetén elküldenék a Pithon hegyére, hogy kikerülje a sárga lázt.

- Hisz’ ez a léggömb valóságos paradicsom - mondá Kennedy, már jobban érezve magát.

- Éppen oda visz! - mondá Joe vidáman.

Nagyszerű látvány volt, amint a feltornyosuló felhők a csónak alatt egymásba verődtek,

keveredtek és kergették egymást, a nap sugarait visszasugározva. A Victoria négyezer lábnyi

magasságot ért el. A hőmérő a hőmérsékletnek némi süllyedését jelenté. A föld már nem

látszott. Mintegy ötven mérföldnyire nyugat felé magaslott ki a Rubeho hegye csillámló

fejével; ez képezi Ugogo országának határát, a hosszúság 36° 20’ alatt. A szél óránként húsz

mérföld sebességgel fújt, de utasaink semmit sem éreztek ezen sebességből; nemcsak meg

nem lódította őket, de úgy volt, mintha csak egy helyen állanának.

Három óra mulva bevált a doktor mondása, Kennedy nem érzett semmi borzongást és jó

étvággyal reggelizett.

- Ez már csakugyan túltesz a chininen - mondá elégedetten.

- Határozottan, - mondá Joe - itt húzom én meg magam öreg napjaimra.

Reggel tíz óra felé kitisztult az idő. Nyílás támadt a felhők között, a föld látható lett, a

Victoria lassúdan közeledett feléje. Fergusson doktor oly légáramlatot keresett, mely őket

északnyugati irányban ragadja és talált is olyat hatszáz lábnyi magasságban. A vidék dombo-

sodni, sőt hegyesedni kezdett. A Zungomoro-vidék az e szélesség alatt található legutolsó

kókuszpálmákkal eltűnt szemeik elől.

Nemsokára egy hegygerinc határozott körvonalai tüntek fel. Itt-ott egy hegyfok magaslott ki,

minden pillanatban résen kellett lenni a hegyes csúcsok miatt, melyek csak ott termettek,

mintha a földből nőttek volna ki.

- Sziklák között járunk - mondá Kennedy.

- Légy nyugodt, Dick, nem akadunk beléjök.

- Ez valóban remek módja az utazásnak - jegyzé meg Joe.

A doktor csakugyan bámulatos ügyességgel kormányozta járművét.

- Ha itt a süppedékes földön kellene járnunk, alig birnók magunkat vonszolni a feneketlen

sárban. Zanzibárból való elindulásunk óta igavonóink fele kidőlt volna a rossz útban. Magunk

úgy elsoványodtunk volna, mint a kísértet és a kétségbeesés töltené el szíveinket. Örökös

harcban volnánk kalauzainkkal, teherhordóinkkal, kitéve azok féktelen zsarolásainak. Nappal

a nedves, kiállhatatlan, tikkasztó hőség, éjjel a gyakran tűrhetetlen hideg és némely legyek

csípéseinek, melyek átjárják a legvastagabb posztót is és csaknem őrültté teszik az embert. A

vadállatokról és még vadabb népekről ne is beszéljünk.

- Én ugyan nem kérek belőle - mondá Joe.

- Nem is mondom tovább, - folytatá doktor Fergusson - mert ha elmesélném azon bátor utazók

leírásait, akik idáig merészkedtek, könnyek tolulnának szemeitekbe.

Tizenegy óra felé elhagyták az Imenzsé medrét. A dombokon elszórt vad néptörzsek hiába

fenyegették a Victoriát kiabálásaikkal és fegyvereikkel. Végre megérkeztek a talaj utolsó

domborulataihoz, melyek a Rubeho hegyláncolatát megelőzik és az usagarai hegyek harmadik

és utolsó legmagasabb vonalát képezik.

49

Utazóink a magasból tisztán kivehették a földfelület egész alakulását. A három hegysor,

melynek a Duthumi képezi első lépcsőzetét a föld hosszúsági fokai irányában (nyugatról

keletre) elvonuló széles völgyek által van egymástól elválasztva; ezen hegyhátak lecsapott

kúpok sorozatához hasonlók, melyek között a föld be van hintve vándorsziklákkal és törme-

lékkövekkel. E hegység legmeredekebb lejtője a zanzibári part felé néz nyugati lejtője azon-

ban csak lankásan dűlő, alig hajlott oldal, melyen legdúsabb a tenyészet. A talaj mélyedései

termékeny fekete földdel vannak feltöltve, azokon élénk buja a növényzet. A patakok mind

kelet felé ömlenek és a Kingani medrébe folynak össze a sycomorok, tamarixok, pálmák és

lopótökök óriási bokrai közé.

- Vigyázzunk! - kiáltá doktor Fergusson - most a Rubeho felé közeledünk, melynek neve a

bennszülöttek nyelvén azt jelenti, hogy «Szelek útja». Jó lesz, ha az élesebb fuvalmakat

elkerülendők, a magasba szállunk. Ha térképeimnek hitelt adhatok, legalább ötezer lábnyira

kell fölemelkednünk.

- Gyakran fog még kelleni fölkeresni az ily tekintélyes magasságokat?

- Nem éppen; az afrikai hegyek csak középmagasságúak az európai és ázsiai hegycsúcsokhoz

képest. Egyébiránt a mi Victoriánk az ilyesmit fel se veszi.

Kevés idő mulva a gáz a meleg hatása alatt kiterjeszkedett és a léggömb egyenesen függélye-

sen fölfelé haladó irányt vett fel. Másrészt a hidrogén kiterjeszkedése nem volt veszedelmes,

mert a gömb nagy hasa csak háromnegyedrészben volt megtöltve; a légsúlymérő nyolc foknyi

süllyedésével mintegy hatezer lábnyi emelkedést jelzett a tenger színe fölött.

- Sokáig mehetünk-e még így fölfelé? - kérdé Joe.

- A föld légköre, - felelé a doktor - csak mintegy hatezer öl magas. Nagy léggömbbel messzire

föl lehet menni; ezt már meg is tették Brioschi és Gay-Lussac, de orrukon, szájukon ki-

buggyant a vér, hiányzott nekik a lélegzésre még alkalmas levegő. Néhány év előtt két bátor

francia: Barral és Bixio hasonlóképpen elkalandoztak a legmagasabb régiókba, de léggömbjük

kipukkadt...

- És lezuhantak? - kérdé élénken Kennedy.

- Le bizony, de csak mint tudósokhoz illik, úgy, hogy nem esett semmi bajuk.

- No hát uraim, - mondá Joe - én nem bánom, csinálják önök utánok ezt az esést; de már én

mint tudatlan ember, csak a becsületes középúton maradok; se nagyon magasan, se nagyon

alacsonyan; nekem nem szabad hencegni.

A hatezer lábnyi magasban a levegő sűrűsége érezhetőleg fogyott. A hang nehezen hallatszott

és a szót alig lehetett kivenni: a földi tárgyak csak homályosan látszottak, ember és állat éppen

nem volt kivehető. Az erdők csak sötét foltoknak, a tavak kis pocsolyáknak tűntek fel.

A doktor és társai különösen érezték magokat, egy rendkívül gyors légáram túlragadta őket a

magas csúcsokon, melyeken még hó ragyogott; lázas tekintetük előtt feltűnt néhány neptuni

alakulás a világ teremtésének első napjaiból.

A nap verőfénye égetően tűzött le a puszta hegytetőkre. A doktor egészen pontos rajzot vett

fel ezen hegységekről, melyek négy határozottan elkülöníthető hegyhátból állanak, csaknem

egyenes vonalban és amelyek közül a legészakibb a legnagyobb.

A Victoria nemsokára Rubeho-hegység túlsó oldalán bocsátkozott alá, hol fás és bokros

oldalak simultak lejebb és lejebb, sötétzöld pázsitnak látszva a magasból; ezt követték a hegy-

gerincek és hegyi patakok ama puszta vidéken, mely megelőzi Ugogo országát, még lejebb

50

sárga mezők terültek el kiaszva, megrepedezve és csak imitt-amott tarkítva szikes növények

és tüskés bogáncsok kóróival.

Tovább azonban már cserjék, melyek utóbb erdőkké sűrűsödtek, díszítették a láthatárt. A

doktor közeledett a föld felé, a horgonyokat kivetették és azok egyike csakhamar beleakadt

egy óriási sycomorfa ágai közé.

Joe ügyesen lebocsátkozva a fára, a horgonyt gondosan odaerősítette. A doktor fűtőjét még

egy darabig működésben hagyta, hogy a léggömbnek maradjon egy kevés felszálló ereje, mely

azt fenntartsa a levegőben. A szél csaknem egyszerre elcsendesült.

- No most - mondá Fergusson - végy elő két puskát, Dick barátom, egyet a magad, egyet meg

a Joe számára és lássatok utána, hogy hazahozzatok egy pár szép antilopcombot. Ez lesz a

vacsora.

- Vadászunk! - kiáltá Kennedy.

Kilépett a csónakból és lemászott. Joe az ágakon bukfenceket hányva jutott le a földre és ott

kedvére elnyujtózkodott. A doktor társai terhétől szabadulva, egészen kiolthatta a fűtőt.

- De aztán el ne repüljön nekünk uram! - kiáltá alulról Joe.

- Légy nyugodt, én jól oda vagyok kötözve; most rendbeszedem a jegyzeteimet; jó mulatást és

vigyázzatok magatokra. Különben én is majd vigyázok az én őrhelyemről a környékre és

mihelyt valami gyanúsat veszek észre elsütöm a fegyvert, ez lesz a jel a gyülekezésre.

- Áll! - felelé a vadász.

51

TIZENNEGYEDIK FEJEZET.

A gummifa-erdő. - A kék antilop. - Két lövés. - Váratlan támadás. - Egy éjjel a levegőben. -

Mabunguru. - Zsihoe-la-Mkoa. - A vízkészlet. - Megérkezés Kazéba.

A talaj száraz, kiaszott volt, a forrósságtól hellyel-közzel megrepedezve, egészen elhagya-

tottnak látszott; csak itt-ott mutatkoztak a karavánok némi nyomai, emberek és állatok fehérlő

csontvázai félig lerágcsálva és elkeveredve a porban.

Félórai gyalogolás után Dick és Joe beértek egy gumifa-erdőbe, szemöket nyitva és kezöket a

puska ravaszán tartva. Nem lehetett tudni, mi adhatja elő magát. Joe a nélkül, hogy vadász-

ember lett volna, szintén jól tudott bánni a fegyverrel.

- Jól esik már egyszer gyalogolni is Dick úr! ámbár az ösvény nem éppen valami kényelmes -

vélé Joe, amint a kaviccsal borított tisztáson tovább haladtak.

Kennedy egy jellel tudtára adta kísérőjének, hogy legyen csendesen és álljon meg. A

vadászatnak bizony kutya nélkül kellett megesni és bármennyire ügyes is volt Joe, de az orra

még sem volt olyan jó, mint egy kopóé vagy vizsláé.

Egy hegyi patak kiszáradt medrében, hol még itt-ott pocsolyák maradtak, egy kis csoport

antilop itatott; lehetett valami tizenkettő. E kecses állatok, veszélyt szimatolva, nyugtalan-

kodni kezdtek, minden korty után élénken felkapták fejöket és szaglásztak a levegőbe a

vadászok felé.

Kennedy, amint Joe állva maradt, egy bokrot megkerülve lőtávolba jutott és elsüté fegyverét.

Az egész csapat egy szempillantás alatt eltűnt, csak egy szép bak, lapockáján találva, esett el a

lövéstől. Kennedy zsákmányára rohant.

Az egy gyönyörű kékbak volt, hátán kék sávval a szürke alapon, hasa és lábainak belső oldala

fehér volt, mint a hó.

- Ez pompás lövés volt! - kiáltá a vadász. - Ez egy igen ritka antilopfaj, majd szépen kitömjük

a bőrét és elvisszük.

- Csakugyan? és komolyan gondol ön arra, Dick úr?

- Persze, nézd csak ezt a pompás szőrmét!

- De a doktor úr határozottan protestálni fog az ilyen súlynövekedés ellen.

- Igazad van Joe, dehát mégis bosszantó, hogy egészen itt kell hagyni azt a szép állatot.

- No, egészen már nem, Dick uram, hanem leszedjük róla a legjobb pecsenyének valót és én

ezt becses engedelmével épp oly jól megcsinálom, mint a londoni mészárosok becsületes atya-

mestere.

- Amint tetszik, barátom, ámbár tudhatod, hogy mint vadász én is csak úgy tudom megnyúzni

a vadat, mint lelőni.

- Az már bizonyos Dick úr, tehát ne zsenírozza magát, hanem csináljon hamarosan három

kőből tűzhelyet, száraz fa lesz itt elegendő és nekem úgyis csak néhány percre lesz az égő

szénre szükségem.

- Mindjárt meglesz - felelé Kennedy.

52

Azonnal hozzálátott a tűzhely készítéséhez, melyen néhány pillanat alatt fellobogott a tűz.

Joe kivágott az antilop testéből vagy tíz darab rostélyost és a leggyengébb pecsenyedarabot, és

az ő szakértő keze alatt csakhamar kész volt az illatos sült.

- Ez jól fog esni Sámuel barátunknak - mondá a vadász.

- Tudja-e Dick úr, mire gondolok?

- Hát mire másra, mint amit csinálsz, a pecsenyére.

- Nem éppen, Dick úr! arra gondolok, milyen képet vágnánk, ha nem találnók fel újra lég-

gömbünket.

- Ugyan, milyen gondolat! azt hiszed tán, a doktor itt hágy bennünket.

- De hátha a horgonya elszabadul.

- Lehetetlen; de különben a doktor mindjárt újra leszállana léggömbjével, hiszen ügyesen

kormányozza.

- De hátha a szél elsodorja, hogy nem jöhet többé felénk.

- Hagyj fel, Joe, az okoskodásaiddal! nincs abban semmi kellemes.

- Ó Kennedy úr, minden természetes ezen a világon, de hát minden előfordulhat, tehát

mindenre el kell készülve lenni...

E pillanatban egy lövés dördült el.

- Hallotta? - kiáltá Joe.

- Az én karabélyom, ismerem a durranását.

- Ez volt a jel.

- Valami baj van.

- Talán a doktornál?

- Előre!

A vadászok gyorsan felkapták a zsákmányt és indultak visszafelé, a gallyak nyomán, melyeket

Kennedy jövet letörött. A bokrok sűrűsége miatt nem láthatták a Victoriát, melytől különben

nem lehettek messzire.

Egy második lövés hallatszott.

- Ez sürgős - mondá Joe.

- Hallottad? még egy lövés!

- Ez mintha védekezés volna.

- Siessünk.

És futottak, ahogy csak bírtak. Az erdő szélére kiérve, azonnal meglátták a Victoriát és a

doktort a csónakon.

- Hát mi van? - kérdé Kennedy.

- Szent Isten! - kiáltá Joe.

- Mit látsz?

- Ott lenn egy csomó néger ostromolja a léggömböt.

53

Joe valóban látta, bár még mintegy két mérföldnyire voltak a léggömbtől, hogy mintegy

harmincan hadonázva, ordítva ott ugrándoznak a sycomorfa tövénél. Egyesek a fára mászva,

már a legmagasabb ágakat is elérték. A veszély közel látszott lenni.

- Uram el van veszve! - kiáltá Joe.

- Menjünk, Joe! csak hidegvér és jó szem. Ezen fekete bestiák közül négynek az élete van a

kezünkben.

Rendkívül futva már csaknem egy mérföldet haladtak, midőn egy harmadik lövés dördült el a

csónakból, az annak az ördöngős fickónak szólt, aki éppen felmászni készült a horgony

kötelén. Élettelen teste ágról-ágra bukdácsolt és végre mintegy 20 lábnyira a földtől fennakadt

az ágon, kezeit és lábait kalimpázva a levegőben.

- Ejnye, mi az ördöggel tartja fenn még magát az a bestia? - kiáltá Joe megállva.

- Akármivel. Csak szaladjunk sebesen, sebesen!

- Ó, Kennedy úr - kiáltá Joe nevetésben törve ki, - hát a farkával, mondom a farkával. Majom

az, azok mind majmok.

- Jobb, mint ha emberek volnának - felelé Kennedy, az üvöltő banda felé rohanva.

Valóban egy egész csorda vad, útálatos kinézésű kutyafejű pávián volt. Néhány puskalövés

csakhamar észretérítette őket és a grimasszokat vágó horda szétrebbent, néhányat holtan ott

hagyva a csatatéren.

Kennedy néhány pillanat alatt fent volt a hágcsón, Joe felmászott a sycomor-fára, kiszabadítá

a horgonyt, a csónak egészen hozzá leereszkedett és Joe könnyen beszállott. Néhány perc

mulva a Victoria már a levegőben lebegett és mérsékelt szél által hajtva, kelet felé vette

irányát.

- Ez volt az ostrom! - mondá Joe.

- Azt hittük eleinte, hogy bennszülöttek ostromolnak.

- Csak majmok voltak, szerencsére - felelé a doktor.

- Messziről nem nagy köztük a különbség, kedves Sámuelem!

- No, közelről sem - vágott közbe Joe.

- Akárhogy van, - mondá Fergusson - de a majmok ezen támadása komoly következményeket

vonhatott volna maga után. Ha a horgony az ő ismételt rázásaikra kiszabadul, ki tudja, hová

vitt volna el engem a szél!

- Úgy-e mondtam, Kennedy úr!

- Igazad volt, Joe. De nem akkor foglalkoztál-e te éppen az antilope-pecsenye elkészítésével,

melynek már látása étvágyat gerjesztett?

- Azt meghiszem, - felelé a doktor - az antilop húsa felséges.

- Mindjárt megpróbálhatják, uraim! terítve van!

- Hitemre, - mondá a vadász - ezen antilopszeleteknek oly jó vadszaguk van, ami nem meg-

vetendő.

- Valóban, akár egész életemen át antilophúson élnék, - felelé Joe tele szájjal - hátha még egy

pohárka grog volna hozzá, ami elősegíti az emésztést.

Joe megcsinálta a kérdéses italkát is, amit áhítattal kóstolgattak és szürcsölgettek.

54

- No, eddig még elég jól megy a dolgunk - mondá.

- Nagyszerűen, - felelé Kennedy.

- Lássa, Dick úr! sajnálja, hogy velünk jött?

- No, azt az embert szerettem volna látni, aki ebben akadályozzon - felelé a vadász határozot-

tan.

Délutáni négy felé járt; a Victoria gyorsabb légáramlatra bukkant, a talaj láthatólag kezdett

hegyesedni és a barométer higanyoszlopa 1500 láb magasságot jelzett a tenger színe fölött. A

doktor kénytelen volt hajóját a gáz elég erős kiterjesztése által fenntartani; a fűtő szakadat-

lanul működésben volt.

Hét óra tájt a Victoria a Kanyémé-tó medre fölött lebegett, a doktor azonnal fölismeré az itt

mintegy tízmérföldnyi terjedelemben mívelés alatt levő földet a baobab- és lopótökfák közé

rejtett falvaival. Ez az Ugogo-föld egy tartománya szultánjának székhelye, ahol a civilizáció

már valamivel előbbre van; ott például már el nem adják rabszolgának a családtagokat; de

azért állatok és emberek békességesen együtt élnek a gömbölyű kalibákban, melyek széna-

boglyához hasonlítanak.

Kanyémén túl a talaj száraz és sziklás lesz, de egy óra járásnyira, nem messze Mdaburutól,

egy termékeny lapályra érkeztek, hol a növényzet újra teljes bujaságában lépett fel. Nap-

lementével a szél elállott és a levegő mintha álomra szenderült volna. A doktor hiába keresett

légáramlatot különféle magasságban és midőn meggyőződést szerzett a természet mély nyu-

galmáról, elhatározá az éjet fent a levegőben tölteni és pedig nagyobb biztonság okáért

mintegy ezer lábnyi magasságban. A Victoria mozdulatlanul vesztegelt; mély csend honolt a

nagyszerű csillagos ég alatt.

Dick és Joe kényelmesen kinyujtózkodtak fekhelyeiken és mély álomba merültek, míg a

doktor őrt állott; éjfélkor felváltotta őt a skót.

- Ha a legkisebb baj jön közbe, költsetek fel - mondá - és mindenekfelett nézd folyton a

barométert. Ez most a mi iránytűnk, mindenünk!

Az éj hideg lett, a nap és éj közötti hőmérsék 27 foknyi különbségre süllyedt. A sötétséggel

megkezdődött a vadállatok éjjeli hangversenye, kiket az éhség és szomjúság kivert búvó-

helyeikről. A békák rákezdték sopran hangon, rákontrázott a sakál üvöltése, míg az oroszlán

mély basszusa kiegészíté ezen vad élő zenekar működését.

Reggelre kelve, amint a doktor megtekinté iránytűjét, azt vette észre, hogy éjjel a szél iránya

megváltozott. A Victoria már mintegy két órája valami harmincmérföldnyire északkelet felé

tért el és Mabunguru országa fölött lebegett. Ez egy köves, fénylő syenit-szikláktól mintegy

behintett vidék, melyen meredek, hegyes sziklák állnak ég felé a földből, mint a karnaki

sziklák; kúpszerű tömegek emelkednek ki, mint a druidák oltárkövei; elefántok és bivalyok

fehérlő csontjai csillogtak imitt-amott a napsugárban; kelet felé sűrű erdők látszottak, melyek

közül itt-ott egy falucska kandikált elő.

Hét óra felé egy teknősbéka alakú, mintegy két mérföld kiterjedésű gömbölyű szikla tűnt elő.

- Jó úton járunk, - mondá doktor Fergusson - ott fekszik Zsihoe-la-Mkoa, ahol kis ideig majd

megállunk. A fűtőkészülékemhez szükséges vizet akarom megújítani. Próbáljuk meg valahol

kikötni.

- Itt fa nem igen van - felelé a vadász.

- De azért próbáljuk meg; Joe, vesd ki a horgonyokat.

55

A léggömb lassankint veszítve emelkedési erejéből, közeledett a föld felé, a horgonyok a

földet seperték, az egyiknek kampója beakadt egy sziklarepedésbe és a Victoria veszteg állott.

Ne higyje senki, hogy a doktor az ő fűtőjét a pihenők alkalmával egészen kialudni hagyta. A

léggömb egyensúlya a tenger színéhez volt kiszámítva, de ha a vidék emelkedett és hat-hét-

száz láb magasságot ért el, akkor a léggömb igyekezett volna a föld alá is süllyedni, ennél-

fogva a gáz kiterjesztésével kellett segítségére jönni, mintha hegyeken járnának. Csak egész

szélcsendben, ha a doktor a csónakot egészen a földre bocsátá és azáltal a gömb a tehertől

szabadult, tarthatta magát a fűtő nélkül is a föld felett lebegve.

A térképek azt jelezték, hogy a Zsihoe-la-Mkoa nyugati lejtője felé nagy állóvizek vannak. Joe

egyedül ment oda egy kis tonnával, melybe mintegy tíz gallon víz férhetett, minden baj nélkül

megtalálta a mondott helyet egy elhagyott falu közelében, megtölté vízzel a tonnáját és alig

háromnegyed óra alatt már vissza is tért; más különöset nem látott, mint néhány óriási elefánt-

fogó gödröt, ő maga is majd beleesett egy ilyenbe, melyben egy félig elrágott dög hevert.

Kirándulásából néhány naspolyafélét hozott magával, amilyenből a majmokat mohón látta

falatozni. A doktor felismerte bennök a «mbenbu» gyümölcsét, mely a Zsihoe-la-Mkoa nyu-

gati lejtőjén nagy bőségben terem. Fergusson némi türelmetlenséggel várta visszaérkezését,

mert ezen barátságtalan vidéken való, hacsak rövid tartózkodás is, aggodalmat keltett szívé-

ben.

A vizet baj nélkül berakták, mert a csónak csaknem a földet érte, Joe kiakasztá a horgonyt és

ügyesen felkúszott gazdájához. Ez csakhamar föléleszté a lángot és a Victoria tovább folytatta

útját a levegőn keresztül.

Még mintegy száz mérföldre voltak Kazétól, Afrika belsejének egyik jelentékeny telepétől,

ahová a kedvező szél mellett még aznap reméltek megérkezni; 14 mérföldet haladtak órán-

ként, a léghajó kormányzása elég nehézkessé vált, nem lehetett magasra fölemelkedni a gáz

erős kiterjesztése nélkül, mert már a tartomány maga 3000 lábnyira feküdt a tenger színe

felett. Ennélfogva amennyire csak lehetett, a doktor nem erőltette a gáz kiterjesztését és

ügyesen követte egy meredek lejtő fordulatait átevezve Thombo és Tura-Wels falvak mellett.

Ez utóbbi Unyamvezihez tartozik, egy kitűnő vidékhez, melyben a növények a legnagyobb

terjedelmet érik el, így többek között a kaktusz óriási fává nevekedik.

Két óra tájban, nagyszerű időjárás mellett, a nap forró hevében, mely a legkisebb léghuzamot

is elemészté; a Victoria Kazé városa fölött lebegett, mely a tengerparttól 350 mérföldnyire

fekszik.

- Reggel kilenckor indultunk Zanzibárból - mondá Fergusson doktor, beletekintve jegyzeteibe

- és két nap alatt a kerülőkkel együtt bejártunk csaknem 500 földrajzi mérföldet. Burton és

Speke kapitányoknak ezen út bejárására négy és fél hónap kellett!

56

TIZENÖTÖDIK FEJEZET.

Kazé. - A zsibongó vásár. - A Victoria megjelenése. - Wangangák. - A hold fiai. -

A doktor sétája. - A népség. - A királyi palota. - A szultán feleségei. - Királyi korhelység. -

Joet imádják. - Hogy táncolnak a holdon? - Gyors változás. - Két hold az égen. -

Az isteni dicsőség forgandósága.

Kazé, Közép-Afrika jelentékeny pontja, tulajdonképpen nem város. E vidéken nincsenek is

városok európai értelemben. Kazé maga sem egyéb, mint hat kivájt gödör, melyeknek

oldalaiba a házak be vannak vágva; a lakások előtt kis elkerített udvarok és gondosan munkált

kertek, melyekben mindenféle vetemény, hagyma, batáta, tök, tojásnövény és finom illatú

gomba díszlett.

Unyamvézi tartomány, melyben Kazé fekszik, a Holdvidéknek körülbelül a közepe és Afrika

leggyönyörűbb és legtermékenyebb tája. Népe, mely a főkerületet, Unyanembét lakja és a

többiek felett uralkodva, henye életet folytat, arab eredetű. E népfaj ősei sokáig élénk keres-

kedést folytattak Arábia és Közép-Afrika között mézgával, elefántcsonttal, szövetekkel és

rabszolgákkal; karavánjaik egész az egyenlítőig mentek le és még most is eljárnak a tenger-

partig, hajhászva a fényűzés és gyönyör tárgyait azon meggazdagodott kereskedők számára,

kik e bájoló és termékeny völgyben magokat rabszolgákkal és rabnőkkel körülvéve, henye és

úrias életet folytatnak nyughelyeiken elnyujtózva, pipázva és álmodozva.

A gödrök körül vannak a bennszülöttek számtalan kunyhói, a nagy áruraktárak kender- és

daturamezők; gyönyörű fák dús lombsátraikkal; - ez Kazé.

Pedig még most is a karavánok találkozó helye. A délről jövők, rabszolga- és elefántcsont-

szállítmányaikkal és a nyugatról jövők, kik pamutot és üveggyöngyöket hoznak a nagy tavak

vidéke részére, itt cserélik ki árucikkeiket.

Óriási vásárok esnek itt és csaknem örökös a sürgés-forgás; dobok és sípok zenéje, öszvérek

és szamarak kiáltozása, nők dala és gyermekek sikoltozása az árúsok kinálgató kiabálásával

váltakozik.

Itt hever szeretetreméltó rendetlenségben sátor és gyékény nélkül a sok rikító színű kelme, az

üveggyöngy, elefántagyar, rhinoceros-csont, cápafog, méz, dohány, gyapot. Semminek sincs

szabott ára, ki amit megkíván, ad érte, amije van, amit kérnek és adhat.

E zsivaj, e mozgalom egy csapásra megszűnt; az érdeklődést másnemű látvány vette igénybe.

A Victoria feltűnt Kazé láthatárán, ott lebegett méltóságteljesen és lassanként ereszkedett

lefelé egyenes, függőleges vonalban. Férfiak, nők, gyermekek, rabszolgák, kereskedők, arabok

úgy, mint négerek mind szétrebbentek és elbújtak «tembe»-ik és kunyhóikba.

- Kedves Sámuel, ha így folytatjuk, - vélé Kennedy - akkor nem lesz egykönnyű ezekkel a

népségekkel kereskedelmi összeköttetésbe lépni.

- Sőt, igen könnyű volna üzletet csinálni - mondá Joe. - Egyszerűen leereszkedünk és el-

emeljük a legbecsesebb portékákat, a nélkül, hogy sok ügyet vetnénk a kereskedőkre, még

meg is gazdagodhatnánk mellette.

- Igaz, - mondá a doktor - ezen emberek az első pillanatra megijednek, de a babona és kíván-

csiság csakhamar kihozza őket oduikból.

- Azt hiszi uram?

57

- Mindjárt meglátjuk; de jó lesz a Victoriát tőlök távol tartani; mert ez nem páncélos, sem

vértes gömb, tehát akár a golyó, akár a nyíl kárt tehetne benne.

- Tán szóba akarsz állani ezekkel az afrikaiakkal, kedves Sámuel?

- Mért ne, ha lehet; lesznek itt Kazéban értelmes és kevésbbé vad kereskedők is. Emlékszem

rá, hogy Burton és Speke nagyon dícsérték e város vendégszeretetét; tehát mi is tehetünk

velök egy próbát.

A Victoria alig észrevehetőleg közeledék a föld felé és a vásártértől nem messze egy magas fa

sudarára vetette ki horgonyát. E csudára az egész lakosság előbújt kunyhóiból, eleinte félén-

ken körültekintgetve. Néhány «Waganga» (varázsló vagy pap), kiket a fövegeikre rakott

kagylóhéjakról lehetett megismerni, bátran közeledett feléjök; ezek övükön kis fekete zsírba

áztatott töktömlőcskéket viseltek, azonfelül különféle a varázsláshoz szükséges eszközöket,

melyek éppen nem valami nagyon ragyogtak a tisztaságtól.

A tömeg nem sokára közelökbe férkőzött, nők és gyermekek vették őket körül, a dobosok

pergették a dobokat és minden kéz majd összecsapódva, majd ég felé nyujtva, nagy hado-

názást vitt véghez.

- Így szoktak ők imádkozni, - mondá Fergusson - ha nem csalódom, itt mi még nagy szerepet

fogunk játszani.

- Hát csak játsszunk uram!

- Téged például, derék Joe, alighanem Isten gyanánt fognak imádni.

- Hát uram én azt kiállom, a tömjén nekem nem kellemetlen.

Most a kuruzslók egy főembere egy myanga jelt adott és egyszerre elcsendesült minden.

Megszólította a lég utasait; de előttök ismeretlen nyelven.

Fergusson néhány arab szót kockáztatott meg s a myanga rögtön erre fordítá a beszédet.

A szónok hosszas és virágos szónoklattal üdvözlé az érkezőket, melyekből a doktor meg-

értette, hogy a léggömböt az égről leszállt holdnak nézik saját személyében, amely kedves

istennő íme megalázta magát, hogy három derék fiával meglátogassa e várost és ezáltal oly

tisztességben részesíté, amit neki nem fognak elfelejteni, míg a világ világ lesz.

Fergusson nagy komolyan azt felelte, hogy a hold minden ezer esztendőben egyszer meg-

látogatja a földet, hogy hű imádóinak szükségéről meggyőződjék s bajaikban segítségükre

legyen; felszólítá tehát őket, hogy ne szerénykedjenek, használják fel a kedvező alkalmat és

adják elő legsürgősebb kívánságaikat. Erre a kuruzsló előadta, hogy szultánjok, a «Mwani»

régóta súlyos beteg, az ég segélyeért esd és kéri a hold fiait, látogassák meg palotájában,

honnan betegsége miatt nem jöhet elő tiszteletökre.

Fergusson közlé kísérőivel a meghívást.

- És te csakugyan el akarsz menni ahhoz a néger fejedelemhez? - kérdé a vadász.

- Természetesen. Ezek az emberek, úgy látszik, nagyon jó véleménnyel vannak irántunk; egy

szellő sem mozdul, nincs mit féltenünk a Victoriát.

- De mit fogsz vele tenni?

- Légy nyugodt, kedves Dick, egy kis orvossággal majd kigázolok. - Aztán a tömeg felé

fordulva mondá:

58

- A holdnak megesett a szíve unyamvezibeli kedves gyermekei derék uralkodójának szomorú

állapotán és elküldött minket, hogy visszaadjuk drága egészségét. Készüljön tehát az elfoga-

dásra!

A kiabálások, éneklések és tetszésnyilatkozatok megkétszereződtek és az egész fekete

fejekből álló hangyaboly megindult.

- Most barátim, - mondá Fergusson angolul - mindent jól ki kell eszelni, hogy esetleg gyorsan

odább állhassunk. Dick a csónakban marad és a fűtő segélyével elegendő felszálló erőt tart

készen. A horgony jól meg van erősítve, itt nincs mitől tartani; Joe velem jöhet - de ott marad

a kötélhágcsó lábánál.

- Mit, hát te magad merészkedel ennek a négernek a barlangjába?

- Sámuel úr, hát nem akarja, hogy odáig elkisérjem? - kiáltá Joe.

- Nem, én magam megyek; ezek a jó emberek azt képzelik, hogy a Hold-istennő szállt alá az ő

látogatásukra, engem megőriz az ő babonájuk; azért ne tartsatok semmitől, hanem maradjon

kiki a maga helyén.

- Ahogy akarod! - felelé a vadász.

- Vigyázz a gáz feszültségére!

- Légy nyugodt.

A bennszülöttek zsivaja megkétszereződött és erélyesen kezdték sürgetni a mennyei segélyt.

- Lám, lám, - mondá Joe - nekem úgy tetszik, hogy az ő jó Holdjuk és annak fiaival szemben

kissé követelőleg lépnek fel.

A doktor, magához véve az orvosságot, leszállott a földre Joeval együtt. Ez tekintélyes és

méltóságteljesen, amint illik, leült a hágcsó mellett, arab módra keresztbe vetve lábait és a

tömeg egy része tiszteletteljesen távolságban vette körül.

Doktor Fergusson pedig a trombiták harsogása és vallásos fegyvertáncok közepette, lassan

haladt a «királyi tembé» felé, mely jó távolra volt a városon kívül; körülbelül három óra volt, a

nap fényesen ragyogott, mintha az ünnepélyességhez tehetsége szerint ő is meg akarta volna

tenni a magáét.

A doktor méltóságteljesen lépdelt, körülötte a wangangák, a kik visszatartották a népet.

Csakhamar hozzácsatlakozott a szultán természetes fia, egy fiatal, elég jó kinézésű fickó, aki

az ország szokásai szerint a törvényes örökösök kizárásával egyedüli örököse volt atyja

javainak; ez arcra borult a Hold fia előtt, aki kecses kézmozdulattal fölemelte őt.

Háromnegyed óra alatt a lelkesült körmenet árnyas utakon, a tropikus égalj dús növényzete

között megérkezett a szultán palotájához, egy négyszögű épülethez, melyet Ititengának

neveztek és amely egy domb lejtőjén feküdt. Egy veranda-féle alkotmány nyúlt ki a fedél-

zetéből faoszlopokra támaszkodva, melyek igényt tartottak arra, mintha meg volnának

faragva. Pirosló fazekak egész sora diszíté a falakat, melyeken kígyók és emberek képei vol-

tak kimázolva, az elsők természetesen nagyobb sikerrel, mint az utóbbiak. A lakás fedélzete

nem nyugodott közvetlen a falakon, hanem azok felett, úgy, hogy a levegő szabadon járhatta.

Ablaknak híre sem volt, ajtó is csak egy pici.

Fergussont a testőrök és kegyencek nagy kitüntetésekkel fogadták; szép szálas legények a

vanyamvéziek törzséből, jó formájú és szép magatartású emberek.

59

Számtalan elválasztott kis tekercsekbe font hajuk vállaikra hullott alá, arcuk fekete és kék

bevágásokkal a halántéktól a szájig zebraszerű csíkokkal volt díszítve. Csunyán széjjelhúzott

füleikbe fából és kopálmézgából készült nagy gyűrűk és lemezek voltak berakva; tarkára

festett ruhába voltak öltözködve; a katonák a «szagá»-val, íjjal és a kutyatej nedvébe mártott

végű nyilakkal, késekkel, a «szimé»-vel egy fürészfogú hosszú karddal és végre még kisebb

csákányokkal voltak fölfegyverezve.

A doktor belépett a palota belső termeibe. A szultán betegsége dacára a megérkezéskor

uralkodott zsivaj még egyre gyarapodott. Fergusson az ajtókilincsen nyúlfarkakat és zebra-

sörényeket vett észre, melyek talizmánnak voltak odafüggesztve. Ő Felsége feleségeinek

csoportja, az «upatu» dallamos hangjaival fogadta őt, mely egy cimbalom-féle volt egy

rézfazék fenekéből; azonfelül zúgott a «kilindo» egy odvas fából készült öt láb magas nagy

dob, melyet két virtuóz arca verejtékében döngetett ökleivel.

A nők legtöbbje igen csinos volt és hangos nevetgélés között szítták a dohányt és thangot nagy

fekete pipáikból; hosszú, csinosan kivarrt ruháikban elég jól festettek és csípőjük körül a

«kilt»-et viselték a lopótök rostjaiból.

Hatan közülök nem voltak éppen valami vígan és elkülönítve a többitől, kegyetlen halálra

voltak elkészülve. Ezeket, ha a szultán meghal, vele együtt élve temetik el, hogy a másvilágon

is legyen, aki őt szórakoztassa.

A doktor az egészet egy pillantással áttekintve, odalépett az uralkodó faágyához. Egy mintegy

negyven éves férfiú feküdt előtte, kinek egészségét mindenféle kicsapongások már teljesen

aláásták és akivel már nem volt mit kezdeni. Az ő betegsége, mely már évek óta tartott, nem

volt egyéb, mint örökös részegség. Ez a korhely uralkodó már majdnem egészen elveszté

eszméletét és a világ összes ammoniakja nem lett volna képes őt talpra állítani.

A kegyencek és nők térdet hajtva görnyedeztek ezen ünnepélyes látogatás alatt. Néhány csepp

maró erős szerrel sikerült a doktornak néhány pillanatra megélénkíteni e tönkretett testet; a

szultán mozdult egyet és ezt az órákon át mozdulatlanul heverő embernél kedvező jelnek

vették és a doktor tiszteletére egetverő örömkiáltással fogadták.

A doktor, kinek már elég volt a mulatságból, gyors kézmozdulattal elhárítva magától legszem-

telenebb tisztelőit, elhagyta a palotát és a Victoria felé irányzá lépteit. Esti hat óra volt.

Joe, távolléte alatt, csendesen várakozott a hágcsó lábánál; a tömeg a legnagyobb tisztelet-

tudással ácsorgott körülötte. Ő pedig, mint a hold igaz fia, engedte. Istenségnek elég kedélyes

kinézése volt, nem volt valami rátartó, sőt egész bizalmas lett különösen az afrikai fiatal

hölgyekkel, akik nem győztek rajta eleget bámulni; ő pedig a maga részéről tartotta őket

nyájas beszéddel.

- Csak imádjanak, kisasszonykáim, csak imádjanak, ha istennő fia vagyok is, azért jó ördög

vagyok én.

Hoztak neki ajándékokat, melyeket a «Mzimu»-ba, a fetiskalapba raktak. Állott pedig ez

árpakalászokból és «pombe»-ból. Joe megkóstolta ezen erős sörnemű italt, de a torka, bár

szokva volt a borhoz és pálinkához, nem akarta azt bevenni. Keservesen elfintorította az arcát,

környezete azonban ezt lekötelező mosolynak nézte.

Akkor a fiatal leányok összeálltak, belefogtak egy hosszadalmas nótába és elkezdtek körben

táncolni Joe körül.

- Ahá! hát táncolni is tudtok, - mondá - no megálljatok, ebben nem tesztek túl rajtam; majd

megmutatom én nektek, hogy táncolnak minálunk.

60

És elkezdett széles jókedvvel ugrándozni, hajlongott ide-oda, forgott, bokázott, kezével, lábá-

val, térdével mindenféle figurákat csinált, hozzá a legpajkosabb arcfintorgatást vitte véghez;

szóval a legcsodálatosabb fogalmat adta a népnek arról, hogyan táncolnak a holdban az

istenek.

Az afrikaiak, kiknek oly utánzó képességök van, mint a majmoknak, azonnal eltanulták tőle és

utána csinálták az ő mozdulatait és ugrándozásait, hol gangosan, hol rezgősen, nem kerülte el

figyelmöket egy kézmozdulat, nem hagytak ki egy figurát. Ebből aztán olyan cécó lett, zsivaj,

lárma, ide-oda ugrándozás, hogy azt leírni még megközelítőleg sem lehet.

A mulatság éppen javában folyt, mikor Joe meglátta jönni a doktort, aki a legnagyobb

sietséggel jött visszafelé az üvöltő zagyva tömeg közepette. A főemberek és varázslók nagyon

felháborodottaknak látszottak. Körülvették a doktort, közelébe tolakodtak és fenyegették őt.

Milyen változás? Vajjon mi történhetett? tán a szultán szerencsétlenségre a másvilágra

költözött isteni orvosa segedelmével?

Kennedy az ő őrhelyéről látta a veszedelmet, a nélkül, hogy okát tudta volna adni. A léggömb

a gáz kiterjesztése által erősen felduzzadva, feszíté a visszatartó kötelet és türelmetlenül

kívánkozott fölfelé.

A doktor megérkezett a hágcsó lábához. A babonás félelem eddig visszatartá a tömeget attól,

hogy a doktor személyét tettleg bántalmazza; gyorsan felkapaszkodott a hágcsón, Joe pedig

gyorsan utána.

- Egy percünk sincs veszteni való - mondá neki ura. - Ne bíbelődjél a horgonnyal, majd

elvágjuk a kötelet; gyere csak utánam.

- De hát mi baj? - kérdé Joe a csónakba szállva.

- Ugyan hát mi történt? - mondá Kennedy karabélyát kezébe kapva.

- Odanézzetek! - felelé a doktor, az égre mutatva.

- No’s? - kérdé a vadász.

- No hát, ott a hold!

És csakugyan, a hold fényesen, pirosan, mint egy tűzgolyó emelkedett fölfelé az azurkék

égbolton. Csakugyan a hold volt - és a Victoria.

E szerint tehát vagy két hold van, vagy az idegenek csak csalók, szemfényvesztők és ál-

istenek!

Így okoskodott a néptömeg. Ez okozta a változást.

Joe nem bírta megállani, hogy egy nagyot ne nevessen.

Kazé népe látva, hogy prédájok kisiklik kezeik közül, hosszas üvöltésben tört ki; a nyilak és

puskák célba vették a léggömböt.

De a varázslók egyike jelt adott. A fegyverek leereszkedtek; ő pedig mászott a fára, nyilván

azon szándékkal, hogy a horgonyt kiszabadítja és akkor lehúzzák a kötéllel a gömböt a földre.

Joe egy éles bárddal ugrott elő.

- Elvágjam?

- Várj! - felelé a doktor.

- De ez a néger?...

61

- Talán megmenthetjük még horgonyunkat és az kell nekünk. A kötelet elvágni még ráérünk!

A varázsló fent volt a fán és az ágakat letördelve csakhamar kiszabadítá a horgonyt. Ez a

léghajó által erősen rángatva, a varázsló lába közé került és a varázsló azon lovagolva emel-

kedett a léggömbbel együtt fel a levegőbe.

A tömeg, amint látta, hogy viszik a derék wangangát, bámulatában majd megmeredt.

- Hurráh! - kiáltá Joe, míg a Victoria feszerejétől sarkalva, gyorsan emelkedett fölfelé.

- Jól kapaszkodik, - mondá Kennedy - egy kis utazás nem is fog neki ártani.

- Nem lőnénk le ezt a négert, hogy szabaduljunk tőle? - kérdé Joe.

- Minek? - felelé a doktor - majd letesszük őt szépen a földre, és azt hiszem, ezen kalandja

után még több hitele lesz a nép előtt.

- Még Istent csinálnak belőle! - kiáltá Joe.

A Victoria mintegy ezer lábnyira fölemelkedett. A néger halálfélelmében erősen kapaszkodott

a horgony kötelébe. Elállt a hangja, szemei megmerevedtek. Félelme a bámulattal vegyült

össze. Enyhe nyugati szellő a léggömböt a városból kifelé hajtotta. Félóra mulva, a doktor

látva, hogy már jól túl van a városon és embertömegen, mérsékelte a fűtője melegét és köze-

ledett a föld felé. Mintegy húsz lábnyira a föld felett a néger gyorsan elszánta magát, leugrott,

talpra esett mint a macska és kezdett szaladni Kazé felé; míg a Victoria ezzel is könnyeb-

bedve, újra felszállt a levegőbe.

62

TIZENHATODIK FEJEZET.

Zivatar előjelei. - A Holdország. - Afrika jövője. - Az utolsó ítélet gépje. - Az ország látképe

naplementekor. - A növény- és állatvilág. - A zivatar. - A tűzzóna. - A csillagos ég.

- Így jár az ember - mondá Joe - ha a hold fiának adja ki és imádtatja magát az ő engedelme

nélkül. Ez a drabant csakugyan majd megjáratott bennünket. Talán rossz hírbe hozta őt a

doktor úr a medicinájával.

- Igaz, vágott közbe Kennedy - miféle ember ez a szultán?

- Egy vén félholt korhely, - felelé a doktor - kinek vesztét nem igen fogják érezni. A tanulság

csak az, hogy a földön minden nagyság mulandó és abban nem kell nagyon elbizakodni.

- Elég baj! - vélé Joe - imádtatni, Istent játszani, az tetszett nekem, az éppen nekem való lett

volna. De hát mit csináljunk? mikor a hold egyszer csak előbújik egészen nekivörösödve; úgy

látszik, nagyon mérges lehetett.

Ezen és más beszélgetések közben, mialatt Joe ily egészen új szempontokból vizsgálá az ég

csillagait, az ég észak felé nehéz, vészjósló és vihartól terhes fellegekbe kezdett burkolózni.

Egy elég erős szél alig háromszáz lábnyi magasban nagy erővel ragadta a Victoriát északnyu-

gatnak. A felhők felett gyönyörű azúrkék volt az égbolt, csak valami kellemetlen szorongás

volt érezhető.

Utazóink este nyolc órakor a keleti hosszúság 31° 40’ és a déli szélesség 4° 17’ alatt voltak, a

légáramlat a közelgő vihar által kergetve, harmincöt mérföldnyi sebességgel hajtotta őket.

Alattok gyorsan tűntek fel és el a változó talaj hullámzásai a Mfuto termékeny vidékén. A

látvány méltó volt a megcsodálásra és meg is csodálták.

- A Holdvidék kellő közepén vagyunk - szóla Fergusson - ezt a nevet, melyet még az ókorban

viselt, máig is megtartotta; valószínűleg azért, mert itt a holdat mindig imádták. Valóban

felséges egy vidék, szebb növényzetet alig lehetne valahol találni.

- Ha ez London közelében volna, az nem volna ugyan természetes, de azért nagyon szép

volna. Minek is ád az Isten az ily barbár országnak ilyen szép dolgokat?

- Hát ki tudja, - felelé a doktor, - nem ez lesz-e valaha a civilizáció középpontja. Ha Európa

földje már rég kimerült és nem bírja eltartani népeit, nem-e itt fognak letelepedni és hatalmas

birodalmakat alkotni a jövő népei?

- S te ezt lehetségesnek tartod? - vélé Kennedy.

- Miért ne? Kedves Dick. Nézd az események folyamát, vizsgáld a népvándorlások sorát és te

is ugyanezen következtetésre fogsz jutni. Ázsia az emberiség első dajkája volt, nemde? talán

négyezer éven át dolgozott, termékeny volt és csak mikor kövek kerültek a felszínre ott, hol

egykor Homér aranyvetései hullámzottak, hagyták el fiai kimerült, kiaszott emlőit. Akkor úgy-e

Európára vetették magokat, a fiatal és hatalmas talajra, mely már kétezer év óta táplálja őket;

de már annak is hanyatlóban van a termékenysége és napról-napra kevesebb az, amit szolgál-

tatni képes. A föld termékeit minden évben új meg új, azelőtt hallatlan betegségek érik: biztos

jele annak, hogy életereje már fogytán van és a teljes kimerülés már nem sokáig fog váratni

magára. Látjuk is, hogy lakosai évről-évre sűrűbben özönlenek Amerika még szűz földjére,

mint egy kimeríthetetlen, de még eddig ki nem merített forrás felé. Egykor e még most új

világ hasonlóan meg fog vénülni; szűz erdei az ipar fejszéi alatt hullnak el, földje a túlságos

63

termelés miatt kimerül; ahol most a föld erőltetés nélkül is két aratást ad évenként, eljön az

idő, mikor majd egyet is nehéz lesz tőle kierőszakolni. Akkor végül Afrika fogja az új nemze-

dékek előtt föltárni halomra gyűlt kincseit, melyeket századokon át rejtegetve tartott kebe-

lében. Az égalj, mely most az idegennek halálos, a váltógazdaság és csatornázás által meg fog

javulni; a szétszórt és szabálytalan lefolyású vizek egy mederbe gyüjtve hajózható csatornát

fognak képezni és e földrész, mely felett most lebegünk, amely valamennyinél termékenyebb,

gazdagabb, életképesebb, nagy birodalmak anyja lesz; még a gőznél és villanyosságnál is

nagyobbszerű fölfedezések fogják előbbrevinni a tudományt és azáltal az emberiséget.

- Hej uram, - szólt közbe Joe - be szeretném én mindezt megérni.

- No arra igen korán keltél, fiam!

- De másrészről, - mondá Kennedy - az a korszak, midőn az ipar már mindent a maga részére

kaparított, nagyon egyhangú is lesz. A sok feltalált géppel az emberek egymást fogják el-

emészteni. Én mindig azt képzelem, hogy akkor lesz az utolsó ítélet, amikor egy óriási, három

milliárd légnyomásra felhevített kazánnal széllyelrobbantják a földtekét.

- No, az amerikaiak, - tevé hozzá Joe - nem lesznek az utolsók azok között, akik az ily gép

előállításán fáradoznak.

- Valóban, - felelé a doktor - ott vannak a legnagyobb kazánmesterek. De ne kövessük tovább

az ily beszédek folyamát, inkább nézzük ezt a szép Holdországot, mikor most oly jó módunk

van benne.

A nap, mely legutolsó sugarait küldé a felhőkön át, a talajnak legkisebb egyenlőtlenségét is

aranyszéllel szegte be; az óriási fák, fanagyságú növények és a földön kúszó moha mind egy-

iránt részesült ezen fénykisugárzásban. A lankás, hullámos talaj imitt-amott kis kúpalakú

dombokkal váltakozott, hegy nem tűnt elő a láthatáron; mérhetetlen zöld kerítések, áthatlan

sövények, tüskés bozótok választák el a tisztásokat, melyeken számos falu terjeszkedett. Az

óriási euforbiák természetes védművekkel vették körül azokat, ráaggatózva a bokrok

korállalakú ágaira.

Nemsokára a Malagazari, a Tanganyika tavát tápláló folyók legnagyobbika csillant elő a buján

tenyésző réteket átkígyózó futtában; száz meg száz kis patak ömlött bele és hordta le a

völgyek mélyedéseiben meggyülemlő vizeket a nagy tóba.

Az erek és patakok egész hálózata látszott a madártávlatból, mely a tartomány egész nyugati

oldalát borítá.

A kövér legelőkön vastagbőrű otromba állatok heverésztek el-eltűnve, amint elmerültek a

fűben vagy a mocsár vizében; az erdők illatot árasztó virágbokroknak tűntek fel; de e bokrok-

ban oroszlán, tigris, leopárd, hiéna rejtőzött vagy hűsölt a nyári nap utolsó óráiban. Itt-ott egy

óriási elefánt csörtetett a fák között, mozgásba hozva koronáikat - és hallani lehetett az ágak

recsegését, melyeket útközben letördelt hatalmas agyaraival.

- Mily pompás vadászterület, - kiáltá lelkesülten Kennedy - egy golyó, találomra az erdő

mélyébe röpítve bizonyára egy vadat terítene le. Nem volna-e jó kissé megpróbálni?

- Nem, kedves Dick, előttünk van az éj, a fenyegető éj, és ma zivatar lesz. A zivatarok e

vidéken rettenetesek, mert itt a föld olyan, mint egy óriási megtöltött villamos telep.

- Igaza van uram! - mondá Joe - a hőség rekkenő, a szél egészen megállt, érzi az ember, hogy

készül valami.

64

- A légkör telve van villamossággal, - felelé a doktor - minden élő lény érzékeny az elemek

harcának ezen közelléte iránt, és én megvallom, még soha sem éreztem ezt ennyire.

- Nem volna talán jobb leszállani, ha így áll a dolog? - kérdé a vadász.

- Ellenkezőleg Dick, inkább felszállani szeretnék és csak attól tartok, hogy a légáramlatok

ezen kereszteződése eltérít utamból.

- Talán szándékod elhagyni az irányt, melyet a tengerparttól idáig követtünk?

- Igen, ha lehetséges volna, - felelé Fergusson - szeretnék mintegy hét-nyolc fokkal északnak

tartani, megpróbálnám azon szélességi fokok felé felhatolni, melyek alatt a Nílus forrásait

sejtik; lehet, hogy megtaláljuk Speke kapitány expedíciójának némi nyomait vagy tán talál-

kozunk Heuglin karavánjával. Ha számításom helyes, most a hosszúsági 32° 40’ alatt vagyunk

és én szeretnék egyenesen az egyenlítőn keresztül átvágni.

- Nézd csak, nézd, - szakítá félbe útitársát Kennedy - látod azokat a vízilovakat, amint

kibújnak a tavakból ezek a vérszomjas hústömegek; és azokat a krokodilokat, mily lármásan

kapkodnak levegő után?

- Azok fulladoznak - mondá Joe. - Ó mily pompás nekünk így utazni és innen lenézni azokat a

kártékony férgeket. Nézze csak Sámuel úr! de nézze már Kennedy úr! ezt a nagy csorda

állatot, hogyan sorakoznak egymás mellé. Lehet valami kétszáz! - és pedig farkas.

- Nem Joe, ezek vad kutyák, kemény faj, amely kiköt az oroszlánnal is. Ezekkel találkozni a

legborzasztóbb az utazóra nézve, egy pillanat alatt darabokra tépik.

- No, - mondá a víg fickó tréfásan, - bizony nem szeretnék szájkosarat rakosgatni rájok; de ha

már olyan a természetök, nem is lehet tőlök valami rossz néven venni.

A zivatar előérzetében lassan-lassan kifogyott a beszéd; úgy látszott, mintha a sűrű levegő

nem is volna a hang továbbítására alkalmas. A levegő mintha ki lett volna vattázva és elveszté

minden hangképességét, mint az a terem, mely szövettapétákkal van kibélelve. Az evező

sólyom, a pávadarú, a kék és piros harkályok, a csúfoló madár, a légyfogó madarak mind

elbújtak a nagy fák sudarai között. A természet, mintha egy új vízözönre készült volna.

Esti kilenc órakor a Victoria mozdulatlanul vesztegelt Mséné felett; ez több falunak egyesü-

lése, melyek a homályban alig voltak egymástól megkülönböztethetők. Néha-néha a zavaros

mocsár vizébe tévedt napsugár visszaverődése mellett lehetett látni szabályosan haladó

árkokat és a tekintet még kivehette a pálmák, tamarindák, sycomorok és óriási euphorbiák

csendes komor alakjait.

- Megfulladok - mondá a skót tele tüdővel szíván magába, amennyit csak lehetséges ebből a

levegőből. - Már úgyis megrekedtünk itten, nem szállunk-e le?

- De a zivatar! - mondá a doktor elég nyugtalanul.

- Ha attól tartasz, hogy a szélvész elragad, azt hiszem, mégsem marad egyéb hátra.

- A zivatar talán még nem tör ki az éjjel - mondá Joe - a felhők nagyon magasan járnak.

- Épen azért nem akarok fölibök kerülni. Nagyon magasra kellene emelkednünk, elvesztenők

a földet szemünk elől és egész éjjel nem tudnók, haladunk-e vagy nem és merre felé?

- Határozd el magadat, kedves Sámuel, a dolog sürgős.

- Bosszantó, hogy a szél elállott, - vevé fel a szót Joe, - elvihetett volna bennünket messze a

zivatar színhelyétől.

65

- Bizony sajnos barátaim, mert a felhők veszedelmet hoznak számunkra, azonban ellentétes

légáramok vannak, melyek bennünket forgatagukba ragadhatnak és villámok rejlenek, melyek

gömbünket felgyujthatják. Másrészről meg a szélvész vághat a földhöz, ha egy fa tetején

horgonyt vetünk.

- Hát mitévők legyünk?

- Fenn kell tartani a Victoriát közepes magasságban a föld és ég rejtette veszélyek között.

Vizünk van elég a fűtő számára és kétszáz font megterheléshez sem nyultunk még. Szükség

esetén majd hasznát vesszük.

- Együtt virrasztunk majd veled együtt! - mondá a vadász.

- Nem, barátom, rakjatok el mindent a helyére és feküdjetek le, ha szükséges lesz, majd

felköltlek.

- Hát ön nem pihenne le szintén, uram, hiszen még veszély nem fenyeget?

- Nem, köszönöm fiam, inkább ébren maradok. Most veszteg állunk és ha a körülmények nem

változnak, holnap reggel is itt fogunk állani, ahol most.

- Jó éjt doktor úr!

- Jó éjszakát, ha lehetséges lesz.

Kennedy és Joe elnyújtózkodtak takaróik alatt, a doktor maga maradt ébren a végtelenségben.

E közben a felhőréteg lassankint alább ereszkedett és mély homály állott be. A gömb körül

fekete boltozat alakult, mintha meg akarná azt fojtani. Egyszerre erős villám hasította

keresztül a homályt; ez még el se sötétült és már hatalmas mennydörgés rázta meg a levegőt.

- Vigyázz! - kiáltá Fergusson.

A két alvó a nagy dörejre felriadva talpra ugrott és a doktor rendelkezésére állott.

- Leszállunk? - kérdé Kennedy.

- Nem, a gömb ki nem bírná. Emelkedjünk felfelé, mielőtt e felhőzet vizzé válik és a szél

megindul.

És erős működésbe hozta fűtőkészülékét.

A trópusok zivatarai oly gyorsasággal fejlődnek, hogy ahhoz csak erősségük hasonlítható.

Ismét egy villám cikázott az éjjen át és nyomban utána húsz másik. Az ég csíkos lett a sok

villámszikrától, melyek a nagy esőcseppek között szinte sercegtek.

- Elkéstünk, - mondá a doktor - és a mi gyulékony gázzal telt gömbünknek most a tűzzónán

kell áthatolni.

- A földre, a földre! - kezdé újból Kennedy.

- Ott éppen úgy érhet villámcsapás és léggömbünk a fák ágain csakhamar össze volna

szakadva.

- Tehát emelkedünk, Sámuel úr.

- Igen, csak sebesen, még sebesebben!

Afrika ezen vidékein az egyenlítői zivatarok alatt nem ritkaság, hogy egy perc alatt húsz-

harminc villámcsapás esik; az ég a szó szoros értelmében lángban áll és a dörgés szünet nélkül

egymásba folyik.

66

A szélvész ezen tüzes légkörben valóban rémítő erővel tört ki, vadul forgatta a tüzes felhőket,

mint valami nagy szellőztetőt, mely ezt a nagy tüzet ismét újra meg újra éleszti.

Doktor Fergusson fütőjét teljes erejében működteté, a gömb terjeszkedett és szállt fölfelé.

Kennedy a csónak közepén térdei közé szorítva tartá a sátor függönyeit. A léggömb kezdett

forogni maga körül, az utazók nem bírtak a szédülésnek ellentállani és csak nagy bajjal bírtak

a csónakba kapaszkodva tartózkodni, hogy ki ne repüljenek. A léggömb borítékán a lég-

nyomástól mélyedések támadtak, ezekbe belekapaszkodott a szél és az erős selyemnek volt

mit kiállani. Zsivajgó moraj után jégeső hullott alá és dübörgött a léggömb felületén. Ez

azonban egyre emelkedett, a villámok tüzes érintőket rajzoltak a gömb felületére, mindenfelől

tűztenger vette körül.

- Segítsen az Isten, - mondá Fergusson - az ő kezében vagyunk, csak ő segíthet rajtunk.

Legyünk készen minden eshetőségre, ha meggyuladnánk is. Esésünk csak lassan mehet végbe.

A doktor szavát társai alig hallották meg, de a villámok fényénél láthatták nyugodt arc-

kifejezését; ő figyelemmel kísérte a fénytüneményeket, melyek a léggömböt mint Szent Elmus

tüze lidércként táncolták körül.

A gömb folyton forgott maga körül, de azért haladt fölfelé; körülbelül egy negyedóra mulva

túl voltak a zivataros felhőkön, a villamos kiegyenlítődések alattuk mentek végbe, mintha

valami tűzijáték kereke forgott volna a csónak alatt.

Ez egyike volt a legszebb látványoknak, amelyekben az Isten részt adhat az embernek. Lent a

tomboló zivatar. Fent a csendes szép csillagos ég mozdulatlanul, és a hold, mely szelíd

sugarait árasztja a lent vadul kavargó felhőkre.

Doktor Fergusson megnézte a barométert, az tizenkétezer lábat jelzett. Este tizenegy óra volt.

- Hála Istennek, túl vagyunk a veszélyen - mondá, - csak ezen magasságban kell magunkat

tartanunk.

- Ez valami rettenetes volt! - kiáltá Kennedy.

- Igaz, - felelé Joe, - de hát így változatos az utazás és én cseppet se bánom, hogy néztem már

egyszer zivatart felülről is. Pompás egy látnivaló!

67

TIZENHETEDIK FEJEZET.

A Hold-hegyek. - Zöld óceán. - Kivetik a horgonyt. - Az elefánt mint vontató. - A vígan égő

tűz. - A vastagbőrű halála. - Sütőkemence a szabadban. - Ebéd a zöldben. - Egy éj a földön.

Másnap reggel hat óra tájban tisztán kelt fel a nap, a felhők eloszlottak, kellemes szellő frissíté

fel a hajnal hasadását.

A föld az utazók szemei előtt úgy tűnt fel, mintha be volna illatosítva. A léggömb maga körül

forogva a légáramok közepette, alig tért el útjából; a doktor mérséklé a gáz kiterjedését és

lejebb ereszkedett, hogy északibb irányt választhasson. Próbálgatásai sokáig sikertelenek

maradtak, a szél nyugat felé hajtotta, egész addig, hol a híres Holdhegyek tűntek elő, melyek

félkörben húzódnak a Tanganyika tó végpontja körül; azoknak kevéssé tagolt láncolata

kékesen rajzolódott le a láthatáron, mintha valami mesterséges erődítmény volna, mely áthág-

hatlan gátat vet a felfedező utazóknak Közép-Afrikában; - néhány magában álló csúcson örök

hó fehérlett.

- Itt még egy ki nem kutatott országban vagyunk, - mondá a doktor - Burton kapitány nagyon

messzire előhatolt nyugat felé, de e nevezetes hegyeket még el nem érhette, úgy hogy tagadta

is azok létezését; míg az ő kísérője, Speke, tökéletesen meg volt győződve az ellenkezőről.

Burton azt állítja, hogy azok csak kísérője képzeletében léteznek; mi, barátaim, abban, hogy

léteznek, most már nem kételkedhetünk.

- És átkelünk-e rajtok? - kérdé Kennedy.

- Nem, ha az Isten is úgy akarja: remélem, akadunk kedvező szélre, mely bennünket az

egyenlítő felé visz; sőt ha szükséges, várakozunk is és horgonyt vetünk, mint bármely más

hajó, ha ellenkező szél akad útjába.

Amit a doktor előre látott, az csakhamar teljesedésbe is ment. Miután a légáramlatokat külön-

böző magasságban kipróbálta, a Victoria közepes sebességgel haladt északkelet felé.

- Jó irányban vagyunk, - mondá - megnézvén iránytűjét és alig kétszáz lábnyira a föld felett; -

mind szerencsés körülmény ezen új vidékek felkutatására. Speke kapitány, a ki Ukerewe tava

fölfedezésére indult, inkább keletnek tartott egyenes irányban Kazén keresztül.

- Sokáig haladunk ezen irányban? - kérdé Kennedy.

- Talán igen; célunk egy kitérőt tenni a Nílus-forráshoz és még több, mint hatszáz mérföld van

hátra, hogy odáig érjünk, ameddig az északról indult utazók eljutottak.

- És nem szállunk le a földre már egyszer, - kérdé Joe - hogy a lábunkat kijárassuk.

- De igen, sőt élelmiszereinkkel is gazdálkodni kell és majd te kedves Dick barátom, útközben

el fogsz látni bennünket friss hússal.

- Mihelyt csak kívánod, Sámuel barátom.

- De még a vízkészletünket is ki kell egészíteni és megújítani, ki tudja nem hajt-e bennünket a

szél vízszegény vidékekre. E tekintetben nem lehetünk eléggé elővigyázók.

A Victoria délben a hosszúság 29° 15’ és a szélesség 3° 15’ felett lebegett. Áthaladt Uyofu

falu felett, mely Unyamvézi legészakibb határa az Ukerewe tó mellett, melyet még nem

lehetett kivenni.

68

Az egyenlítő körül lakó népségek kissé civilizáltabbaknak látszanak és abszolút uralkodók

alatt élnek, kiknek zsarnoksága nem ismer határt. Karaghwa tartomány a legtöbb ily nép-

törzset egyesíti magában.

A három utazó elhatározta, hogy a legelső kedvező alkalommal leszállanak a földre. Hosszabb

pihenőt akartak tartani és a Victoriát alapos vizsgálat, esetleg tatarozás alá venni; a fűtő

melegét mérsékelték és a kivetett horgonyok csakhamar mérhetetlen rétségek magas füvezetét

seperték, mely bizonyos magasságból szép gyepszőnyegnek látszott, de valójában hét nyolc

láb magas fű volt.

A Victoria mintegy óriási lepke repült tova a rét virágai felett, a nélkül, hogy a rétség füvét

megdöntené. Semmi kiváló tárgy nem látszott a rétségben, olyan volt az, mint valami zöld

tenger a legkisebb emelkedés nélkül.

- Így jó sokáig vándorolhatunk, - mondá Kennedy - nem látok sehol egy fát, melybe bele-

kapaszkodhatnánk; úgy látszik a vadászatból sem lesz semmi.

- Csak várjál kedves Dick, az ilyen fűben, mely magasabb náladnál, amúgy sem vadászhatnál,

majd csak akadunk valami alkalmasabb helyre is.

Valójában gyönyörű utazás volt, valóságos csónakázás ezen a zöld virágos tengeren, mely a

szellő fuvalmára szelíden hullámzott. A csónak valóban megfelelt nevének, mintha a hullá-

mokat szeldelte volna. Ha a fűből néha-néha tarka madarak serege örvendő vijjogással fel nem

repül, a csalódás teljes leendett; a horgonyok bemélyedtek a virágos fűbe és barázdákat vontak

bennök, melyek éppen úgy, mint a vízben, újra bezárultak utánok.

Egyszerre a léggömb erősen megrándult, bizonyosan a horgony beleakadt a nagy fűben rejtőző

valami sziklába.

- Megfogóztunk! - mondá Joe.

- Jó, hát vesd ki a kötélhágcsót, - felelé a vadász.

De még ki se mondá e szavakat, midőn erős ordítás reszketteté meg a levegőt, megszakítva a

három utazó felkiáltásait, melyekben kitörtek.

- Hát ez micsoda?

- Különös ordítás!

- Nini, hiszen megyünk!

- A horgony elszabadult.

- Dehogy szabadult - mondja Joe, aki meghúzta a kötelet.

- Hát akkor a szikla halad.

Különös hullámzás támadt a fűben és a zöld hullámokból csakhamar egy hosszúkás, vastag,

szürke nagy óriás alak bujt elő.

- Egy nagy kígyó - mondá Joe.

- Kígyó? - kiáltá Kennedy puskát ragadva.

- Dehogy, - mondá a doktor - egy elefánt ormánya!

- Egy elefánt! Sámuel...

És Kennedy lövésre emelte fegyverét.

- Várj csak, várj, Dick.

69

- Szó sincs róla. Az állat vontat bennünket.

- És pedig jó irányban, Joe, jó irányban.

Az elefánt vágtatva törtetett előre, csakhamar kiért egy tisztásra, ahol egész alakjában meg

lehetett látni.

Óriási termetéről a doktor egy hímet ismert fel benne a legnagyobb fajtából; két nagy fehérlő

agyara csodálatos görbületben lehetett hét vagy nyolc láb; a horgony lapátjai erősen közéjök

voltak ékelve.

Az állat hiába iparkodott ormányával elszabadítani magát a kötélről, mely a csónakhoz volt

erősítve.

- Gyű te ne! - kiáltá örvendezve Joe, tehetsége szerint biztatva a különös igavonót. - Ime, az

utazásnak egy új módja, nem is lóval, de mindjárt elefánttal.

- De hát hová visz majd bennünket?! - kiáltá Kennedy, a puskával hadonázva, mely már égett

a kezében.

- Hát a hová menni akarunk, kedves Dick! csak egy kis türelem.

- «Wig a more!» - mondják Skóciában - «wig a more!» gyű te fakó! hajrá! hajrá! - kiabált

ujjongva Joe.

Az állat gyors vágtatásnak eredt, ormányát kanyargatva hol jobbra, hol balra, és a mint egyet-

egyet ugrott, becsületesen megráncigálta a csónakot.

A doktor a fejszét kezében tartva, kész volt elvágni a kötelet, mihelyt arra szükség lesz.

- De nem szabad elhagynunk horgonyunkat, - úgymond - csak a végső szükségben.

Ez az elefánttal való utazás mintegy másfél órát tartott, az állat nem is látszott fáradtnak; ezek

az óriási vastagbőrűek nagy utakat bírnak begyalogolni és egy napról a másikra nagy távol-

ságra eső helyeken lehet őket viszontlátni, akár csak a cethalakat, melyekhez úgy terjedelmök,

mint gyorsaságukra nézve annyira hasonlók.

- Valóban - mondá Joe - mi egy cethalat szigonyoztunk meg és most úgy jártunk, mint a

cethalászok a halászaton.

A talaj minőségének változása azonban kényszeríté a doktort, hogy magának másféle vontatót

válasszon.

Egy sűrű kammaldorerdő mutatkozott a rétség északi szélén mintegy három mérföld távol-

ságban, ennélfogva szükségessé vált a gömböt vontatójától elválasztani.

Kennedy tehát megbizatott, hogy állítsa meg az elefántot futásában; fel is emelte karabélyát,

de állása nem volt kedvező, hogy az állatot sikeresen eltalálhassa; az első golyó, mely a

koponyát találta, ellapult és az állat még észre sem látszott azt venni, csupán a lövés dörejére

még gyorsabban szedte lábait. Gyorsasága felért egy vágtató lóéval.

- Az ördögbe is! - mondá Kennedy.

- Ugyan kemény feje van - válaszolá Joe.

- Megpróbáljuk néhány hegyes golyót küldeni ágyékába, - folytatá Kennedy, gondosan töltvén

meg karabélyát és tüzelt.

Az elefánt rettenetesen elbődült s még sebesebben rohant.

70

- Látom már, - mondá Joe puskát ragadva - hogy segítségére kell jönnöm, Dick úr, mert így

soha nem lesz vége.

És csakhamar két golyó furódott az állat oldalába.

Az elefánt megállott, fölemelte ormányát és újra futásnak eredt, neki az erdőnek; megrázta

óriási fejét és a vér patakokban kezdett ömleni sebeiből.

- Folytassuk a tüzelést, Dick úr.

- És pedig jó gyorstüzet, mert már alig vagyunk húsz ölnyire az erdőtől.

Tíz lövés dördült el egymás után. Az elefánt nagyot ugrott, a csónak és gömb megrendült bele,

azt hitték, hogy összeszakad minden; a lökés következtében a doktornak kiesett a fejsze a

kezéből és a földre hullott.

A helyzet kritikus kezdett lenni, az erős horgonykötelet nem lehetett kicsomózni, sem az

utazók késeivel keresztülvágni, a gömb nagy sebességgel közeledett az erdő felé, midőn az

állat, amint fejét fölemelte, a szemébe kapott egy golyót. Megállt és megtántorodott, térdei

megbicsaklottak és most jól állott a vadásznak lövésre.

- Egy golyó a szívébe - mondá ez, még egyszer sütve el puskáját.

Az elefánt halálküzdelmében nagy fájdalmas ordítást hallatott, egy pillanatra még talpra állt,

ormányát körben forgatva a levegőben. Akkor teste egész súlyával egyik agyarára dűlt, mely

ketté törött és vége volt.

- Eltört az agyara, - mondá Kennedy, - oly elefántcsont, melyért Londonban megadnának száz

font sterlinget és háromszáz guineát!

- Ugyan? - vélé Joe és a horgonykötélen a földre ereszkedett.

- Mit sajnálod, kedves Dick - felelé doktor Fergusson. - Hát elefántcsontkalmárok vagyunk

mi? Azért jöttünk mi ide, hogy kincseket szerezzünk?

Joe megnézte a horgonyt, erősen rá volt az akadva az épen maradt agyarra. Sámuel és Dick a

földre ugrottak, míg a lelohadt léggömb ide-oda himbálódzott az elejtett állat hullája felett.

- Pompás egy állat! - kiáltá Kennedy. - Mekkora! soha sem láttam Indiában ily nagyra nőtt

állatot.

- Azon nincs mit csodálkozni, Közép-Afrika elefántjai a legszebbek. Anderson, Cumming és

azokhoz hasonló vadászok annyira rájok vadásztak a Fokföldön, hogy azok kivándoroltak az

egyenlítő felé, hol őket gyakran nagy csoportokban találják.

- Különben azt hiszem, - kezdé Joe, - hogy már csak kóstolunk belőle. Én vállalkozom rá,

hogy jó pecsenyét készítek az uraknak ebből a kicsikéből. Kennedy úr néhány órára elmehet

vadászni, Sámuel úr addig szemle alá veheti a Victoriát, én pedig majd ellátom a konyhát.

- Helyes beszéd! - felelé a doktor, - tégy amint tetszik.

- Ami engemet illet, én azt a pár órát, melyet Joe nekem szánt, jól szándékozom kihasználni.

- Csak menj barátom, de légy óvatos, ne távozzál nagyon messzire - inté a doktor.

- Légy nyugodt!

És Dick fegyverével eltűnt az erdő sűrűjében.

Akkor Joe látott munkához. Mindenekelőtt vájt egy két láb mély gödröt a földbe, melyet

száraz galyakkal töltött ki. Erre rakott még egy-két láb magas máglyát és alágyujtott.

71

Akkor visszatért az elefánthoz, mely alig tíz ölnyire esett el az erdő szélétől, ügyesen lekanya-

rította az ormányt, mely gyökerénél csaknem két láb vastag volt, kivágta ebből a leggyengébb

részt és hozzávette még az állat szivacspuha mancsai egyikét. Ezek köztudomás szerint az

elefánt legfinomabb részei, mint az amerikai bölénynek a púpja, a medvének a talpa, a vad-

disznónak a feje.

Midőn a máglya a földben és föld felett elégett, a hamuval és parázzsal telt gödör felette forró-

ra volt kiégve; az elefánthúsdarabok fűszeres illatú levelekbe göngyölve, ezen hevenyészett

sütőkemence fenekére rakatta a parázs és hamu alá; akkor Joe a tetejébe még egy máglyát

rakott és amint ez is elégett, éppen elég puha lett a pecsenye is.

Joe kihúzta a sültet a kályhából és zöld leveleken tálalva fel az illatos pecsenyét, lakomát

rendezett egy gyönyörű gyepes tisztáson; a pecsenyéhez adott kétszersültet, ezt követte a

konyak és kávé; egy közelben csergedező patak szolgáltatta a jó ivóvizet.

Az így rendezett lakoma kellemes képet nyujtott és Joe a nélkül, hogy arra kevély lett volna,

úgy vélé, hogy azt elfogyasztani sem volt éppen valami kellemetlen.

- Utazgatni fáradtság és veszély nélkül - beszélgetett magában. - Enni-inni annak idején és

folyton egy függő hintában himbálózni! mit kívánhat az ember ennél többet? És ez a jó

Kennedy még nem is akart velünk jönni!

A doktor azonban alapos megvizsgálás alá vette a léghajót; a kiállott viszontagságok nem

rongálták azt meg, a selyemszövet és guttapercha csodálatosan kibírták. A jelenlegi talaj-

emelkedést és a gömb felszálló képességét egymással összevetve, megelégedésére úgy találta,

hogy a hidrogén is még megvan a régi mennyiségben; boríték pedig teljesen áthatlan, mint

azelőtt.

Zanzibárt még csak mintegy öt napja, hogy elhagyták, a pemmikánhoz még hozzá se nyúltak,

kétszersült és konzervált hús elegendő volt még egy jókora útra - tehát csak a vízkészletet

kellett megújítani.

Úgy a vezetékcsövek, mint a karikába rakott cső szintén jó karban látszottak lenni, kaucsuk-

izületeik lehetővé tették, hogy a léghajó minden ingadozásainak sérülés nélkül engedhessenek.

Befejezve a szemlét, a doktor jegyzeteinek rendezéséhez fogott, készített egy nagyon sikerült

rajzot a környező vidékről a beláthatlan messze terjedő mezőséggel, a kammaldorerdővel és

az óriási elefánt hullája felett himbálózó léggömbbel együtt.

Mintegy két óra mulva visszatért Kennedy is egy csomó kövér túzokkal és egy oryx

combjával, mely utóbbi állat a zergebakhoz hasonló és az antilopok leggyorsabb fajtájához

tartozik. Joe vállalta magára az élelmiszerek e szaporodásának elkészítését.

- Az asztal terítve van - kiáltá Joe a legkínálatosabb hangján.

És a három utazónak csak a zöld gyepre kellett telepednie; az elefántmancsok és ormányok a

legpompásabban ízlettek; ittak, mint mindig Anglia jóvoltára és a legfinomabb havanna-

szivarok füstje bodorodott felfelé először ezen a gyönyörű vidéken.

Kennedy, evett, ivott és beszélt négy helyett, egészen meg volt ittasodva; egész komolyan

indítványozta barátjának, a doktornak, hogy telepedjenek le ebben az erdőben, építsenek

lombokból kunyhót és alapítsák meg itten az afrikai Robinsonok dinasztiáját.

Az indítványnak különben nem lett eredménye, ámbár Joe feltette magában, hogy akkor ő lesz

majd a Péntek.

72

A mezőség oly csendes és elhagyatottnak látszott, hogy a doktor elhatározta, hogy az éjet a

földön tölti. Joe köröskörül tüzeket rakott a vadállatok visszariasztására. Sakálok, hiénák,

jaguárok az elefántpecsenye szagára a közelben csatangoltak. Kennedy nem egyszer volt

kénytelen fegyverét elővenni a szemtelenebb látogatók ellen; de máskülönben az éj minden

baj nélkül mult el, csendesen.

73

TIZENNYOLCADIK FEJEZET.

Karaghwa. - Az Ukeréwe tava. - Egy éj a szigeten. - Az egyenlítő. - Átkelés a tavon. -

A vízesések. - Az ország képe. - A Nílus forrásai. - Benga szigete. - Andrea Debono

kezeírása. - Az angol címeres lobogó.

Másnap hajnalban már öt óra tájban elkezdték a készülődést az indulásra. Joe a fejszével,

melyet szerencsére ismét megtalált, kifeszítette az állkapocs kemény csontházából az elefánt

agyarát. A Victoria elszabadulva vitte utazóinkat óránként tizennyolc mérföld sebességgel

északkelet felé.

A doktor a megelőző este a csillagok állásából pontosan megállapította, hol vannak. Az

egyenlítőtől délre a szélesség 2° 40’ alatt mintegy száznyolcvan mérföldnyire voltak. Elhalad-

tak sok falu felett a nélkül, hogy a megjelenésük által támasztott lármára ügyet vetettek volna;

a doktor a tájak alakulásáról vázlatos rajzokat készített. Átkeltek a Rubemhe lejtőjén, melyek

majdnem oly meredekek voltak, mint Usagara csúcsai, végre Tenga körül a Karaghwa hegy-

lánc első kiágazásához értek, melyek a doktor véleménye szerint okvetlen összeköttetésben

állanak a Holdhegyekkel. A régi monda ezeket tartja a Nílus bölcsőjének, és igaza van,

amennyiben ezek ölében pihen az Ukeréwe-tó, e roppant víztartó, mely a föld e derekának

vizeit nagy környékről gyüjti magába, hogy a nagy folyamot ellássa vizével.

Kafuro az ottani kereskedők nagy telepe felett tartottak, midőn az annyit keresett nagy tó a

láthatáron végre szemeikbe ötlött; melyet előttök még csak Speke kapitány látott 1858

augusztus harmadikán.

Fergusson Sámuel mélyen meg volt hatva, fölfedezési utazásainak főpontjait már csak nem

mind elérte és a távcsővel kezében a vidék egyetlen zuga sem kerülte ki figyelmét.

Alattuk egy egészen puszta vidék alig néhány mívelés alatt álló földcsíkkal, a talaj kúpalakú

domborodásokkal megszaggatva, melyek a tó felé alacsonyodtak; a rizsföldek után árpaföldek

következtek; ott terem az útilapú, melyből a bennszülöttek bort készítenek és a «mvani» nevű

vad növény, mely kávé gyanánt szerepel. Mintegy ötven kerek kunyhó virágos szalmafödéllel

képezi Karaghwa fővárosát.

Egészen jól ki lehetett venni egy elég csinos barnabőrű emberfaj bámuló alakjait. Rengeteg

nagyhasú asszonyok vonszolták magokat nagynehezen az ültetvények között és a doktor nagy

bámulatba ejtette kísérőit, midőn megmagyarázta nekik, hogy e nagy becsben tartott hasasság

az aludtejjel való itt általában szokásos mértéktelen táplálkozás eredménye.

Délben a Victoria már a déli szélesség 1° 45’ alatt állott, egy óra mulva a szél a tó fölébe

hajtotta.

Speke kapitány ezen tavat Victoria Nyanzának nevezte el (Nyanza tavat jelent); melynek

szélessége e tájon mintegy kilencven mérföld lehetett. Déli végén Speke egy szigetcsoportot

talált, melyet Bengáli szigettengernek nevezett el; kutatásait egész Muanzáig, a keleti partig

kiterjeszté, ahol a szultán barátságosan fogadta. Befejezte a tó ezen részének háromszögelését,

de nem bírt magának bárkát szerezni, mellyel az Ukeréwe tavának nagy szigetére átkelhetett

és azt meglátogathatta volna. Csak annyit hallott, hogy az a sziget nagyon népes, három

szultán fennhatósága alatt áll és apály idején csak félszigetet képez.

A Victoria a doktor nagy sajnálatára északnak kerülte meg a tavat, holott ez inkább annak déli

alakulásait szerette volna meghatározni. A tövises bozóttal és összekúszált bokrokkal benőtt

74

partok csaknem eltüntek a világosbarna moszkitók myriádjai alatt. Ez a vidék lakhatatlan és

lakatlan is, csupán a vízilovak csordáit lehetett látni, amint a sásban henteregtek vagy bele-

bujtak a tó fehérlő iszapos vizébe.

A tó felülről nézve oly messzire ellátszik, hogy csaknem tengernek volna mondható; a két part

között akkora a távolság, hogy közlekedés nem egy könnyen jöhet létre; azonfelül a viharok itt

nagyon gyakoriak és erősek, a szélvészek iszonyúan dühöngenek ezen magasan és szabadon

álló tó medencéjében.

A doktor alig bírta a léghajót kormányozni, attól tartott, hogy a szél kelet felé ragadja, de egy

légáramlat szerencsére mégis egyenest észak felé vitte és a Victoria esti hat óra tájban egy kis

elhagyott szigeten szállott le a szélesség 0° 30’ és a hosszúság 32° 52’ alatt a parttól mintegy

húsz mérföldnyire.

Utazóink egy fába beleakaszthatták magukat és a szél este felé csillapodván, csendesen lebeg-

tek horgonyuk felett. Hogy a földre leszálljanak, arra gondolni sem lehetett; itt is, úgy mint a

Nyanza-tó partján, a moszkitók sűrű felhő gyanánt fedték be a földet, Joe is szúrásokkal

elborítva jött vissza a fáról, de azért nem bosszankodott, természetesnek találván ezen eljárást

a moszkitók részéről.

A doktor azonban, aki kevésbé volt optimista, oly hosszúra bocsátotta a horgonykötelet, amint

csak lehetett, hogy meneküljön ezen tolakodó rovaroktól, melyek őket nyugtalanító züm-

mögéssel röpködték körül.

Ő a tó magasságát a tenger színe fölött éppen úgy, mint Speke kapitány háromezer hétszáz

ötven lábban állapította meg.

- Itt tehát egy szigeten vagyunk, - mondá Joe vakarózva, hogy a körme majd leszakadt.

- Kár is volt ezt meg nem kerülni, - felelé a vadász - mert eltekintve ezen kedves bogárkáktól,

itt élő lénynek semmi nyoma.

- De a szigetek, melyekkel a tó be van hintve, - jegyzé meg doktor Fergusson - víz alá merült

dombok csúcsai; örülhetünk, hogy itt találhatunk menedéket, mert a partokat vad törzsek

lakják. Aludjunk tehát, ha az ég csendes éjszakával ajándékoz meg.

- Hát te nem fekszel le, Sámuel?

- Nem lennék képes szememet behúnyni. Gondolataim elüznék az álmot. Holnap, barátim, ha

a szél kedvez, egyenest északnak utazunk és lehet, hogy felfedezzük a Nílus forrásait, melye-

ket már oly régóta hiába keresnek. Oly közel a nagy folyó forrásaihoz - én nem tudok aludni.

Kennedy és Joe, kiket nem izgatott fel annyira a tudományos elragadtatás, csakhamar csen-

desen szunnyadtak a doktor őrizete alatt.

Szerdán, ápril 23-án, a Victoria négy órakor reggel már útrakészen állott a borongós ég alatt,

az éj csak lassan virradt a tó vize felett, melyet sűrű köd borított; de egy erős szélroham csak-

hamar széjjel kergette a nyomasztó levegőt. A Victoria néhány percig ingadozott, hol ide, hol

oda, végre azonban elindult egyenesen észak felé.

Fergusson doktor tapsolt örömében.

- Jó úton vagyunk - mondá. - Ma vagy soha meglátjuk a Nílus-forrásait; itt megyünk át az

egyenlítőn és a mi féltekénken leszünk.

- Ohó, uram, - mondá Joe, - hát csakugyan itt megy át az egyenlítő?

- Itt bizony, fiam!

75

- Akkor már bocsánat uram, de csak mégis meg kellene egy kicsit szentelni.

- Legyen, - felelé a doktor nevetve - egy üveg grog nem a világ; de te csakugyan olyan hasznát

veszed a geografiának, ami nem is éppen rossz.

Így tartották meg ünnepélyesen a Victorián az átkelést az egyenlítőn keresztül.

Gyorsan repültek előre; nyugatról alacsony és lejtős partok vonultak el, túl rajtok emelkedtek

Uganda és Usoga fennsíkjai. A szél sebessége rendkívül emelkedett, közel harminc mérföldet

haladtak óránként.

A fenekestől felkavart Nyanza vizei tajtékzottak, mint akár a tenger hullámai. Némely kavargó

örvény után ítélve, mely még akkor is sokáig gyűrűzött, mikor a szél elállott, a doktor arról

győződött meg, hogy a tónak hellyel-közzel nagyon mélynek kell lenni. Alig láttak meg egy-

két hitvány bárkát a gyors átkelés alatt.

- E tó, a mint magas fekvéséből látni lehet, - mondá a doktor - Afrika keleti része folyóinak

természetes nagy víztartója; az ég megtéríti nekik esőben, amit elvesz tőlük a hosszú úton való

kipárolgásban. Most már bizonyosnak látszik előttem, hogy a Nílus e tóból ered.

- Majd meglátjuk - viszonzá Kennedy.

Kilenc óra felé a keleti parthoz közeledtek, mely elhagyatottnak és erősnek látszott. A szél

kissé keletnek fordult és láthatóvá lett a tó másik partja, mely akképpen kanyarodott, hogy a

szélesség 2° 40’ felé igen tompa szög alatt ért véget. Magas, sziklás hegyek tüntek fel a

Nyanza ezen oldalán, melyeknek szakadékai közül egy-egy tajtékzó patak tört utat magának.

Mialatt doktor Fergusson hajója kormányzásával vesződött, egyúttal kíváncsian fürkészve

hordozta végig szemeit.

- Nézzétek, - kiáltá - oda nézzetek barátim! az arabok elbeszélései helyesek. Ők egy nagy

folyóról beszélnek, melybe az Ukeréwe-tó üríti ki észak felé vizeit. Lám, e folyó létezik, itt

van alattunk és oly gyorsasággal zuhan le a szikla medrébe, mely vetekedik a mi sebessé-

günkkel. És a víz, mely lábaink alatt elrohan, bizonyára a Földközi-tenger hullámaival vegyül

össze; ez itt a Nílus!

- A Nílus! - ismétlé Kennedy, kit Fergusson lelkesült öröme szintén magával ragadt.

- Éljen a Nílus! - kiáltá Joe, aki mindig szívesen kiáltott éljent, mikor jó kedve volt.

A rejtélyes folyam lefolyását hellyel-közzel óriási sziklatömbök gátolták; a víz tajtékzott,

zuhatagok és rohanó árak keletkeztek, melyek Fergussont még inkább megerősítették ama

nézetében, hogy itt van a Nílus forrása. A környező hegyekről számos tajtékzó vad hegyi pa-

tak zuhogott alá. A földből vékony vízsugarak lövelték fel egymást keresztezve, gyorsaságban

versenyezve és mind sietett a folyó medre felé, mely azokat magához véve, egyszerre

folyammá növekedett.

- Valóban, ez a Nílus! - ismétlé a doktor a meggyőződés hangján. - Úgy nevének, mint vizei-

nek eredete gyakran tűzbe hozta a tudósokat. Leszármaztatták a görög, kopt és szanszkrit

nyelvekből,6 de hát most már egyre megy, rájöttünk forrásainak titkára.

- Dehát - mondá a vadász - miről tudjuk meg, hogy ez az a folyó, melyet az északi rész utazói

kikutattak?

6 Egy byzanti tudós szerint a Neilos szó számot jelent. N annyi mint 50, E = 5, I = 10, L = 30, O = 70,

S pedig 200, összesen 365 = ahány nap van az esztendőben.

76

- Biztos, csalhatatlan és megcáfolhatatlan bizonyítékaink lesznek arra nézve is, ha a szél még

csak egy óráig kedvez - felelé Fergusson.

A hegyek szétnyíltak, helyet adva számtalan falunak, melyek szézám, durrá és cukornád-

ültetvényekkel voltak körülvéve. Ezen vidék néptörzsei izgatottaknak és ellenségeseknek

látszottak; inkább harcra, mint imádásra készültek és inkább idegeneket, mint isteneket

szimatoltak a jövevényekben, mintha a Nílus forrásainak fölfedezését rajtok elkövetett

tolvajlásnak vették volna. A Victoria magasan tartózkodott, puskáiknak lőtávolán túl.

- Itt nem lesz könnyű leszállani - mondá a skót.

- Annál rosszabb a bennszülöttekre nézve, - felelé Joe - megfosztjuk őket a mi kellemes

társaságunktól.

- Pedig hát mégis le kell szállanom, - válaszolá doktor Fergusson - ha csak egy negyedórára is.

E nélkül meg nem állapíthatom fölfedezésünk eredményeit.

- Hát csakugyan meg kell ennek lenni, Sámuel?

- Bizony meg és leszállunk, ha fegyvereinket kellene is használnunk.

- Ez engemet illet - felelé Kennedy, fegyverét simogatva.

- Amikor kívánja uram - mondá Joe, harcra készen.

- Nem lesz az első eset, - felelé a doktor - hogy fegyveres kézzel kell szolgálni a tudomány-

nak, megesett ez egy francia tudóssal is a spanyol hegységekben, midőn a föld délkörének

mérésével foglalkozott.

- Légy nyugodt Sámuel és bízd csak magadat a te két testőrödre.

- Ott vagyunk-e már, uram?

- Még nem. Előbb még felszállunk, hogy a vidék alakulását jobban szemügyre vehessük.

A hidrogén kiterjeszkedett és mintegy tíz perc mulva a Victoria kétezerötszáz lábnyi

magasban lebegett a föld felett.

Onnan ki lehetett venni a patakoknak egész hálózatát, melyeket a folyó befogadott medrébe.

Még nyugat felől is számtalan domb és termékeny mező között több patak sietett arra felé.

- Már csak vagy kilencven mérföldre vagyunk Gondokorótól - mondá a doktor, térképére

mutatva - és csak vagy ötven mérföldnyire ama ponttól, ameddig az észak felől jövő utazók

eljutottak. Közeledjünk vigyázva a föld felé.

A Victoria több mint kétezer lábbal lebocsátkozott.

- Most barátim, legyetek mindenre készen.

- Készen vagyunk - felelé Kennedy és Joe egyszerre.

- Helyes.

A Victoria követé a folyó folyását csaknem száz lábnyi magasban. A Nílus e helyen mintegy

ötven öl szélességű volt, partjain sűrűn feküdtek a falvak, a nép pedig bámulva követte a

léghajó haladását. Az északi szélesség második fokánál a folyó mintegy tíz láb magas vízesést

képez és útját vágja a hajózásnak.

- Ime a Debono által leírt vízesés - mondá Fergusson.

77

A folyó medre kiszélesedett és számtalan szigetkék képződtek rajta, melyeket Fergusson majd

hogy el nem nyelt szemeivel, mintha keresne egy pontot, melyet mindeddig nem bírt föl-

fedezni.

Néhány négert, kik egy bárkán eveztek a Victoria alatt, Kennedy egy lövéssel üdvözölt, mely

őket nem érte ugyan, de arra indítá, hogy iparkodjanak mielőbb a partot elérni.

- Szerencsés utat! - kiáltá nekik Joe - ha nekik volnék, vissza sem jönnék és kerülném a

szörnyeteget, mely a magasból csakúgy szórja a mennyköveket.

Fergusson egyszerre csak megragadta látcsövét és a folyó közepén lévő kis szigetek egyikére

mutatott.

- Négy fa! - kiáltá - látjátok oda lent.

A sziget szélén csakugyan négy fa állott magában.

- Ez Benga szigete, csakugyan az - tevé hozzá.

- No és aztán? - kérdé Dick.

- Itt szállunk le, ha Isten is úgy akarja.

- De a sziget, úgy látszik, nem lakatlan, uram! látok néhány vadembert.

- Joenak igaza van, ha nem csalódom, amott látok néhány vadembert.

- Majd elszalasztjuk, az nem lesz nehéz - felelé Fergusson.

- Áll! - mondá a vadász.

A nap éppen zenitjén állott; a Victoria közeledék a szigethez.

A négerek, akik a Makadó-törzshöz tartoztak, erőteljes ordítozást vittek véghez; egynémelyi-

kök erősen rázta a levegőben fakéregből készült fövegét. Kennedy célba vett ily föveget, tüzelt

és a föveg kirepült az illető kezéből.

Erre általános lett a megfutamodás. A bennszülöttek a folyóba ugráltak és úszva kerestek

menekülést; a két parton azonban golyózápor és nyílfelhő keletkezett, de a léghajónak nem

lett tőle baja; horgonya megakadt egy jó mély sziklahasadékban. Joe lebocsátkozott a földre.

- Vigyázz a létrára, - kiáltá a doktor Joenak - te pedig Kennedy velem jösz.

- Mi a szándékod?

- Szálljunk ki, tanura van szükségem.

- Jó, itt vagyok.

- Joe, jól vigyázz!

- Legyen nyugodt, uram, jót állok mindenért.

- Hát menjünk, Dick - mondá a doktor, mikor a földre lépett.

Azután magával vitte útitársát egy sziklacsoport felé, mely a sziget hegyfokán állott, ott egy

darabig keresett, a bokrokat türelmetlenül széjjel tologatta és megvérezte rajtok kezeit.

Egyszerre élénken megragadta a vadász karját.

- Ide nézz - mondá.

- Két betű - kiáltá Kennedy.

78

Csakugyan két betű volt egy sziklalapba jó mélyen bevésve. Egészen világosan látható volt:

A. D.

- A. D. - folytatá a doktor - ez Andrea Debono. Azon utazó kezeírása, aki a legtovábbra hatolt

fel a Níluson.

- Ez megcáfolhatatlan, Sámuel barátom.

- Meg vagy most már győződve?

- Igen, ez a Nílus, nem lehet benne kétség.

A doktor még egyszer jól megnézte a becses kezdőbetűket, pontosan lerajzolta azok alakját és

nagyságát.

- És most vissza a gömbhöz! - mondá.

- Siessünk, mert ott látok több bennszülöttet, akik vissza akarnak jönni.

- Most már nem bánom; ha a szél még néhány óráig észak felé hajt, elérjük Gondokorót és ott

kezet szoríthatunk honfitársainkkal.

Tíz perccel később a Victoria ismét büszkén emelkedett az ég felé, a doktor pedig a siker

jeléül kitűzte Anglia címeres lobogóját.

79

TIZENKILENCEDIK FEJEZET.

A Nílus. - A reszkető hegy. - Emlék a vidéknek. - Az arabok meséi. - A nyám-nyámok. -

Joe értelmes gondolatai. - A Victoria laviroz. - Léghajózások. - Blanchard asszony.

- Merre tartunk most? - kérdé Kennedy, amint látta, hogy barátja az iránytűt nézi.

- Észak-északnyugatnak.

- De az ördögbe! ez akkor nem észak.

- Nem Dick! nehezen is hiszem, hogy elérjük Gondokorót; sajnálom, de utóvégre össze-

köttetésbe hoztuk a keleti kutatásokat az északiakkal, tehát nem panaszkodhatunk.

A Victoria lassanként távolodott a Nílustól.

- Vessünk még egy tekintetet, - mondá a doktor - ezen még túl nem haladott szélességi fokra,

melyet a rettenthetlen utazók eddig át nem léphettek. Bizonyára itt vannak azon hozzá-

férhetetlen néptörzsek, melyekről Petherick, d’Arnaud, Miani beszélnek, valamint Lejean is, a

fiatal utazó, kinek a Nílus felső folyásáról a legjelesebb munkát köszönhetjük.

- A mi fölfedezéseink tehát, - kérdé Kennedy - megegyeznek a tudomány föltevéseivel?

- Tökéletesen. A fehér folyónak, a Bahr el Abiadnak forrásai el vannak rejtve egy tengernyi

nagy tóban, ott van az eredete; a költészet természetesen itt veszíteni fog, mert a folyók e

királyának szerettek mennyei eredetet tulajdonítani. A régiek Oceánnak hítták és azt hitték,

hogy egyenesen a napból ered. De hát az ilyen hitből engedni kell és elfogadni, amire a

tudomány megtanít. Mert meglehet, hogy tudósok nem lesznek mindig, de költők igen.

- Ime, megint egy vízesés! - mondá Joe.

- Ezek a Makedo-i vízesések három szélességi fokon. Nagyszerűen összevág! Miért is nem

követhettük még néhány órán át a Nílus folyását!

- És itt lent alattunk - mondá a vadász, - látom egy hegynek a csúcsát.

- Ez a Longwek hegy, az arabok «reszkető hegye», Debono átkutatta ezt az egész vidéket Latif

effendi név alatt. A Nílus mentén lakó népek hadilábon állanak egymással és egymás ellen

irtóháborút folytatnak. Képzelhetitek a veszélyt, mellyel dacolnia kellett.

A szél a Victoriát északnyugat felé hajtotta. Hogy a Longwek hegyet kikerüljék, alacsonyabb

légáramot kellett fölkeresni.

- Barátim, - mondá a doktor két társának - tulajdonképen csak most fogjuk igazán megkezdeni

felfedező utazásunkat Afrikában. Eddig csak megelőzőink nyomdokait követtük. Most jutunk

csak egy eddig ismeretlen világba. Nem fog-e bátorságunk cserben hagyni?

- Soha - felelék egyhangúlag Dick és Joe.

- Előre tehát, Isten nevében!

Tíz óra tájban este utazóink hegyszakadékok, erdők és szétszórt falvak felett megérkeztek a

reszkető hegy oldalához és annak lankás lejtői mellett elvitorláztak.

E nevezetes napon, ápril 23-án, tizenöt órai menet után sebes széltől hajtatva, több mint

háromszáz mérföldet bejártak.

80

De az út ezen többi része szomorú hangulatban ment véghez. Teljes csend honolt a csónak-

ban. Lehet, hogy doktor Fergusson teljesen el volt foglalva fölfedezéseivel, lehet, hogy két

társa ezen ismeretlen vidékek átutazásán jártatta az eszét; kétségkívül belevegyült mindebbe a

visszaemlékezés Angliára és a távolban levő barátokra. Egyedül Joe mutatott gondatlan meg-

nyugovást, egészen természetesnek találván, hogy hazáját az ember nem viheti mindenütt

magával; - de Fergusson és Dick iránt való tiszteletből ő sem törte meg a hallgatást.

Este tíz órakor a Victoria kikötött a reszkető hegy7 másik oldalán; rendesen megvacsoráltak és

aludni tértek, egymást felváltva az őrségen.

Másnap reggel az alvás után derültebb lett a hangulat; gyönyörű idő volt, a szél a kellő

oldalról fújt és a Joe mókáitól fűszerezett reggeli visszahozta a jó kedvet.

A vidék, melynek most nekiindultak, rengeteg nagy: egyfelől a Holdhegyek, másfelől Darfur

hegyei határolják; lehet körülbelül akkora, mint egész Európa.

- Most át fogjuk utazni az úgynevezett Usoga országot; a geográfusok azt állítják, hogy Afrika

belsejében egy nagy mélyedés, egy óriási belföldi tenger volna. Meglátjuk, mennyire jogosult

e föltevés.

- De hogyan jöhettek ezen föltevésre? - kérdé Kennedy.

- Az arabok meséi után. Ezek az emberek szeretnek mesélni, talán nagyon is szeretnek.

Némely Kazéba vagy a nagy tavakhoz érkezett utazók láttak rabszolgákat, akik a földrész

belsejéből valók voltak; - ezeket kikérdezték az ő országuk felől, ezek elbeszéléseiből aztán

összevetés útján állították össze a rendszereiket. Az ilyesmikben alapjában véve mindig van

valami igaz és amint láttuk, például a Nílus forrásait illetőleg nem csalatkoztak.

- Egészen helyesen - felelé Kennedy.

- Ezen közlemények alapján megpróbáltak térképeket összeállítani. Én is ezen utak egyikét

szándékozom követni, hogy esetleg helyesbítsem.

- Vajjon lakott-e ez a nagy vidék? - kérdé Joe.

- Kétségkívül, de csak gyéren.

- Azt magam is gondoltam.

- Ezeket a szétszórt néptörzseket általában a niám-niám nevezet alatt foglalják össze, amely

szó tulajdonképpen csak hangutánzat, a rágcsálás és kérődzés hangját adja vissza.

- Helyes! - mondá Joe - niám! niám!

- Jó szolgám, ha te magad adnál ezen utánzatra okot - mindjárt nem találnád valami nagyon

helyesnek.

- Hogyan érti azt uram?

- Mert ezen népségeket emberevőknek tartják.

- És igaz az?

- Igaz bizony, sőt azt is állították, hogy ezen bennszülötteknek, mint a többi négylábúnak,

farkuk is van, de csakhamar rájöttek, hogy testüknek ezen függeléke tulajdonképpen azokon a

bőrökön van, melyet öltözet gyanánt viselnek.

7 A hagyomány szerint a hegy megreszket, a hányszor egy muzulmán lábát ráteszi.

81

- Annál rosszabb; - a fark nagyon pompás lehet a moszkitókat elkergetni.

- Az meglehet, Joe, hanem hát ez a mesék országába tartozik, mint a kutyafejek, melyeket

Brun-Rollet utazó némely néptörzseknek tulajdonított.

- Kutyafej? Hát ez is nagyon jó ugatni és az emberevők jó hasznát vehetik.

- Ami azonban szerencsétlenségre igaz; azaz, hogy ezen népek valóban emberhús után sová-

rognak.

- Én csak azt óhajtom, - mondá Joe, - hogy ne kapjanak énrám valami különös étvágyat.

- Lám-lám! - mondá a vadász.

- Pedig az úgy van, Dick úr! - ha arra kerülne a sor, hogy engem felfaljanak, akkor legalább

óhajtanám, hogy az önnek hasznára és uram javára szolgálna; de hogy ezeket a négereket

ingyen hizlaljam, meghalnék szégyenemben!

- Helyes, derék Joe, - mondá Kennedy - hallottuk, amit mondtál, alkalomadtán majd gondo-

lunk tereád.

- Szolgálatjukra uraim.

- Joe csak azért beszél, - jegyzé meg a doktor - hogy jól etessük és jó kövérre hizlaljuk.

- Meglehet, - felelé Joe - hisz az ember oly önző.

Délután az ég forró párákba burkolózott, mely a földből szállt felfelé. A borult égboltozat

miatt alig lehetett a földön lévő tárgyakat megkülönböztetni; a doktor tehát, nehogy valami

kiálló sziklacsúcsba ütődjenek, öt órakor jelt adott a megállapodásra.

Az éj minden baj nélkül mult el, de a nagy homály miatt meg kellett kétszerezni az őrködést a

sötét éjszakában.

Másnap reggel az egyenlítői passzátszél erősen kezdett fújni, úgy hogy a gázzal egészen meg

nem telt és ennélfogva feszesre nem duzzadt léggömb ráncaiban egész orgonálást vitt véghez

és azt feszegetni, sőt kiszakítani iparkodott. Kivált keményen ostromolta azt a részt, melyen a

csőkémények hatoltak be a gömb üregébe; kötelekkel kellett azokat megerősíteni, amit Joe

szokott ügyességgel hajtott végre.

Megállapította egyúttal, hogy a gömb alsó nyílása légmentesen zárva maradt.

- Ez két okból fontos ránk nézve - mondá doktor Fergusson. - Először elkerüljük a ránk nézve

nagyon becses gáz kiömlését, másodszor nem hagyunk magunk körül gyúlékony cafrangokat,

melyek még utóvégre tüzet foghatnának.

- No biz ez borzasztó egy eset volna.

- Lebuknánk akkor? - kérdé Dick.

- Lebukni éppen nem; a gáz csendesen kiégne és mi lassan ereszkednénk a földre. Hasonló

baleset érte Blanchard asszony francia léghajósnét. Léghajója egy tűzijáték meggyujtásától

tüzet fogott, de azért le nem bukott és életét is kétségkívül megmentette volna, ha csónakja

véletlenül egy kéménybe nem ütődik és ő abból a földre nem zuhan.

- Reméljük, hogy ilyesmi nem fog rajtunk megesni - mondá a vadász. - Eddig legalább utunk

nem látszik veszélyesnek; én legalább nem látok semmi okot arra, hogy baj nélkül el ne érnők

célunkat.

82

- Én sem, kedves Dick; a légi utazásoknál előfordult balesetek egyébiránt csaknem mindig a

léghajósok vigyázatlansága vagy készülékük hibás szerkezete miatt történtek. Több ezernyi

légutazás közül alig fordult elő húsz oly eset, mely halállal végződött volna. Az indulások és

kikötések általában a legveszélyesebbek: ily esetekben tehát nem szabad semmi óvintézkedést

sem elmulasztani.

- Itt a reggeli ideje, - mondá Joe - egyelőre meg kell elégednünk kávéval és füstölt hússal, míg

Kennedy úr valami jó alkalmat talál, hogy bennünket vadpecsenyével jól megvendégelhessen.

83

HUSZADIK FEJEZET.

A mennyei palack. - A fügepálmák. - A «mamouth trees». - A hadifa. - A szárnyas fogat. -

Két néptörzs harcban. - Vérfürdő. - Isteni közbelépés.

Erős forgószél kerekedett. A Victoria erősen lavirozott a levegőben. Majd észak, majd dél felé

ide-oda hajtatva, nem bírt állandó légáramlatra akadni.

- Mi nagyon gyorsan repülünk, de azért mégsem jutunk előre - mondá Kennedy, nézve az

iránytű gyakori ingadozásait.

- A Victoria, - felelé Sámuel - óránként mintegy tizennyolc mérföldnyi utat tesz meg. Hajolja-

tok le és nézzétek, mily sebesen szalad el a föld lábaink alatt. Ez az erdő pedig mintha nekünk

akarna rohanni.

- Már tisztás lett az erdőből - felelé a vadász.

- A tisztásból meg falu - folytatá Joe néhány pillanat mulva. - Ugyancsak látni bámuló néger-

pofákat!

- Az természetes - felelé a doktor. - A francia parasztok, midőn először láttak léggömböt,

lőttek rája, mert levegőbeli szörnyetegnek tartották; ne vegyük hát rossz néven a szudáni

négertől, ha szemét-száját eltátja.

- Engem uccse! - mondá Joe, midőn a Victoria egy falu felett, mint egy száz lábnyi magasban

áthaladt - szeretnék nekik engedelmével uram, egy üres palackot ledobni: ha épen odaér,

imádni fogják; ha pedig összetörik, darabjait elviszik magoknak talizmánul.

Ezt mondván, kidobta a palackot, mely lent ezer darabra tört és a bennszülöttek nagy lármát

csapva, rohantak be gömbölyű kunyhóikba.

Kissé távolabb Kennedy egyszerre felkiáltott.

- Nézzétek csak azt a különös fát, felül más fajta, alul meg megint más.

- Csakugyan, - mondá Joe - ebben az országban az egyik fa a másik hegyibe nő.

- Ez nem egyéb, - felelé a doktor - mint egy fügefa törzse, melynek tetején egy kis termő föld

verődött össze. Egy szép napon a szél odadobott egy pálmamagot és az ott kikelt és díszlik,

mint a legjobb földben.

- Pompás egy divat, - mondá Joe - ezt Angliában is meg fogom honosítani; a londoni par-

kokban az jól fogja magát kivenni; nem is tekintve, hogy így mennyire lehetne szaporítani a

gyümölcsfákat, új kerteket lehetne plántálni a fák tetején, ez volna valami a kisbirtokosoknak!

E pillanatban a Victoriának több mint háromszáz lábnyira kellett emelkedni, hogy kikerül-

hessenek egy óriási magas fákból álló erdőt, melyet százados banánok képeztek.

- Mily nagyszerű fák! - kiálta Kennedy - nem tudok magamnak képzelni valami szebbet ezen

tisztes erdőknél. Nézd csak nézd Sámuel!

- E banánok magassága valóban bámulatos, kedves Dick, de azért az új világ erdeiben nem

volnának éppen valami különösek.

- Hogyan? hát még magasabb fák is léteznek?

84

- Kétségkívül, ilyen például a «mammouth trees». Kaliforniában akadtak egy cédrusra,

melynek magassága négyszázötven láb volt, oly magasság, mely túlhaladja a parlament

épületének tornyát, sőt a nagy egyiptomi gúlákat is. Tövénél százhúsz láb volt a kerülete és

fája gyűrűi mutatták, hogy már több mint négyezer éves.

- No uram! ezen nincs mit csodálkozni, ha az ember négyezer esztendeig él, akkor csak ráér

nagyra nőni.

Míg a doktor ezt elbeszélte és Joe felelt rá, az erdő már eltűnt és helyette egy körben épült

nagy kunyhócsoport tűnt elő. A kör közepén egy nagy fa állott magában és Joe felkiáltott:

- No ha ez a fa is már négyezer év óta terem ilyen virágokat, nem gratulálok neki.

És egy óriási sycomorfára mutatott, melynek a törzse csaknem eltűnt egy rakás embercsont

alatt. A virágok, melyekről Joe szólott, frissen levágott emberfejek voltak, tőrökkel odatűzve a

fa kérgéhez.

- Ez a kannibálok hadifája - mondá a doktor. - Az indiánok lehuzzák a fejről a bőrt - itt

levágják az egész fejet.

- Már amilyen a divat! - mondá Joe.

A falu a véres fejekkel csakhamar letűnt a láthatáron, azonban egy másik, kissé távolabb nem

kevésbbé visszataszító látványt nyujtott; félig elrágott hullák, szétmálló csontvázak, itt-ott

szétszórt emberi tagok voltak odavetve a sakálok és a hiénáknak.

- Ezek bizonyára a gonosztévők holttestei; Abessziniában is az a szokás, hogy kiteszik őket a

vadállatoknak akik azokat szépen felfalják, miután előbb a nyakukat elharapva, megölték.

- Ez sem kegyetlenebb az akasztásnál, - mondá a skót - csak csúnyább, ez az egész.

- Afrika déli részében pedig, - folytatá a doktor - bezárják a gonosztévőt a saját kunyhójába

állataival sőt családjával együtt, és azt a fejére gyujtják, - ott ég el együtt minden. Ez bizony

nagy kegyetlenség, de azért megengedem Kennedyvel együtt, hogy az akasztófa, ha nem is oly

kegyetlen, de azért éppoly embertelen.

Joe kitűnő éles szemeivel most egy falka húsevő madarat fedezett fel a láthatáron.

- Ezek sasok, - mondá Kennedy, - fölismerve őket a messzelátóval - nagyszerű madarak,

éppoly sebesen repülnek, mint a mieink.

- Isten őrizzen bennünket azok támadásaitól, - mondá a doktor - ezek félelmesebbek ránk

nézve a vadállatoknál és vad néptörzseknél.

- Ugyan? - gúnyolódék a vadász - majd elkergetném őket néhány puskalövéssel.

- Nem szeretném, kedves Dick, segítségedet igénybe venni; a mi léggömbünk szövete nem

bírna ellentállani éles csőreiknek; azt hiszem, hogy szerencsére a mi gépünk inkább elriasztja,

mint magához csábítja ezeket a rettenetes madarakat.

- Hohó! nekem egy eszmém van, - mondá Joe - az eszmék ma tucatszámra kóvályognak a

fejemben. Ha volna egy fogatunk ily szárnyasokból, befoghatnók őket csónakunkba és így

kocsikáznánk a levegőn keresztül!

- Erről komolyan is volt már szó, - felelé a doktor - de én nem tartom megvalósíthatónak,

mivel ezek a madarak természettől nagyon nyakasak.

85

- Be lehetne őket tanítani, - folytatá Joe - zabola helyett ellenzőkkel kellene őket ellátni, hogy

csak előre lássanak, mert egy szemmel csak vagy jobbra vagy balra tudnának repülni, vakon

meg sehová sem.

- Engedj meg, jó Joe, de nekem többet ér egy kedvező szél a te sasfogatodnál; annak nem kell

falni adni és a mellett mégis biztosabb.

- Megengedem uram, de az eszme mégsem rossz.

Dél lett; a Victoria egy idő óta lassította haladását, a vidékek most már csak tovasétáltak

alattok és nem rohantak el.

Utazóink egyszerre nagy lármát és sikongást hallottak: letekintettek és a sík mezőn egy

valóban megrendítő látvány terült szemük elé.

Két néptörzs állott egymással elkeseredett harcban és egész nyílfelhők röpködtek ide-oda a

levegőben. A küzdők benne lévén az öldöklésben, nem is vették észre a Victoria megérke-

zését; lehettek vagy háromszázan; ember ember ellen, összekeveredve. A legtöbb a sebesültek

vérétől borítva, melyben henteregtek, véres, utálatos látványt nyujtott a szemnek.

A léghajó megjelenésére kissé abbahagyták; az ordítás megkétszereződött, néhány nyíl repült

a csónak felé, és azok egyike elég közel, hogy Joe elkaphatta kezével.

- Emelkedjünk fel az ő lőtávolukból - kiáltá doktor Fergusson. - Semmi bolondozás! nem

szabad magunkat ilyesminek kitenni.

Az öldöklés mindkét részről ismét folytatódott csatabárdokkal és a sagájokkal; mihelyt egy

ellenség a földre terült, ellensége sietett a fejét levágni; a nők szintén, kik benne voltak a

tolongásban, összegyüjtötték a véres fejeket, rakásra hordták a csatatér két oldalán és nem

egyszer össze is verekedtek az utálatos troféumokon.

- Iszonyú látvány! - kiáltá Kennedy mély undorral.

- Utálatos fickók, - mondá Joe - pedig ha egyenruha volna rajtok, csak olyanok volnának, mint

a világ többi harcosai.

- Én dühös vágyat érzek közbelépni - felelé a vadász, megragadva karabélyát.

- Ne tedd! - szóla élénken a doktor - ne avatkozzunk abba, amihez semmi közünk. Hát tudod-e,

melyik félnek van közülök igaza, hogy a gondviselés szerepét akarod játszani. Inkább mene-

küljünk mielőbb e visszataszító látvány elől! Ha a nagy hadvezérek így áttekinthetnék

hőstetteik színterét, talán elmenne a kedvök a vérontástól és hódításoktól.

E vad törzsek egyikének főnöke kitünt atlétai termete és herkulesi ereje által. Az egyik

kezével lándzsáját szúrta az ellenség sűrű csoportjába, a másikkal pedig erős fejszecsapásokat

osztogatott. Éppen e pillanatban eldobta vértől pirosló sagáját, rárohant egy sebesültre, egy

csapással levágta annak karját, ezt a kart a másik kezébe ragadta és a szájához vive, mohón

beleharapott.

- Ó az utálatos bestia, - mondá Kennedy - tovább ki nem állom.

És a harcos egy golyótól találva, hátra bukott.

E rögtöni elbukásra ámuló rémület fogta el annak harcosait, e természetfölötti halál elrettenté

őket, míg ellenfeleinek újból feltüzelte bátorságát és néhány másodperc alatt a harcosok fele

elhagyta a csatatért.

- Keressünk feljebb egy légáramlatot, mely bennünket innen tovaragadjon, - mondá a doktor -

undorodom e látványtól.

86

De az nem ment oly hamar, még látnia kellett, hogy esett neki a győztes néptörzs a halottak és

sebesülteknek, hogy veszekedett a még meleg húson és mily falánkan lakmározott rajta.

- Pfuj! - rázkódott össze Joe - ez undorító!

A Victoria felduzzadva emelkedett, az őrjöngő horda lármája követte még egy pillanatig; de

végre dél felé tartva, eltávozott ezen vérfürdő és kannibálizmus színhelyéről.

A talaj, mely fölött őket a kedvező szél tova ragadta, változatos képet mutatott, át- meg át-

szegve számtalan és mind keletre siető folyótól, valószínűleg a Nu tavát és a gazellák folyóját

gazdagítva vizével, melyekről Lejean Vilmos oly csodás dolgokat mesélt.

Az éj beállt és a Victoria horgonyt vetett a hosszúság 27° és az északi szélesség 4° 20’ alatt,

miután százötven mérföldet haladtak előre.

87

HUSZONEGYEDIK FEJEZET.

Különös zörej. - Éjjeli támadás. - Kennedy és Joe a fán. - Két lövés. - Segítség! segítség! -

Francia válasz. - Megvirrad. - A hittérítő. - A szabadítás terve.

Egészen besötétedett. A doktor nem vizsgálhatta meg a vidéket, a horgony egy igen magas

fába volt erősen beakadva, melynek alakja a sötétben alig volt kivehető. Fergusson szokása

szerint kilenckor átvette az őrséget, éjfélkor felváltotta őt Kennedy.

- Vigyázz, Dick, jól vigyázz!

- Talán valami baj készül?

- Nem, de mintha valami különös zajt hallottam volna alattunk; nem tudom biztosan, hová vitt

bennünket a szél; különös óvatosság nem fog ártani.

- Bizonyosan vadállatokat hallottál ordítani.

- Nem, az egészen más volt. Szóval, a legkisebb feltűnő jelre rögtön költs fel bennünket.

- Meglesz.

Miután a doktor még egyszer figyelmesen hallgatózott, nem hallván semmit, leheveredett

fekhelyére és nemsokára elaludt.

Az ég sűrű felhőkkel volt borítva, szellő sem lebbent a levegőben. A Victoria, bár csak egy

horgony tartotta, legkevesebb ingadozást sem árult el.

Kennedy karjával a csónakra dűlve, úgy hogy a fűtőkészüléket szemmel tarthassa, lebámult a

csendes sötétségbe, fölnézett a láthatárra és mint az nyugtalan és elfogódott lelkeknél elő

szokott fordulni, néha úgy tetszett neki, mintha néha egy bolygó fény villant volna meg. Sőt

egy pillanatban egész határozottan úgy rémlett neki, mintha az mintegy kétszáz lépésnyi

távolban mutatkozott volna; de csak rövid felvillanás volt, amire nem következett semmi.

Kétségkívül azon fénylátományok egyike volt az, melyek nagy sötétben a szemben szoktak

létrejönni.

Kennedy ismét megnyugodott, és folytatta határozatlan szemlélődéseit, midőn egyszerre éles

fütty hasította át a levegőt.

Valami állat kiáltása volt-e ez? talán egy éji madáré? vagy emberi ajakról származott?

Kennedy bár tisztában volt a helyzet komolyságával, még nem akarta felkölteni társait; de

nem titkolta maga előtt, hogy vagy emberek vagy vadállatok lehetnek a közelben, tehát meg-

nézegette fegyvereit és az éjjeli messzelátóval szemein, újra belebámult a sötétségbe.

Nemsokára mintha látta volna, hogy alatta határozatlan alakok másznak a földön a fa felé és

egy holdsugárnál, mely pillanatra áttört a felhők hasadékain, határozottan fölismert egy

csoportot, melynek árnyéka ide-oda vetődött.

A kutyafejű majmokkal való kaland jutott eszébe, megérinté kezével a doktor vállát; ez rögtön

ébren volt.

- Csitt! - mondá Kennedy - beszéljünk csendesen.

- Valami baj van?

- Igen, költsük fel Joet.

88

Amint Joe fölkelt, a vadász elbeszélte, mit látott.

- Megint azok az átkozott majmok? - mondá Joe.

- Meglehet, de tegyük meg óvintézkedéseinket.

- Joe és én - mondá Kennedy - majd leszállunk a létrán a fára.

- Addig pedig én - felelé a doktor - megteszem a kellő intézkedést, hogy rögtön felszáll-

hassunk.

- Helyes.

- Tehát menjünk le, - mondá Joe.

- Ne használjátok a fegyvert, csak az utolsó szükségben. - mondá a doktor - nem jó elárulni

jelenlétünket e pusztaságban.

Dick és Joe csak fejbólintással válaszolt. Zörej nélkül lecsúsztak a fára és egy ágvillán,

melyen a horgony is fennakadt, fedett állást foglaltak el.

Néhány pillanatig némán és mozdulatlanul hallgatóztak a lombok között. Egyszerre a gallyak

halk recsegésére Joe megragadta a skót kezét.

- Nem hallja?

- De igen, felénk közeledik.

- Ha kígyó volna? A fütty amit ön hallott...

- Nem; úgy tetszik, hogy emberek voltak.

- Inkább legyenek vademberek, - mondá magában Joe - ezek a csuszó-mászók oly utálatosak!

- A zörej egyre hangosabb lesz - folytatá Kennedy néhány pillanat mulva.

- Igen; mintha fölfelé másznának.

- Vigyázz erre felé, én majd a másik felé vigyázok.

- Jó.

Mindketten egy ágon ültek egy baobabfa tetején, mely a baobabfa-erdőben kimagaslott a többi

közül; a lombok sűrűsége még növelte a homályt, nem láttak semmit; csupán Joe, mialatt a fa

alsóbb részére mutatott, súgta Kennedy fülébe.

- Négerek.

Néhány halk hangon ejtett szó jutott most a két utazó füleihez.

Joe lövésre emelte fegyverét.

- Várj, - mondá Kennedy.

A vademberek valóban felmásztak a baobabfára, minden oldalról elő meg előbukkantak

csúszva az ágakon, mint valami csúszó-mászók, csendesen, de biztosan kapaszkodva és

csakhamar elárulták ottlétüket testök bűze által, mely valami büdös zsírral volt bekenve.

Nemsokára két fej tűnt elő Joe és Kennedy szemei előtt ugyanazon ágon, melyet ők foglaltak

el.

- Vigyázz, - mondá Kennedy - tüzet!

A kettős lövés durrant, mint a mennykőcsapás és fájdalmas kiáltásokban fulladt el. Néhány

pillanat alatt eltünt az egész csorda.

89

De a vadak ordítása közül kihallatszott egy más fajta váratlan és kimagyarázhatlan kiáltás.

Egy emberi hang szólalt meg franciául.

- Segítség! segítség!

Kennedy és Joe elámulva gyorsan felhágtak a csónakba.

- Hallottátok? - mondá nekik a doktor.

- Kétségkívül, a félelmes kiáltást: Segítség! segítség!

- Egy francia ezer barbár körmei között!

- Valami utazó.

- Vagy talán hittérítő.

- A szerencsétlen, - szóla Kennedy - meggyilkolják, halálra kínozzák őt!

A doktor hiába iparkodott leküzdeni nagy felindulását.

- Semmi kétség - mondá. - Egy szerencsétlen francia került e vadak kezei közé. De el nem

megyünk innen, míg minden lehetőt el nem követtünk megszabadítására. A mi lövéseink

váratlan segélyt, a gondviselés közbelépését helyezték neki kilátásba, nem fosztjuk őt meg

ezen utolsó reménysugártól. Ugy-e bár ti is úgy találjátok?

- Az a mi nézetünk is Sámuel és készek vagyunk neked engedelmeskedni.

- Állapítsuk meg tehát tervünket és reggelre kelve, igyekezzünk őt elszöktetni.

- De hogyan távolítsuk el a semmirekellő négereket? - kérdé Kennedy.

- Abból, hogy oly gyorsan elebláboltak, azt látom, - felelé a doktor - hogy a tűzfegyvereket

még nem ismerik, nekünk tehát fel kell használnunk elámulásukat; de mielőtt valamit

tennénk, meg kell várni a hajnalt, hogy szabadítási tervünket a helyzethez alkalmazzuk.

- Ez a szegény szerencsétlen nem lehet távol, - mondá Joe - mert...

- Segítség! segítség! - ismétlé gyengébben az előbbi hang.

- A barbárok! - kiáltá Joe szerfelett felindulva - hát ha még az éjjel megölik.

- Hallod Sámuel, - vágott közbe Kennedy, a doktor karját megragadva - hát ha még az éjjel

megölik.

- Az nem valószínű barátim! Ezek a vad népségek napvilágnál ölik meg foglyaikat, napvilág

kell nekik!

- Hát ha az éjjelt felhasználnám, - mondá a skót - hogy a szerencsétlen közelébe férkőzhessek?

- Én is önnel megyek Dick úr!

- Megálljatok barátim! Ezen terv becsületére válik jó szíveteknek és bátorságtoknak, de

mindnyájunkra veszélyt hozhatnátok és mégsem használnátok annak, akit meg akarunk

szabadítani.

- De miért? - kérdé Kennedy - ezek a vadak meg vannak rémülve, széjjel vannak szórva. Nem

térnek azok többé ide vissza!

- Dick! kérlek fogadj szót, én mindnyájunk érdekében szólok, ha te elfogatnád magadat,

minden veszve volna!

90

- De ez a szerencsétlen, aki vár, aki remél! Nem felel neki senki! Senki sem siet segítségére.

Azt gondolhatja, hogy érzékei csalták meg és amit hallott, az nem volt semmi.

- Meg lehet őt nyugtatni! - válaszolá Fergusson. - Kezéből tölcsért csinált és az idegennek

nyelvén erősen belekiáltott a sötétségbe:

- Bárki légy, remélj! Három jó barát van közeledben.

Rettenetes ordítás, mely valószínűleg elnyelte a fogoly válaszát, volt a felelet.

- Megfojtják őt! meg fogják fojtani! - kiáltá Kennedy - a mi közbelépésünk csak sietteti

halálát, itt tennünk kell valamit.

- De hát mit? Dick! Mit szándékozol tenni ebben a sötétben.

- Ó bárcsak már nappal volna! - mondá Joe.

- No és mit tennénk akkor? - kérdé a doktor nyomatékos hangon.

- Mi sem egyszerűbb ennél, Sámuel, - felelé a vadász - leszállanék a földre és lövésekkel

szétkergetném e csőcseléket.

- És te Joe? - kérdé Fergusson.

- Én uram, már óvatosabb lennék, tudtára adnám a fogolynak, hogy merre felé meneküljön.

- És hogyan adnád tudtára?

- Ezzel a nyíllal, amit röptében elkaptam és amelyre egy cédulát kötnék, vagy még egy-

szerűbben, oda kiáltanám neki hangosan; hisz a négerek nem értik a mi nyelvünket.

- A ti terveitek ki nem vihetők barátim; a szerencsétlennek az volna a legnagyobb baj, ha

futásnak eredne; föltéve, hogy sikerülne neki hóhérai őrködését kijátszani. Ami pedig tégedet

illet, kedves Dick, a te terved nagy merészség mellett, felhasználva a fegyvereink által

előidézett rémületet, talán sikerülne; de ha nem ütne be, akkor el volnál veszve és egy személy

helyett kettőt kellene mentenünk. Nem, nekünk a siker minden esélyét a magunk számára kell

biztosítanunk és máskép kell cselekednünk!

- Jó! de azonnal - felelé a vadász.

- Talán meglehet! - mondá a doktor nyomatékosan.

- Uram, képes ön e sötétséget eloszlatni?

- Hátha! Joe.

- Ó, ha ön azt tudná, azonnal a világ első tudósának nyilvánítanám.

A doktor néhány percig hallgatott; gondolkozott. Kísérői várakozólag tekintettek reá. A hely-

zet rendkívüli volta izgalmukat a legmagasabbra csigázta fel. Fergusson csakhamar meg-

szólalt.

- Tervem kész. A mi kétszáz font terhünk még megvan, még nem nyultunk a zsákokhoz, me-

lyeket magunkkal hoztunk. Feltéve, hogy ezen fogoly, kit a szenvedések megviseltek, annyit

nyom, mint egyikünk, még mindig marad hatvan font kidobni való, hogy gyorsabban emel-

kedhessünk.

- Hogyan akarsz tehát eljárni? - kérdé a vadász.

- Látod, Dick! - úgy-e? ha eljutok a fogolyhoz és az ő súlyával egyenlő terhet ledobok,

léggömbünk egyensúlya nem változott; de azután, ha nagyobb emelkedési gyorsaságot akarok

elérni, hogy kicsússzunk e néger néptörzs körmei közül, akkor a fütőkészüléknél gyorsabban

91

működő eszközhöz kell folyamodnom. Ha tehát a teher hátralévő részét az alkalmas pilla-

natban szintén még ledobom, akkor bizonyára a legnagyobb sebességgel fogunk felszállani.

- Ez világos.

- Csak egy bökkenő van, t. i. ha azután később le akarok szállani; kénytelen leszek a gáz egy

részét feláldozni, amely a kidobott súlytöbblettel arányban áll. A gáz nekünk mindenesetre

becses portéka, de azért ne sajnáljuk, ha egy emberélet megmentéséről van szó.

- Igazad van Sámuel, mindent kell áldoznunk, hogy azt megmenthessük.

- Tehát lássunk hozzá, rakjátok ezeket a zsákokat a csónak szélére, úgy hogy egy lökéssel le

lehessen dobni!

- De hát e sötétség?

- Az eltakarja készülődéseinket és csak akkor fog eloszlani, ha készen leszünk velök.

Tartsátok kéznél a fegyvereket. Talán lövöldözésre is szükség lesz, van a karabélyban egy

lövésünk, a két puskában négy, a két revolverben tizenkettő, mindössze tizenhét; mindezt

elsüthetjük egy negyed perc alatt. De meglehet, hogy e riadalomra nem is lesz szükség.

Készen vagytok?

- Készen vagyunk - felelé Joe.

A zsákokat elhelyezték, a fegyverek kéznél voltak.

- Jó, tehát legyetek szemesek, Joe fogja a zsákokat lelökni, Dick a foglyot felkapni, de semmit

sem előbb, mint mikor én mondom. Joe menj, szabadítsd el a horgonyt és térj vissza azonnal a

csónakba.

Joe lekúszott a kötélen és néhány pillanat mulva ismét helyén volt. A Victoria elszabadulva

lógott a levegőben csaknem mozdulatlanul.

Ezalatt a doktor meggyőződött, hogy van-e elegendő gáz a vegyítő szekrényben, hogy szükség

esetén a fűtőkészüléket táplálhassa, úgy hogy egy ideig ne kellessen működtetni a Bunsen-

telepet. Akkor vette a két jól elszigetelt drótvezetéket, mely a víz felbontására szolgált, bele-

nyúlt zsákjába és abból kivett két hegyes végű széndarabot és a drótok mindegyikének végére

erősített egyet-egyet.

Két barátja csak nézte a nélkül, hogy megértené, mit akar; de hallgatott. Midőn a doktor el-

végezte munkáját, odaállt a csónak közepére, két kezébe vette a két drótot és a széncsúcsokat

egymás felé közelíté.

A két széncsúcs között azonnal vakító erős, csaknem tűrhetetlen fényű világosság jött létre,

erős villamos fénysugár törte át a szó szoros értelmében a sötétséget.

- Ó! uram, - mondá Joe.

- Szót se - felelé a doktor.

92

HUSZONKETTEDIK FEJEZET.

A villamos fénykéve. - A hittérítő. - Szöktetés fénysugárnál. - A lazaristaszerzetes. - Kevés

remény. - A doktor gondozása. - Egy önmegtagadásra szánt élet. - Átkelés egy vulkán felett.

Fergusson a tájék különböző helyeire vetette a fény sugarait és megállt vele egy helyen,

honnan a borzadalmas kiáltás hallatszott. Két társa mohó kíváncsisággal nézett arra felé.

A baobab, mely felett a Victoria csaknem mozdulatlanul vesztegelt, egy tisztás közepén állott;

szézám- és nádcukormezők között látni lehetett mintegy ötven kúpalakú alacsony kunyhót,

melyek környékén sok fekete hemzsegett.

A léggömb alatt mintegy száz lábnyira egy oszlop volt felállítva. Ezen oszlop lábánál görnyedt

egy emberi teremtés, egy legfeljebb harminc éves férfiú, hosszú fekete hajjal, félig levet-

kőztetve, lesoványodva, véresen, sebekkel borítva, fejét mellére csüggesztve, mint Krisztus a

keresztfán. Feje búbján rövidebben vágott hajzat mutatta a tonsura helyét, mely már félig-

meddig ismét benőtt.

- Egy hittérítő! egy lelkész! - kiálta Joe.

- Szegény szerencsétlen! - felelé a vadász.

- Megmentjük őt, Dick, - mondá a doktor - meg fogjuk menteni.

A néger sokaságot, amint észrevette a léggömböt, mely fényes farkú nagy üstökösnek nézett

ki, könnyen érthető rémület fogta el. Kiabálásaikra a fogoly fölemelte fejét, szemei hirtelen

remény fényében ragyogtak fel és a nélkül, hogy világosan megértette volna, ami történik,

kezeit kiterjeszté ezen váratlan szabadítók felé.

- Ő él, ő él! - kiáltá Fergusson - hála Istennek! Ezek a vadak borzasztó rémülettel vannak

eltelve. Meg fogjuk őt menteni. Készen vagytok barátim?

- Készen vagyunk Sámuel.

- Oltsd ki a fűtőt Joe!

A doktor parancsa végre lett hajtva. Egy alig érezhető szélfuvalom lassan vitte a Victoriát a

fogoly fölibe, másrészt a gáz összehúzódása következtében az csendesen ereszkedett lefelé.

Mintegy tíz perc mulva megállott, lebegve a hullámzó fényözön közepette. Fergusson a

fénykévét ide-oda irányítá a tömeg felett és az élesen körvonalozott fénysávokat hasított ki a

sötétből. A sokaság leírhatatlan félelemtől megszállva szétfutott és eltűnt kunyhóiban; a tér

üres és puszta lett az oszlop körül. A doktor nem hiába számított a Victoria tüneményszerű

megjelenésére, mely ezen sűrű sötétségbe vetette naphoz hasonló fényes sugarait.

A csónak közeledett a föld felé. Ezalatt néhány néger a vakmerőbbek közül, észrevéve, hogy

áldozatuk kisiklik körmeik közül, nagy ordítással visszatért. Kennedy puskát ragadott; de a

doktor parancsolá, hogy ne lőjjön.

A lelkész térdre volt roskadva; nem lévén többé jártányi ereje, nem volt az oszlophoz oda-

kötözve; oly gyenge volt, hogy az felesleges is lett volna. Azon pillanatban, amint a csónak

földet ért, a vadász letette fegyverét és hóna alatt megragadva a papot, fölemelte a csónakba,

Joe pedig ugyanazon pillanatban gyorsan kivetette a kétszáz fontnyi terhet. A doktor azt várta,

hogy most rendkívül sebesen fognak emelkedni; de a léggömb várakozása ellenére, mikor a

föld felett három-négy lábnyira fölemelkedett, egyszerre csak megállott.

93

- Mi tart bennünket vissza? - kiáltá a rémület hangján.

Néhány vad odafutott éktelen ordítással.

- Ó! - mondá Joe, amint letekintett. - A fekete gonosztévők egyike belecsimpaszkodott a

csónak aljába.

- Dick! Dick! - kiáltá a doktor - a vízszekrényt!

Dick eltalálta barátja gondolatát, és fölemelve az egyik vízszekrényt, mely mintegy száz font

nehéz volt, gyorsan kilódította a csónakból.

A Victoria a tehertől szabadulva, egyszerre felszökött mintegy háromszáz lábnyira a levegőbe,

az ordítozó tömeg közepéből, ahonnan a fogoly vakító fényözönben elmenekült.

- Hurráh! - kiáltá a doktor két társa.

A léggömb egyszerre megint egy nagyot szökött fölfelé, ami azt több mint ezer lábnyi magas-

ba vitte fel.

- Hát ez micsoda? - kérdé Kennedy, aki csaknem elveszíté az egyensúlyt.

- Semmi, csak az a bitang eresztette el a csónakot, - mondá nyugodtan Fergusson.

És Joe gyorsan letekintve, még látta a négert, amint kézzel-lábbal kalimpálva a levegőben,

bukfenceket hányt és csakhamar összezúzva terült el a földön. A doktor azután széthúzta a

széncsúcspárt, a villamos fény kialudt és sötét lett, mint azelőtt. Hajnali egy óra volt.

A francia végre magához jött és felnyitá szemeit.

- Ön meg van mentve - mondá neki a doktor.

- Megmentve? - válaszolá az angolul szomorú mosollyal - igen! megmentve a kínos haláltól;

köszönöm nektek testvérek! de az én napjaim meg vannak számlálva, sőt óráim is, nekem már

nincs sok időm élni.

És a hittérítő kimerülve, ismét magánkívül lett.

- Meghal! - kiáltá Kennedy.

- Nem, nem, - felelé a doktor, a beteg fölé hajolva - de nagyon gyenge, majd a sátor alá

lefektetjük.

Ágyat vetettek takaróikból és gyöngéden ráfektették ezt a szegény lesoványodott, vérző

sebektől borított testet, melyen a vas és tűz mintegy húsz helyen hagyott fájdalmas nyomokat.

A doktor egy zsebkendőből tépést csinált és rárakta a sebekre, miután kimosta azokat, oly

ügyesen, mint akármely orvos; azután elővéve gyógyszereit, néhány erősítő cseppet cseppen-

tett a beteg ajkaira.

Ez fonnyadó ajkait gyengén összeszorítva, alig bírta rebegni:

- Köszönöm, köszönöm.

Fergusson belátta, hogy a betegnek most teljes nyugalomra van szüksége; összehúzta tehát a

sátor függönyét és visszatért a léghajó kormányzásához.

A léggömb beleszámítva új vendége súlyát, mégis mintegy száznegyven fonttal könnyebbé

lett; ennélfogva a fűtő segítsége nélkül is fenntartotta magát a levegőben. Hajnalhasadtával

szelíd légáramlat hajtotta nyugat-északnyugat felé. Fergusson néhány percig elgondolkodva

nézte a lázas álomban fekvő beteget.

94

- Megtarthatjuk-e ezen új társunkat, akit az ég küldött számunkra? - szólt a vadász. - Van-e

reményed?

- Igen, Dick, talán a kellő ápolással ebben a tiszta jó levegőben.

- Mennyit szenvedett ez az ember! - mondá Joe megindulva. - Tudják-e uraim, hogy ez

merészebb dolgot vitt véghez, mint mi - mikor egymaga jött ezen vad népek közé.

- Abban nincs kétség! - felelé a vadász.

A doktor egész nap nem akarta a szerencsétlennek alvását megszakítani; lázas alvás volt az,

csak néha-néha vegyült bele fájdalmas nyögés, mely Fergussont eléggé nyugtalanítá.

Másnap reggel a Victoria alig jutott valamivel előbbre nyugat felé; pompás szép időre volt

kilátás. A hittérítő kissé erősebb hangon bírt szólni új barátaihoz. Széthúzták a sátor függö-

nyeit és a beteg látható élvezettel szítta a tiszta reggeli levegőt.

- Hogy érzi magát? - kérdé Fergusson.

- Egy kicsit jobban, - felelé - de ti barátaim, titeket még csak mintegy álmomban láttalak. Alig

tudok magamnak arról számot adni, mi történt? kik vagytok ti? hogy neveiteket ki ne hagyjam

utolsó imámból.

- Mi angol utazók vagyunk - felelé Sámuel. - Próbáljuk léghajón keresztülutazni Afrikát és

útközben szerencsések voltunk önt megmenteni.

- A tudománynak megvannak a maga hősei - mondá a hittérítő.

- És a vallásnak a maga vértanui - felelé a skót.

- Én a lazaristák missziójának vagyok prédikátora. Isten küldött hozzám benneteket, áldott

legyen az ő szent neve; én neki áldoztam életemet. De önök Európából jönnek. Meséljenek

nekem Európáról, Franciaországról. Már öt éve nem hallottam hírt felőlök.

- Öt évig, egyedül, ezek közt a vad bestiák közt - szóla Kennedy.

- Megváltani való lelkek azok, - felelé a fiatal lelkész - tudatlan és barbár testvérek, akiket

csak a vallás képes jobbra oktatni és polgáriasítani.

Fergusson Sámuel a hittérítő kívánatának megfelelve, sokat beszélt Franciaországról.

Ez kíváncsian hallgatta és könyek gördültek alá szemeiből. A szegény fiatal ember, hol

Kennedy, hol Joe kezét szorította az ő láztól égő kezei közé; a doktor készített számára

néhány csésze teát, melyet jóizűen megivott; volt annyi ereje, hogy kissé fölemelkedjék és

mosolyogjon, midőn megtudta, hogyan került ide fel a tiszta mennyei levegőbe.

- Ti bátor utazók vagytok, - úgymond - és a ti merész vállalatotok sikerülni fog, viszont-

látjátok szüleiteket, barátaitokat, hazátokat...

A gyengeség azonban újra annyira elővette a fiatal lelkészt, hogy újból le kellett feküdnie;

néhány órán át mint egy halott feküdt Fergusson karjai között. Ez nem bírta tartóztatni

megindulását; érezé, hogy ez az élet fogytán van; tehát mégis elveszítsék őt, akit csak az imént

mentettek ki a halál torkából. Újra bekötözte a vértanú iszonyú sebeit és feláldozta víz-

készletének nagyobb részét, hogy annak forró lázban égő tagjait felfrissítse. A leggyöngédebb

és legértelmesebb ápolásban részesítette a beteget és kezei alatt az lassanként magához jött és

visszanyerte eszméletét, ha nem is az életét.

A doktor megszaggatott szavaiból tudta meg az ő élete folyását is.

95

- Beszéljen anyanyelvén, - mondá neki - én azt megértem és önre nézve kevésbbé lesz

fárasztó.

A hittérítő szegény fiatal ember volt Bretagneból, Morbihan megyének Aradon falujából;

szíve hajlamai korán vonzották őt a lelkészi pályára. Az önmegtagadással még a veszélyekkel

való megküzdést is összekapcsolandó, belépett a hittérítés lelkészeinek rendjébe, melynek

paulai szent Vince volt a dicső alapítója. Húsz éves korában elhagyta hazáját, hogy azt Afrika

barátságtalan vadonaival cserélje fel. Azóta lassanként, megküzdve az akadályokkal, dacolva

a nélkülözésekkel, gyalogolva és imádkozva elhatolt azon néptörzsek közé, akik a Nílus felső

folyása körül laknak; két évig visszautasították vallását, buzgóságát félremagyarázták,

szeretetét rosszul fogadták; mint fogoly lett letartóztatva a Nyambarrák egyik legkegyetlenebb

törzsénél, a legnagyobb bántalmazásoknak kitéve. De ő nem szűnt meg tanítani, oktatni és

imádkozni. Ez a néptörzs ama harcok egyikében, amelyeket a törzsek itt egymás ellen visel-

nek, szétkergettetett és szétszóródott; ő pedig félholtan ott maradt a halottak között, de azért

nem tért vissza hazájába, hanem folytatta evangyéliomi zarándoklását. Még legtürhetőbben

járt, ahol bolondnak tartották; megtanulta az ezen vidékeken divó nyelveket és folyton hirdette

Isten igéjét. Így járta be két hosszú éven át ezen barbár országokat, ama túlvilági erőtől

hajtatva, amelyet csak az Isten adhat. Egy év óta a «Barafri» néven ismeretes nyam-nyam törzs

között lakott, mely egyike volt Afrika legkegyetlenebb törzseinek. A törzsfőnök pár nap előtt

meghalt és miután a hirtelen halál miatt őt okolták, elhatározták, hogy őt feláldozzák; már

negyven óra óta tartott kínzása, és a legközelebbi délben szándékoztak, mint a doktor sejté,

kivégezni. Mikor meghallotta a puskák ropogását, a természeti ösztön szólalt meg belőle:

Segítség! segítség! kiáltá és azt hivé, hogy álmodik, míg egy felülről jövő szózat nem hozta

meg az égből jövő vigasztalás szavait.

- Nem sajnálom, - úgymond - ezt az eltűnő életet, az én életem úgyis Istené.

- Reméljen barátom, - vigasztalá őt a doktor - mi itt vagyunk ön mellett és megmentjük az

életnek, amint megmentettük a haláltól.

- Nem kívánom én azt az Istentől - mondá a lelkész megnyugvással. - Áldassék az ő szent

neve, hogy megadta nekem, hogy halálom előtt még baráti kezeket szoríthassak és hazám

nyelvét meghallhassam.

A hittérítőt ismét elővette a bágyadtság. Így telt el a nap remény és félelem között; Kennedy

nagyon meg volt hatva és Joe is titkon törülgette könyeit.

A Victoria nem sokat haladt előre és a szél kimélni látszott becses terhét.

Joe estefelé nyugaton egy roppant vörös tűz fényét jelezte; az északi sarkhoz közelebb északi

fénynek gondolhatták volna, mert az ég egész tája tűzbe volt borulva. A doktor figyelmesen

vizsgálta a tüneményt.

- Nem lehet más, mint egy kitörésben lévő vulkán - mondá Fergusson.

- Pedig a szél egyenesen fölibe visz - felelé Kennedy.

- Se baj, - felelé a doktor - majd biztos magasságban átszállunk felette.

Pár óra mulva a léggömb a sziklás hegyek között haladt. A hosszúság 24° 15’, az északi szé-

lesség 4° 42’ felett voltak. Alattok egy öblös nyílt torkú kráter okádta a tűz- és lávafolyamot;

magasra dobálva ki magából egész sziklákat; a folyó tűz hatalmas patakok és izzó zuhatagok

alakjában ömlött alá. Nagyszerű, de veszélyes egy látvány volt, mert a szél egyenes irányban

ragadta a gömböt ezen tüzes légkör felé.

96

Miután a vulkán oly akadály volt, hogy megkerülni nem lehetett, felette kellett áthaladniok; a

fűtő teljes erővel működött és a Victoria, mely a szél irányánál fogva ki nem térhetett, hatezer

láb magasban szállott át a tűzhányó felett.

A haldokló lelkész fájdalmas fekhelyéről gyönyörrel legelteté elhaló szemeit a felséges

látványon.

- Ó mily szép! - mondá - mily nagy az Isten hatalma a természet rettenetes erőiben!

A megolvadt láva kiömlése, mintegy lángszőnyeggel borítá az egész hegyvidéket, a léggömb

alsó fele fénytől ragyogott a sötét éjszakában, rekkenő hőség hatolt fel egész a léggömb

magasságáig és Fergusson sietett e veszélyes helyről menekülni.

Tíz óra felé a hegység már csak egy vörös pontnak látszott a láthatáron és a Victoria egy

alacsonyabb légáramban csendesen folytatá a maga útját.

97

HUSZONHARMADIK FEJEZET.

Joe haragszik. - Egy igaznak halála. - A virrasztás. - A szárazság. - A temetés. -

A kovatömbök. - Joe extázisban. - Drága teher. - Az aranyhegyek. - Joe kezd desperálni.

Gyönyörű éj borult a föld felé. A lelkész bágyadt álomba merülve feküdt.

- Nem lesz már ebből ember! - szóla Joe. - Szegény fiú, még harminc éves sincsen.

- Kezeink közt fog kiszenvedni - mondá a doktor reményét veszítve. - Amúgy is gyönge

lélekzete még egyre gyengül és én nem tehetek semmit megmentésére.

- Ó a gaz betyárok! - kiáltá Joe, aki egyszer-másszor hirtelen dühbe szokott jönni. - És az

Istennek ez az embere még sajnálja, még mentegeti őket, sőt még meg is bocsát nekik.

- Az ég egy szép éjet ád neki, lehet, hogy ez lesz az utolsó. Nem sokat fog ő már szenvedni és

halála csendes álom leend.

A haldokló néhány szaggatott szót mondott, a doktor közeledett hozzá. A beteg lélekzete

elakadozott, levegő után kívánkozott, a függönyök egészen széjjel voltak húzva és élvezettel

szívá magába a csillagos éj könnyű fuvalmait. A csillagok hozzá küldték reszkető sugaraikat

és a hold körül fogta őt fehér fényszemfedővel.

- Barátim! - mondá gyenge hangon - én már megyek. A jutalmazó Isten segítsen célotokhoz és

fizesse meg nektek, ami jót velem cselekedtetek.

- Reméljen még - felelé neki Kennedy. - Hisz ez csak múló gyöngeség! Ön még nem hal meg!

Lehet-e meghalni egy ilyen szép nyári éjszakán?

- A halál itt van! - válaszolá a hittérítő - én tudom; hagyjatok bátran szemébe néznem. A halál

csak az öröklét kezdete és a földi gondok vége. Segítsetek térdeimre testvéreim, kérlek.

Kennedy fölemelte őt; keserves volt nézni, amint erőtlen tagjai összeroskadtak alatta.

- Istenem! Istenem! - szóla a haldokló apostol - könyörülj én rajtam!

Arca átszellemült. Távol azon földtől, melyen soha nem élvezett örömet; ezen éj közepette,

mely felette legszebb fényét ragyogtatá, útban azon ég felé, mely felé mint egy csodálatos

mennybemenetellel közeledék, úgy látszott, mintha új életnek menne elébe.

Utolsó kézmozdulata áldás volt egynapos barátaira. Visszaesett Kennedy karjaiba, kinek arcán

kövér könnycseppek peregtek alá.

- Meghalt, - mondá a doktor fölibe hajolva - meghalt.

És egy szívvel térdrehullott a három útitárs, hogy csendesen imádkozzék.

- Holnap reggel, - szóla kis vártatva Fergusson - eltemetjük őt Afrika földjébe, melyért vérét

ontá.

Az éj hátralévő részében felváltva virrasztottak mellette, a doktor, Kennedy és Joe és egy szó

se zavarta az ájtatos csendet; mindhárom könnyezett.

Másnap délről fújt a szél és a Victoria meglehetős csöndesen haladt egy rengeteg fensik felett;

egyfelől kialudt kráterek, másfelől mély hegyszakadékok, egy csepp víz sehol e kiégett kopár

sivatagon; egymásra tornyosult sziklák, fehérlő márga-üregek, elszórt vándorsziklák hirdették

a vidék sivár, terméketlen jellegét.

98

Déltájt elhatározá Fergusson, hogy a holttest eltemetése végett egy első képződésű plutonikus

sziklákkal és szakadékokkal teljes vidéken le fognak szállani, melyek között a léggömb, mint

zárt falak között elbúvik; a körülfekvő hegységek megvédték a szelektől és lehetővé tették,

hogy leereszkedhetett egész a föld színéig; - mivel fának, amelyre ki lehetett volna kötni,

sehol még híre sem volt.

De, - amint azt a doktor Kennedynek magyarázgatá - azon teherveszteség következtében, me-

lyet a hittérítő megszabadításakor igénybe vettek, a léghajó most már csak úgy volt lebocsát-

ható, ha a gázból megfelelő részt kieresztenek; Fergusson tehát megnyitotta a léggömb külső

szellentyűjét. A hidrogén-gáz illant és a Victoria lassan ereszkedett alá a hegyszakadékba.

Amint a csónak földet ért, a doktor elzárta a szellentyűt; Joe egyik kezével a csónak szélét

fogva kiugrott a földre, másik kezével elegendő követ szedett fel és rakott be a csónakba, hogy

ezzel saját súlyát pótolja. Amint ezzel készen volt, mindkét keze szabad lett és csakhamar

annyi követ hordott oda, hogy a doktor és Kennedy is kiszállhattak. A Victoria egyensúlyban

vesztegelt és emelkedési ereje nem volt elég erős, hogy felszállhasson.

Másrészt nem is volt szükség a kövekből valami nagy mennyiségre, mert a Joe által fölszedett

kövek rendkívül nehezek voltak, ami egy pillanatra Fergusonnak is felkölté figyelmét. A föld

kvarc- és porfirtartalmú szikladarabokkal volt behintve.

- Csodálatos fölfedezés - mormogá magában a doktor.

Azalatt Kennedy és Joe néhány lépést távoztak, a sírnak helyet keresni. E hegyszakadékokban

rengeteg hőség uralkodott, mint valami olvasztó-kemencében; azonfelül a déli nap függőle-

gesen veté reájok égető sugarait.

Mindenekelőtt meg kellett tisztítani a földet a sziklák és törmelékektől, melyek azt borították,

azután egy jó mély sírt vájtak ki, hogy a vadállatok a hullát ki ne kaparhassák.

Ebbe tették csendes áhítattal a vértanu holttestét.

Göröngyök hulltak halandó tetemére és hatalmas szikladarabok tornyosultak emlék gyanánt

sírdombja felett.

A doktor ezalatt hallgatva mélázott és el volt merülve gondolataiba. Nem hallá társai

szólítását és nem keresett menedéket, mint ők, a nap égető heve ellen.

- Mire gondolsz, Sámuel? - kérdé Kennedy.

- A természet csodálatos ellentéteire, a véletlen egy különös játékára. Tudjátok-e, miféle

földben nyugszik a nélkülözések ezen embere, ezen önmegtagadó nemes szív?

- Hogyan érted azt? - kérdé a skót.

- Ez a lelkész, aki letette a szegénység fogadalmát, most itt aranyban fekszik.

- Aranyban! - kiáltá Joe és Kennedy.

- Igenis, aranyban - felelé nyugodtan a doktor. - Ezek a kődarabok, melyeket itt mint érték-

telen kavicsot rugdaltok lábaitokkal, mind rendkívül tartalmas drága ércek.

- Lehetetlen, lehetetlen - ismétlé Joe.

- Ezek között a palarétegek között nem is kellene sokáig keresni, hogy jelentékeny arany-

tömbökre akadjatok.

Joe mint egy őrült esett neki a körülötte heverő töredékeknek és Kennedynek se hiányzott már

sok, hogy utánozza.

99

- Csendesedjél, jó Joe - mondá neki ura.

- Uram! ön ezt semmibe sem veszi?

- Ugyan, egy ily okos ember, mint te...

- Hej uram, megszünik itt minden okosság.

- De gondold meg csak egy kicsit. Mire volna jó nekünk mind e gazdagság? hisz el nem

vihetjük.

- Nem vihetjük el? hát ha mégis...

- Kissé nehéz lesz a mi csónakunknak; sajnálom, hogy megmondtam neked fölfedezésemet,

mert te most bűnhődni fogsz miatta.

- Hogyan? - mondá Joe, - itt hagyni ezeket a kincseket! ezt a nagy vagyont, ami egészen a

mienk, itt hagyni!

- Vigyázz csak, barátom; talán az aranyláz tört ki rajtad. Nem tanított meg tégedet arra ez a

halott, akit éppen most temettünk el, hogy a földi dolgok mind hiábavalók?

- Hát hisz ez mind igaz, - felelé Joe - de mégis ez a sok arany? Kennedy úr nem szeretne ön is

itt összekaparni néhány milliócskát?

- Mit is csinálnánk vele, szegény Joe! - mondá a vadász szánalmas mosollyal. - Mi nem

jöttünk ide kincseket keresni, tehát nem is fogunk innen kincseket hazavinni.

- Azok a milliócskák ugyancsak nehezek - folytatá a doktor - és nem oly könnyű ám azokat

zsebre rakni.

- De hát utóvégre is, - felelé Joe, kit már utolsó védsáncából is ki akartak szorítani; - nem

lehetne teher gyanánt, homok helyett ebből az ércből zsákba rakni?

- No, nem bánom, - mondá Fergusson - de aztán ne vágj hozzá képeket, ha majd esetleg vagy

száz fontot kidobunk belőle.

- Száz fontot! - mondá Joe - és csakugyan lehetséges volna, hogy ez mind arany?

- Igen, barátom. Ez az a zug, hol a természet már századok óta kuporgatja kincseit. Egész

országokat lehetne velök felgazdagítani. Itt ebben a pusztában van Kalifornia és Ausztrália

együttvéve.

- És ez azután mind itt marad heverni bitangon?

- Körülbelül. De hát mondok neked valamit, ami talán megvigasztal.

- Alig hiszem - felelé Joe leverten.

- No, hát hallgass ide. Én majd pontosan fölveszem e vidék helyrajzát, azt neked adom és ha

visszatérsz Angliába, megmutathatod polgártársaidnak, ha azt hiszed, hogy ez a sok arany

boldoggá teheti őket.

- Hát hiszen belátom én uram, hogy igaza van és bele is nyugszom, ha már másképp nem

lehet; de legalább rakjuk meg csónakunkat ezen nemes érccel, ami utunk végén majd meg-

marad, az még mindig nyereség lesz.

És Joe hozzálátott, dolgozott, ahogy csak bírt és csakhamar összegyűjtött csaknem ezer fontot

abból a kovatörmelékből, melybe a nemes érc mint valami kemény tokba be van zárva.

A doktor mosolyogva szemlélte; azalatt pedig fölvette a helyzetet és úgy találta, hogy a

hittérítő sírja a hosszúság 22° 23’ és az északi szélesség 4° 55’ alatt fekszik.

100

Aztán még egy tekintetet vetve a kőrakásra, mely alatt a fiatal francia nyugszik, visszatért a

csónakba.

Szeretett volna még egy egyszerű, durva keresztet is tűzni ezen elhagyatott sírdombra Afrika

kellő közepében; de fa e vidéken messze földön nem terem.

- Az Isten úgy is rátalál! - mondá.

A doktor lelkét különben nehéz gondok nyomták; szívesen odaadta volna ezt a rengeteg

aranyat egy kevés vízért. A vízszekrény, melyet a négerek közül való szabadulás alkalmával

kidobtak, még nem volt kipótolva és e száraz, kopár vidéken nem is volt arra kilátás; fütőjét

folyton vízzel kellett táplálni, úgy hogy ivóvízben kezdtek rövidséget szenvedni; Fergusson

tehát föltette magában, hogy a legelső alkalommal kiegészíti vízkészletét.

Amint a csónakra visszatért, azt a kapzsi Joe által kövekkel telerakva találta, de azért be-

szállott egy szó nélkül; Kennedy rendes helyét foglalta el. Joe követte őket, de nem a nélkül,

hogy még egy sóvár tekintetet vetett volna a szakadékban ott maradt sok kincsre.

Fergusson alágyujtott a fűtőnek, a csigacső fölmelegedett, a hidrogénáram néhány perc mulva

megindult, a léggömb felduzzadt, - de a léghajó nem mozdult.

Joe mindezt nem minden nyugtalanság nélkül észre is vette, de hallgatott.

- Joe! - szólt a doktor.

Joe nem felelt.

- Joe! hallod?

Joe fejbólintással jelzé, hogy hallja, de nem szívesen.

- Lennél tán oly kegyes, - folytatá a doktor - ezekből a kövekből egy csomót a földre ki-

lódítani.

- De, uram, hisz ön megengedte.

- Megengedtem a terhet kipótolni, de többet nem.

- De hát...

- Azt akarod talán, hogy örökké itt maradjunk ebben a pusztaságban?

Joe kétségbeesett pillantást vetett Kennedyre, de Kennedy oly képet csinált, mint aki nem

tehet semmit.

- Nos, Joe, mi lesz?

- Talán a fűtő nem működik - válaszolt Joe kedvetlenül.

- Az én fűtőm alá van gyujtva, láthatod, de a léggömb nem fog fölemelkedni, míg a túltehertől

meg nem szabadítod.

Joe megvakarta a füle tövét, kinézett egy darab követ, a legkisebbet, tenyerébe vette, forgatta,

méregette, lehetett három vagy négy fontos, végre kidobta.

A Victoria csak nem mozdult.

- Hát mégse szállunk fölfelé? - mondá.

- Nem bizony, - felelé a doktor - csak folytasd.

Kennedy nevetett. Joe már kidobott vagy tíz fontnyit. A léggömb még egyre veszteg maradt.

Joe elhalványult.

101

- Ó te jámbor lélek, - mondá a doktor - Dick, te, meg én, ha jól emlékszem, együttvéve

mintegy négyszáz fontot nyomunk. Neked tehát körülbelül éppen ennyit kell kidobálni, hogy

fölemelkedhessünk.

- Négyszáz fontot lökjek ki? - kiáltá Joe, csaknem elpityeredve.

- És még azonfelül is valamit, másképp nem megy; tehát csak rajta.

A derék fiú nagyot fohászkodott és csak hozzálátott a léghajó megkönnyebbítéséhez. Időről-

időre megállt.

- Már emelkedünk - úgymond.

- Dehogy emelkedünk - volt rá mindig a válasz.

- Már mozdul! - mondá végre.

- Csak tovább.

- Megy már, én érzem.

- Csak folytasd még - felelé Kennedy.

Joe kétségbeesve kapott fel még egy nagy darabot és dühösen röpítette ki a csónakból. A

Victoria fölemelkedett mintegy száz lábnyira és a fűtő által segítve, csakhamar tovalebbent a

környező hegycsúcsok felett.

- No Joe, - mondá a doktor, - ha sikerül ezt hazaszállítani, ami még maradt, még mindig szép

vagyon marad és te öreg napjaidra gazdag ember lehetsz.

Joe nem szólt semmit, csak kényelmesen elterült a kövekből vetett puha ágyon.

- Látod kedves Dick, milyen nagy a hatalma annak az ércnek a világ legjobb emberére is.

Mennyi szenvedélyt, kincsvágyat és bűnt bírna egy ily aranybánya tudása világra hozni. Való-

ban elszomorító!

Estig a Victoria mintegy kilencven mérföldet haladt nyugat felé, körülbelül ezernégyszáz mér-

földre volt már Zanzibártól - egyenes vonalban.

102

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET.

A szél megáll. - A puszta közeledik. - A vízhiány. - Az éjek az egyenlítő alatt. - Sámuel

nyugtalankodik. - A helyzet. - Kennedy és Joe erélyes válaszai. - Még egy éjszaka.

A Victoria egy magában álló és csaknem egészen kiszáradt fába beleakasztva, teljesen mozdu-

latlanul tölté az éjet. Utazóink végrevalahára egy kis alvást engedhettek meg magoknak, amire

nagy szükségök is volt; - az utóbbi napok izgalmai szomorú emlékeket hagytak hátra lelkök-

ben.

Reggel felé az ég megint visszanyerte átlátszó fényességét és tikkasztó hőségét. A léggömb

felszállt a levegőbe és néhány sikertelen próbálgatás után mégis akadt egy, ha nem is éppen

valami sebes légáramlatra, mely észak-nyugat felé hajtá.

- Már nem igen haladunk, - mondá a doktor - ha nem csalódom, mintegy tíz nap alatt már

megtettük utazásunk felét; de ha így megy, mint most, még hónapokra lehet szükségünk, míg

végére érünk és ami legbosszantóbb, a vízhiány fenyeget bennünket.

- Majd csak találunk vizet, - felelé Dick; - lehetetlen, hogy ezen óriási területen ne akadjunk

egy folyóra, patakra vagy legalább egy tóra.

- Bár úgy volna.

- Talán csak nem a Joe rakománya hátráltatja útunkat!

Kennedy csak azért szólt így, hogy Joeval ingerkedjék; pedig úgy magában eleinte maga is

helyeselte Joe gondolkozását; de miután akkor nem mutatta, most adta az erőslelkűt és tréfá-

lódzott.

Joe csak egy mérges tekintettel válaszolt. A doktor azonban nem szólt semmit; ő nem a föld

titokzatos rémeitől, hanem a Szahara puszta sivatagjától tartott és figyelemmel kísérte a talaj

legkisebb mélyedéseit is.

Ezen aggodalom és az utóbbi napok eseményei érezhetőleg lehangolták a három utazó

kedélyét; kevesebbet beszéltek, mint máskor és mindegyik saját gondolataival volt elfoglalva.

A derék Joet, mintha kicserélték volna, amióta tekintetével elmerült az aranyóceánban: hallga-

tott és sóvár szemekkel nézte a csónakban felhalmozott kődarabokat, melyek ma még értékte-

lenek, de holnap óriási értékűek lehetnek.

Afrika ezen részének képe egyébiránt aggasztó volt. A puszta lassanként tért kezdett foglalni.

Sehol egy falu vagy legalább kunyhócsoport; a növényzet elfogyott, csak néhány törpe növény

nyomorgott, mint Skócia pusztáin; fehérlő homok és tűzkövek, néhány sárga fűszál és tövises

kóró volt csak látható. E kopár pusztaságon kilátszott a föld gerince éles és meredek szikla-

bércekben. A szárazság ezen jelei elég búsulni valót adtak Fergussonnak.

Úgy látszott, hogy ezt a puszta vidéket még soha sem járta karaván, mert különben ott marad-

tak volna a nyomok, az állatok vagy emberek fehérlő csontjai. De semmi. Nemsokára észre-

vették, hogy ez a kopár vidék óriási homokpusztának a kezdete.

De nem lehetett visszafordulni, előre kellett menni; - a doktornak nem is volt egyéb szándé-

kában, csupán csak egy zivatart óhajtott volna, mely őt minél hamarabb átröpítse e pusztaság

felett. De az égen semmi felhő! A Victoria e napon alig tett meg harminc mérföldet.

103

Ha csak legalább víz lett volna elegendő. De mindössze csak három gallonnal8 volt. Fergusson

egy gallont félretett a szomjúság enyhítésére, melyet az ötven fokú meleg tűrhetetlenné tett;

két gallon maradt a fűtő táplálására, melyből már nem lehetett több, mint négyszáznyolcvan

köbláb gázt előállítani és miután a fűtő abból óránként körülbelül kilenc köblábat fogyasztott,

már csak egy ötvennégy órai útra volt az elegendő. Így mutatta azt a kérlelhetetlen számítás.

- Ötvennégy óra - mondá társainak. - Pedig miután el vagyok határozva éjjel nem utazni, hogy

valami folyót, patakot vagy tócsát el ne szalasszak; marad nekünk még utazásra három és fél

napunk, mely idő alatt mindenáron vízre kell akadnunk. Kötelességemnek tartottam, barátim,

benneteket a helyzet komolyságával megismertetni, mert ivásra csak egy gallont tettem félre

és azzal bizony gazdálkodni kell.

- Add ki te nekünk az adagunkat, - felelé a vadász - de különben nincs még okunk kétségbe-

esni, még három napunk van, úgy-e?

- Igen, kedves Dick.

- Hát miután a jajgatás úgy se használna, e három nap alatt majd csak kieszelünk valamit;

addig is kisérjünk mindent kettőzött figyelemmel.

Este a vizet pontosan kimérték és inkább kipótolták pálinkával; de vigyázni kellett ezen itallal,

mert különben inkább elősegíti, mint csillapítja a szomjúságot.

A csónak éjen át egy mérhetetlen fensíkon nyugodott, melyről erős mélyedést lehetett észre-

venni. A fensík magassága alig volt nyolcszáz láb a tenger színe felett. Ezen körülmény a

doktorban némi reményt élesztett: eszébe juttatta a geográfusok föltevését, hogy Afrika

belsejében egy óriási vízmedencének kell létezni. Ha ez a tó csakugyan létezik, akkor rá kell

akadniok, de az égen még mindig nem mutatkozott semmi változás.

A csendes éjszakára szép csillagos egével egy tikkasztó nappal virradt fel a nap égető sugarai-

val; a hőség már hajnalban rekkenő volt. Öt órakor reggel a doktor jelt adott az indulásra; de a

Victoria hosszú ideig veszteg maradt egy helyben, ezen ólomnehéz levegőben.

A doktor kijuthatott volna ebből a nagy hőségből, felszállva a magasabb régiókba, de akkor

sok vizet kellett volna elpocsékolni, ezt pedig nem volt szabad. Megelégedett tehát azzal,

hogy léghajóját mintegy száz lábnyi magasban tartá a föld felett, hol egy gyenge légáram

hajtotta őket a nyugati láthatár felé.

A reggeli szárított húsból és pemmikánból állott. Délig a Victoria alig tett meg néhány

mérföldet.

- Nem lehet sebesebben utaznunk! - mondá a doktor - most már nem mi parancsolunk, de

nekünk parancsolnak a körülmények.

- Kedves Sámuel, - szólalt meg a vadász - egy ilyen alkalomkor nem volna megvetendő egy

propeller.

- Kétségkívül, Dick, természetesen föltéve, hogy vizet nem fogyaszt, mert ha igen, akkor csak

ott volnánk megint, ahol most; de hát olyat még nem találtak fel. A léggömbökkel pedig még

ma ott vagyunk, ahol a hajókkal voltak a gőz alkalmazása előtt. Hatezer esztendőre volt szük-

ség, míg feltalálták a keréklapátokat és a csavarokat a hajó tovamozdítására; mi tehát még

ugyancsak várhatunk.

- Átkozott hőség! - mondá Joe, törülgetve gyöngyöző homlokát.

8 Mintegy 13 és fél liter.

104

- Ha vizünk volna, akkor ez a hőség csak javunkra válna, mert kiterjesztené a hidrogéngázt a

léggömbben és nem kellene nekünk oly erős fűtés a csőkarikákban. Ó az átkozott néger, akiért

oda kellett adnunk drága víztartónkat!

- Sajnálod Sámuel, hogy megtettük?

- Nem, Dick, hiszen az által mentettük meg azt a szerencsétlent a kínos haláltól. De a száz

font víz, amit akkor kilöktünk, most jó volna nekünk; annak segélyével még bizton utaz-

hatnánk vagy tizenkét-tizenhárom napig és azalatt bizonyára túl volnánk e sivatagon.

- Nem vagyunk még túl a felén? - kérdé Joe.

- Ami a távolságot illeti, igen, de az utazás tartamára nézve nem, ha a szél cserben hágy

minket; pedig mintha egészen meg akarna állani.

- No, doktor úr, eddig még nem panaszkodhatunk, hiszen eddig még elég jól ment dolgunk és

akár mit tegyek, én nem birok búsulni. Találunk mi vizet, azt én mondom.

Ezalatt a talaj mérföldről mérföldre süllyedett, az aranyhegyek hullámzásait lassanként elnyel-

te a sikság; itt voltak a kimerült természet tevékenységének utolsó erőfeszítései. Imitt-amott

egy fűszál pótolá a keletnek szép fáit, néhány zöldes földszalag küzdött kétségbeesetten a

homok előnyomulása ellen, a távol hegygerincekről leszakadozott sziklák, esésükben széjjel

tördelve éles kaviccsá mállottak széjjel, ezekből később durva homok, azután finom por jött

létre.

- Lám, Joe, ez az az Afrika, melyet te képzeltél, úgy-e jól mondtam: várj csak egy kicsit!

- No hát uram, - felelé Joe - hiszen az legalább is természetes, hőség és homok. Mit is lehetne

mást várni ezen a vidéken? Lássa, uram, - folytatá nevetve - nem is bíztam én sokat azokban a

mezőkben és erdőkben, nem is volt annak értelme; érdemes is lett volna azért otthagyni

Anglia mezőit. Most először érzem igazán, hogy Afrikában vagyok és nem is bánom, ha egy

kissé belekóstolok.

Este felé a doktor megállapította, hogy a Victoria ezen forró nap alatt alig haladt húsz mér-

földet. Forró homály vette azt körül, amint a nap letűnt a láthatár mögött, mely oly egyenesen

volt határolva, mintha vonalzóval húzták volna meg.

Másnap május elseje volt, csütörtök; a napok kétségbeejtő egyhangúsággal folytak egyik a

másik után, a reggel éppen olyan volt, mint a tegnapi; a déli nap változatlanul szórta perzselő

sugarait és az éj homálya összeszedte e kiömlött meleget, hogy azt másnap ismét átszol-

gáltassa a nappalnak. Az alig érezhető légáramból alig maradt meg egy kis fuvalom és előre

lehetett látni, hogy csakhamar vége lesz még ennek is.

Doktor Fergusson küzdött a helyzet szomorúsága ellen, megtartotta egy harcedzett szív

nyugalmát és hidegvérét. A távcsővel kezében szünetlenül vizsgálta a láthatár minden pontját;

látta, amint az utolsó dombok a sivatagban elenyésznek, a növényzet hovatovább mindinkább

kimarad és hogyan terül el szemei előtt a puszták kopár világa. A felelősséget, mely vállát

terhelé, ő nagyon is szívére vette, de nem látszott rajta. Ime ezt a két embert, két jó barátot,

Kennedyt és Joet, kiket a baráti kötelesség csatolt ő hozzá, nem-e csaknem kényszeríté, hogy

vele jöjjenek? Helyesen tette-e ezt? Nem volt-e az vakmerő kísérlet megpróbálni a végzet tilos

utait? Nem volt-e ez kísérlet áttörni a lehetetlenség korlátain? Vajjon az Isten nem a későbbi

századok számára tartotta-e fenn e rejtélyes szárazföld kikutatását?

Mindezek a gondolatok, mint az az elbátortalanodás óráiban szokott történni, egymást ker-

gették elméjében és Sámuel ellenállhatlan eszmetársítással túltette magát minden logikán és

végkövetkeztetésen. Miután azzal tisztába jött, mit nem kellett volna cselekednie, arról

105

kezdett gondolkodni, mi volna most a teendő? Csakugyan lehetetlen volna visszatérni? Nin-

csenek-e kevésbbé száraz légáramok, melyek őket kevésbbé kopár vidékekre hajtanák vissza.

A bejárt vidékeket már ismerte, de azokat nem, ahova most volt menendő; - lelkiismerete

háborgott, tehát elhatározta, hogy nyíltan mindent megmond két barátjának; apróra kifejté a

helyzetet, elmondta nekik, mit végeztek eddig és mi volna még hátra. Utolsó esetben talán

vissza is lehetne térni, vagy legalább megpróbálni; mit gondolnak?

- Én nem gondolok egyebet, mint az én uram - mondá Joe, - sőt én még könnyebben, mint ő.

Ahová a doktor úr megy, én vele megyek. Amit ő fog szenvedni, azt én is elszenvedhetem.

- Hát te, Kennedy?

- Kedves Sámuel, nem vagyok én az az ember, aki egyhamar kétségbe esik; senki sem ösmerte

jobban nálamnál a vállalat veszélyeit, de azon pillanatban, amint láttam, hogy dacolsz velök,

vakon neki mentem én is. Én a tied vagyok testestől-lelkestől. A jelen helyzetben az a

véleményem, hogy ki kell tartanunk egész a célig. A veszély, ha visszafordulunk, szintén nem

kevesebb. Tehát előre! számíthatsz mi reánk.

- Köszönöm derék barátim! - felelé Fergusson valóban megindulva, vártam tőletek ezt az

odaadást, de szükségem volt e bátorító szavakra; köszönöm - még egyszer köszönöm.

És a három férfiú lelkesen kezet szorított egymással.

- Halljátok, - folytatá Fergusson - az én számításom szerint nem vagyunk háromszáz mér-

földnél távolabb a Guineai-öböltől; a puszta nem terjedhet a végtelenig, a tengerpart pedig

ismeretes, sőt egy darabon attól befelé is. Szükség esetén ezen tengerpart felé fogunk tartani,

lehetetlen, hogy néhány oázisra ne akadjunk, hol vízkészletünket megújíthatjuk. Csak szelünk

volna, mert a nélkül egy helyen vesztegelünk a levegőben.

- Várjunk türelemmel - mondá a vadász.

És mindegyikök hiába leste ezen a napon, mely nem akart véget érni, a rengeteg üres tért; -

nem mutatkozott semmi, ami bennök reményt kelthetett volna; a talaj utolsó hullámos emel-

kedései is eltűntek a nap lementével, melynek függélyes sugarai ezen végtelen síkságon

hosszú tűzvonalakban húzódtak végig. Ez a puszta.

Az utazók alig tizenöt mérföldet haladtak előre, pedig a mellett, mint tegnap is, százharmincöt

köbláb gázt fogyasztottak a fűtő táplálására és a nyolc pintből két pint vizet áldoztak fel égető

szomjuk enyhítésére.

Az éj csendesen folyt le, nagyon csendesen. A doktor ébren húzta ki.

106

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET.

Egy kis bölcselkedés. - Felhő a láthatáron. - A ködben. - A váratlan léggömb. - A Victoria

pontos megszemlélése. - A pálmák. - Egy karaván nyomai. - A kút a puszta közepén.

Másnap megint ugyanoly tiszta ég, ugyanoly mozdulatlan levegő. A Victoria ötszáz lábnyira

emelkedett, de alig lehetett észrevenni haladását nyugat felé.

- Bent vagyunk a puszta közepén! - mondá a doktor. - Mily végnélküli homoksivatag! Mily

különös látvány! Mily különös berendezkedése a természetnek! Miért van egy helyen az a

buja növényzet, itt pedig ez a rendkívüli szárazság? Mindkettő ugyanazon szélességi fokon, a

nap ugyanazon sugarai alatt.

- Hogy miért? kedves Sámuelem, - felelé Kennedy, - ezzel én nem nagyon törődöm. Az ok

engemet nem érdekel annyira, mint hogy így van. Ez bizony, ez a fődolog.

- Hát csak kell egy kissé bölcselkedni is, - kedves Dick az se árthat.

- Igaz, ráérni ráérünk, nem igen látszik, hogy haladnánk. A szél fél fújni, alszik.

- Nem lesz az mindig így, - mondá Joe - úgy rémlik nekem, mintha néhány felhőt látnék ott

kelet felé.

- Joenak igaza van - erősíté a doktor.

- Jó volna biz az, - felelé Kennedy - bárcsak kapnánk egy igazi felhőt, becsületes esővel és oly

széllel, hogy hasra buktatna bennünket.

- Meglátjuk, Dick, majd meglátjuk!

- Hej, de péntek van ám, doktor úr és én nem igen hiszek a pénteknek.

- Pedig mégis azt hiszem, hogy ma nem válik be a te előítéleted.

- Kívánatos volna, uram! Tyhű! - mondá homlokát törülve. - A meleg szép dolog, kivált télen,

de nyáron takarékosabb is lehetne.

- Nem tartasz tőle, - mondá Kennedy a doktornak - hogy a nap heve kárt tesz léggömbünkben?

- Nem; - a guttapercha, melybe az bele van burkolva, nagyobb hőséget is kiáll. Élesztettem én

már a gömbben néha hetven fok hőséget is, a nélkül, hogy a borítéknak baja esett volna.

- Egy felhő, igazi felhő! - kiáltá e pillanatban Joe - kinek éles tekintete a távcsöveken is túltett.

És csakugyan egy széles felhőszalag tűnt elő a láthatáron; jó alant állott és mintha fel lett vo-

lna bodrozva. Apró fellegeknek összetornyosulása volt, mely azonban változatlanul megőrzé

eredeti alakját, amiből a doktor azt következteté, hogy abban sincs semmi légvonat.

Ez az összetartó tömeg reggel nyolc óra felé tűnt fel és csak tizenegy óra tájban érte el a nap

tányérját, mely egészen mögé bújt; - a felhő alsó széle e pillanatban vált le róla és a láthatár

ismét teljes fényében ragyogott.

- Ez csak egy magános felhő, - mondá a doktor - melyre nem nagyon lehet számítani. Nézd

csak Dick, az alakja szakasztott olyan, mint reggel volt.

- Valóban, Sámuel, nincs abban se szél, se eső, legalább a mi részünkre nincsen.

- Úgy is lehet, mert nagyon magasan tartja magát.

107

- No jó, Sámuel, de hát ha mi keresnők fel azt a felhőt, mely nem akarja tartalmát ránk kiadni?

- Azt hiszem, nem sok hasznunk volna belőle - felelé a doktor; - ez megint gázba kerül és így

egy jó csomó vízbe. De hát a mi helyzetünkben mindent meg kell próbálni. Szálljunk fel

tehát!

A doktor erős hőséget gerjesztett, a fűtő tekercseiben égető hőség jött létre és a léggömb a

hidrogén kiterjedése következtében hatalmasan emelkedett fölfelé.

Mintegy ezerötszáz lábnyira a föld felett elérte a felhő árnyas tömegét, sűrű ködben tűnt el és

megállott benne; de a legkisebb fuvalom sem volt érezhető; úgy látszik, hogy egészen ment

volt az a nedvességtől és a vele érintkező tárgyakra nem csapódott le semmi. A Victoria ezen

gőzbe burkolva, valamivel sebesebben kezdett haladni! - de ez is volt az egész.

A doktor szomorúan jelenté ezt a csekély eredményt, amelyet elértek, midőn Joe a legnagyobb

meglepetés hangján felkiáltott:

- Ez már mégis furcsa!

- Mi az, Joe?

- Uram, Kennedy úr, odanézzenek!

- De hát mi van ott?

- Nem vagyunk magunkban! itt valami gazemberek vannak, akik meglopták a mi találmá-

nyunkat.

- Megbolondultál? - kérdé Kennedy.

Joe úgy állt ott bámulatában, mint egy sóbálvány.

- Talán a napszúrás elvette ennek a szegény fiúnak az eszét - mondá a doktor felé fordulva.

- Mit beszéltél? - mondá.

- De nézze hát, uram! - mondá Joe a láthatár egy pontjára mutatva.

- Szent Patrikra - kiáltá most Kennedy is - hisz ez hihetetlen! Sámuel, Sámuel, nem látod?

- Látom már - felelé nyugodtan a doktor.

- Még egy léggömb! más utazók!

Valóban mintegy kétszáz lábnyira egy másik léggömb lebegett a levegőben csónakjával és

utasaival: tökéletesen azon irányban haladt, mint a Victoria.

- Intsünk nekik lobogónkkal, fogd a zászlót Kennedy és mutasd nekik a mi színeinket.

Mintha a másik csónakon utazók ugyanazt gondolták volna, mert ott is kinyúlt egy kéz

ugyanoly zászlóval és ugyanúgy lengette, mint Kennedy.

- Mit jelentsen ez? - kérdé csodálkozva a vadász.

- Azok majmok, csúfolnak bennünket - szitkozódott Joe.

- Az azt jelenti, - felelé Fergusson nevetve - hogy odaát is te adod a jeleket, kedves Dick,

mivel azt akarom mondani, hogy azok a másik csónakban csak mi vagyunk és ez a másik

gömb is csak a mi jó Victoriánk.

- No, uram, megkövetem, de már azt nem hiszem, az nem lehetséges.

- Állj csak a csónak szélére és hadonázz a kezeddel, majd meglátod!

108

Joe engedelmeskedett és látta, hogy a másik ugyanazon pillanatban éppenséggel úgy hado-

názott.

- Ez nem is más, mint levegővisszatükrözés, - mondá a doktor - egyszerű optikai csalódás,

mely a különféle sűrűségű légrétegeknek sugártöréseiből ered; - ez az egész!

- Milyen furcsa - ismétlé Joe, aki nem bírt abba belenyugodni és egyre folytatta kísérleteit

hadonázó kezeivel.

- Érdekes látvány! - szóla Kennedy. - Gyönyörűség így látni a mi Victoriánkat, kitűnően fest

és mily fenséges kellemmel lebben tova!

- Miattam magyarázhatják az urak, ahogy akarják, - vélekedék Joe - már ami furcsa az csak

furcsa marad.

A kép azonban lassanként elmosódott; a felhők nagyon magasra emelkedtek, elhagyva a

Victoriát, mely többé nem követhette őket és egy óra mulva az ég oly tiszta volt, mint azelőtt.

Az alig érezhető szellő még csökkenni is látszott. A doktor elbúsulva közeledett a föld felé.

Utazóink, kiket az elbeszélt eset egyideig elfoglalt, ismét visszaestek a régi szomorú hangu-

latba és hallgatva tűrték a rekkenő hőséget.

Négy óra felé Joe egy tárgyat vélt látni, mely a rengeteg homoksivatagról levált és csakhamar

jelentheté, hogy az két pálmafa, még pedig nem is valami nagy távolságban.

- Pálmafák! - mondá Fergusson felbuzdulva - akkor ott forrásnak vagy kútnak is kell lenni.

Távcsövet vett elő és meggyőződött, hogy Joet nem csalták meg szemei.

- Végrevalahára, - ismétlé - víz, víz és mi megmenekültünk, mert ha lassan is, de mégis csak

haladunk és egyszer mégis csak a célnál leszünk.

- No, doktor úr! - mondá Joe - ne innánk most már egy jót? A hőség valóban tikkasztó.

- De most már igyunk.

Egyikök sem kérette magát és elfogyott egy egész pint, ami által egész készletük három és fél

pintre szállt alá.

- Ez aztán valami volt, - csettentett nyelvével Joe - a Perkins söre nem esett soha ilyen jól.

- Ezek a szükölködés előnyei - felelé a doktor.

- Egészben véve nem valami nagyok, - mondá a vadász, - mert ha most nagyon jól esett is, de

szívesen lemondok erről az élvezetről, csak legyen mindig elegendő vizem.

Hat órakor a Victoria a pálmafák felett lebegett.

Két csenevész, szomorúan elkényszeredett fa volt az csak lomb nélkül; inkább halott, mint

élő, a pálmának csak váza vagy kísértete; Fergusson ijedten szemlélte.

A fák lábainál egy régen kiszáradt kút elmállott kövei hevertek, de azok is a nap égető hevétől

már csaknem egészen el voltak porladva. Nedvességnek sehol semmi nyoma. Sámuel szíve

egészen elszorult, éppen készült aggodalmát társaival közölni, midőn azok hangos felkiáltása

vonta magára figyelmét.

Nyugat felé egy útszélen, megfehéredett csontok és csontvázak maradványai hevertek egy kút

körül. Itt nyilván egy szerencsétlen karaván járhatott, mely útját e szomorú jelekkel örökítette

meg; az erősebbek elérték ugyan a kutat, de a gyengébbek elhullottak az útban; az egykori

forrást csak kevesen érhették el, de ezek is csalódva, szomjan vesztek el mellette.

109

Utazóink elsápadva néztek egymásra.

- Itt ki ne szálljunk, - mondá Kennedy - távozzunk ez irtózatos látványtól. Úgy sem lesz itt egy

csepp víz sem kapható.

- Nem úgy Dick, erről előbb meg kell győződnünk. Itt is meghálhatunk, mint akárhol. Meg-

vizsgáljuk a kutat egész fenekéig, valamikor itt forrás volt, lehet, hogy még maradt benne

valami.

A Victoria földet ért. Joe és Kennedy elegendő homokot szedtek be a csónakba és kiszálltak.

Rohantak haladéktalanul a kút felé, egy lépcsőn leszálltak annak belsejébe, a lépcső már

majdnem egészen széjjelment lábaik alatt; a kút vize, úgy látszik, már évek óta kifogyott,

Dick és Joe nem találtak egyebet száraz, sivár homoknál, nedvességnek még nyoma sem

mutatkozott.

A doktor csak nézte, amint feljöttek izzadva, finom fehér porral belepve, leverten, reményt

vesztve lehorgasztott fővel.

Azonnal látta, hogy hiába jártak, amint előre gondolta és nem szólt egy szót sem. Érzé, hogy e

pillanattól fogva neki magának annyi bátorságra van szüksége, mint azelőtt mindhármoknak.

Joe egy összezsugorodott tömlődarabot talált és mérgesen dobta oda a fehérlő csontok közé,

melyek a földön szétszórva hevertek.

Vacsora alatt szót sem váltottak utazóink és kelletlenül eszegettek. Pedig tulajdonképpen még

eddig nem szenvedték a szomjúság gyötrő fájdalmait; de a jövőre nézve búsultak - és volt is rá

okuk.

110

HUSZONHATODIK FEJEZET.

Negyvenöt fok Celsius. - A doktor tünődései. - Kétségbeesett keresés. -

A fűtő kialszik. - Negyvennyolc fok. - A puszta. - Egy éjjeli séta. - A magány. -

Ájulás. - Joe terve. - Még van egy nap.

A Victoria útja a megelőző napon alig tett ki tíz mérföldet; pedig, hogy a magasban tartsák,

százhatvankét köbláb gázt kellett elfogyasztani. Szombaton reggel a doktor jelt adott az indu-

lásra.

- Fűtőnk már csak hat óra hosszant bírja ki - mondá; - ha e hat óra alatt forrásra, kútra vagy

bárminemű vízre nem akadunk, csak a jó Isten a megmondhatója, mi lesz belőlünk.

- Kevés a szél ma reggel, uram, - mondá Joe - de meglehet, hogy majd erősebb kerekedik, -

tevé hozzá - amint látta Fergusson rosszul palástolt szomorúságát.

Hiú remény; síri csend honolt a levegőben, azon szélcsendek egyike, melyek a tropikus vize-

ken oly gyakran makacsul egy helyre szegezik a hajót. A hőség tűrhetetlenné vált és a hőmérő

az árnyékban negyvenöt Celsius fokot mutatott.

Joe és Kennedy egymás mellett elnyujtózva, igyekeztek, ha nem is alvásban, hanem legalább

az elkábultságban elfelejteni nehéz helyzetüket. A kényszerű tétlenség új kín volt számukra.

Az olyan ember, ki szenvedéseit legalább munkával vagy valami foglalkozással sem képes

enyhíteni, még jobban érzi azt. De már nem volt mire vigyázni, valamibe kezdeni hiábavaló

volt; mindenbe bele kellett nyugodni, nem lehetett rajta segíteni.

A szomjúság kínjai kegyetlenül kezdtek jelentkezni; - a szesz nem hogy enyhítette volna e

parancsoló szükséget, de még inkább növelte és valóban rászolgált a «tigristej» névre, amint

az afrikaiak nevezik. Alig volt még két pint a fölmelegedett folyadékból. Majd elnyelték

tekintetükkel ezt a pár drága cseppet, de egyikök sem mert hozzányulni. Két pint víz a puszta

kellő közepén!

Fergusson gondolataitól gyötörve kérdezte magától, vajjon okosan cselekedett-e? Nem lett

volna jobb azt a vizet megtartani, amit így hiába felbontott elemeire, hogy magát a levegőben

fentarthassa. Tett ugyan egy kevés utat ennek segítségével, de mi haszna volt belőle? Mindegy

volt neki, akár itt, akár hatvan mérfölddel hátrább lett volna, ha úgy sem talált vizet. Ha pedig

szél kerekedik, akkor ott lejjebb is fújt volna, talán még jobban, ha kelet felől fúj. De a

remény előre hajtá Sámuelt. Pedig az a hiába használt két gallon víz elegendő lett volna kilenc

napra a szomjúság ellen ebben a pusztában. És mi minden adhatja magát elő kilenc nap alatt.

Talán okosabban cselekedett volna, ha megtartja a vizet és inkább terhet dob le vagy gázt

bocsát ki, hogy fölemelkedhessék. De hát a léggömb gáza, az volt az ő vére, az ő élete.

Ily gondolatok forrongtak fejében, melyet két tenyerébe támasztva, órahosszat elgondolkodott.

- Még egy utolsó erőfeszítést kell tennünk - mondá reggel tíz óra felé. - Még egyszer meg kell

próbálnunk egy légáramot fölkeresni, ami tovább vigyen, ha utolsó segélyforrásaink rámennek

is.

És míg társai szundikáltak, hozzálátott, hogy a hidrogén hőmérsékletét magasabbra fokozza; a

léggömb felduzzadt és emelkedett fölfelé egyenesen neki a nap égető sugarainak. A doktor

hiába keresett szellőt száztól egész ötezer lábnyi magasságig; a hely, ahonnan felszállt, éppen

alatta volt és a levegő legmagasabb rétegeig teljes szélcsend uralkodott.

111

A víz, melyből a léggömb táplálkozik, végre teljesen elfogyott; a fűtő gáz hiányában kialudt, a

Bunsen-féle telep megszünt működni, a gömb összezsugorodott és lassanként leszállt a

homokra, ugyanazon helyen, amelyen a csónak rövid idővel azelőtt ott hagyta nyomait.

Tizenkét óra volt; a helyzetfölvétel 19° 35’ hosszúságot és 6° 51’ szélességet mutatott, tehát

mintegy 500 mérföld távolságot a Csad-tótól és több mint négyszáz mérföldet Afrika nyugati

partjaitól.

Amint a csónak földet ért, Dick és Joe föleszméltek nehéz szunnyadásukból.

- Megálltunk - mondá a skót.

- Muszáj volt - felelé a doktor komoly hangon.

Kisérői elértették. A föld felülete a folytonos süllyedés következtében éppen egyenlő magas-

ságban volt a tenger színével; a léggömb ennélfogva tökéletes egyensúlyban és teljesen moz-

dulatlanul állott.

A csónakot megtöltötték annyi homokkal, amennyi az utazók súlyának megfelelt és leszálltak

a földre; mindegyikök gondolataiba volt merülve és több órán át nem szóltak egy szót sem.

Joe elkészíté a vacsorát, mely kétszersült és pemmikánból állott, de alig nyultak hozzá; - egy

korty forró víz egészíté ki a lakomát.

Éjjel senki sem őrködött, de nem is aludt. A hőség fulasztó volt. Másnap már csak egy félpint

vizök volt, a doktor azt félretette és elhatározták, hogy hozzá nem nyúlnak, csak a legnagyobb

szükség esetére.

- Megfulladok, - kiáltá Joe - a hőség még növekedik; nem is csoda, - tevé hozzá a hőmérőre

tekintve - ötven fok Celsius.

- A homok éget, - mondá a vadász - mintha égető kemencében volna. És egy felhő se látszik a

tüzes égbolton. Meg kell bolondulni!

- Ne essünk kétségbe, - mondá a doktor - ezen a vidéken ily nagy hőségre rendesen zivatar

következik, mely a villám gyorsaságával köszönt be. Bár az ég most teljesen derült, alig egy

óra alatt nagy változások állhatnak be az időben.

- Hát hiszen, - felelé Dick - csak látnánk már belőlük valamit.

- Nini! - mondá a doktor - nekem úgy tetszik, mintha a barométer süllyedni kezdene.

- Bár adná az Isten, Sámuel, úgy ide vagyunk a földhöz kötve, mint a szárnyaszegett madár.

- De mégsem egészen úgy, - kedves Dick - mert a mi szárnyaink még megvannak és én

remélem, hogy még egyszer hasznukat is fogjuk venni.

- Csak szél, szél kellene, - mondá Joe - hogy elvinne bennünket egy patakhoz vagy kúthoz,

mindjárt nem volna semmi bajunk. Élelmiszereink még egy hónapig is kitartanak; de a szom-

júság az rettenetes!

De nemcsak a szomjúság, hanem a puszta szakadatlan látása is kifárasztá a lelket; nem volt

homokdomb vagy legalább kődarab, melyen a szem megpihenhetett volna. Ez az egyhangú

sivatag hozza létre és fokozza azt a betegséget, melyet pusztai láznak neveznek. A mindig

egyforma kék ég és változatlan sárga homok elrémíti a szívet. A perzselő levegőben a hőség

mintha reszketne, mint valami égető kemencében. E végtelen csendben kétségbeesik a lélek és

hiába keres arra okot, hogy ez talán még másképpen is lehet, mert a végtelenség rokon az

örökkévalósággal.

112

A szerencsétlenek, ez égető pusztában, víz nélkül, érzékeik megzavarodásának jeleit kezdték

érezni; szemeik kerekre nyíltak és látásuk elhomályosodott.

Amint az éj leszállt, a doktor elhatározta, hogy ezen lelkiállapot ellen gyors menéssel próbál

küzdeni; néhány óráig be akarta barangolni a homoktengert, nem hogy találjon valamit,

csakhogy járjon.

- Jertek, - mondá társaihoz - higyjétek meg, az jót fog tenni.

- Lehetetlen, - felelé Kennedy - nem tudnék én járni egy tapodtat sem.

- Én is inkább alszom - mondá Joe.

- Az álom és pihenés megölhet benneteket barátim. Igyekezzetek ezt a bágyadtságot lerázni és

jöjjetek velem.

A doktor nem bírt velök boldogulni; - így hát egyedül indult neki a csillagos éj fényében. Az

első lépések nehezen mentek, mint valakinél, aki elgyengült és egészen elszokott a járástól; de

csakhamar észrevette, hogy a mozgás javára válik.

Valóban már jó darabot haladt nyugat felé és lelkét erősödni érezé, midőn egyszerre szédülés

fogta el; azt hitte, hogy mélység fölött lebeg, roskadozni érzé térdeit, az óriási sivatag

rémülettel tölté el, úgy érezte magát, mint egy matematikai pont egy óriási kör közepén, mint

egy semmi. A Victoria egészen eltünt a homályban. A doktort, ezt a merész, hidegvérű utazót,

kimondhatatlan félelem szállta meg. Vissza akart térni, amerre jött, de hiába; kiáltott, de még

a visszhang sem felelt reá és hangja elenyészett a világtérben, mint valami kő egy mérhetetlen

örvényben. Leroskadt és elterült a homokon, egyedül a puszta mély csendjében.

Éjfélkor a derék Joe karjai között tért magához, aki nyugtalankodva urának hosszas elmara-

dása miatt, neki indult a homokban látható nyomok után és meg is találta őt elájulva.

- Mi baja van uram? - kérdé.

- Semmi, majd jó lesz, derék Joe! csak egy kis gyengeség volt az egész.

- Majd jó lesz, igen, uram! De keljen fel, támaszkodjék reám és igyekezzünk vissza a

Victoriához.

A doktor Joe karjába kapaszkodva, visszaindult.

- Ez nem volt okos dolog, uram, nem jó ám így kalandozni. Még meglophatták volna! - tevé

hozzá nevetve. - De hát beszéljünk okosan.

- Szólj, én hallgatlak.

- Valamire el kell szánni magunkat. Ez nem tarthat így sokáig és ha szél nem kerekedik, el

vagyunk veszve.

A doktor nem válaszolt.

- Hiába, valakinek fel kell magát áldozni közülünk a többiért és természetes, hogy az én

leszek.

- Mit mondtál? mi a terved?

- Egészen egyszerű terv; veszek magamhoz élelmiszereket és elindulok az orrom után, míg

csak eljutok valahová, csak kell valahová akadnom. Ezalatt, ha az éj kedvező szelet küld, nem

várnak én reám, hanem elindulnak. Én pedig, ha valami faluba érek, majd ott átadok egy arab

nyelven irott cédulát, melyet a doktor úr ád nekem és segítséget hozok önök számára vagy ott

hagyom a bőrömet. Mit szól hozzá?

113

- Hiába való terv, de becsületére válik igaz szívednek, Joe! Az lehetetlen, te el nem hagysz

bennünket.

- Utóvégre is uram, kell valamit próbálni, önöknek az nem árthat, ismétlem, hogy nem kell

reám várniok és tervem jól is sikerülhet.

- Nem, Joe, nem! mi nem hagyjuk el egymást, ez új fájdalom volna még a többihez. Ennek így

kellett jönni és a végzet valószínűleg úgy rendeli, hogy máskép legyen ezután. Várjunk

türelemmel.

- Legyen uram! csak azt az egyet mondom önnek: még engedek egy napot, de tovább nem

várok. Ma vasárnap van vagy helyesebben hétfő, mert már egy óra éjfél után; ha kedden sem

indulhatunk, megpróbálom, amit mondtam, ez visszavonhatlanul áll.

A doktor nem válaszolt, nemsokára elérte a csónakot és beszállt Kennedy mellé. Ez kábult

töprengésbe volt merülve, álomról szó sem volt.

114

HUSZONHETEDIK FEJEZET.

Iszonyú hőség. - Káprázatok. - Az utolsó csepp víz. - A kétségbeesés éjjele. -

Öngyilkossági kísérlet. - A számum. - Az oázis. - Az oroszlánpár.

A doktornak másnap reggel első dolga volt a barométert megnézni. A higanyoszlop alig

süllyedt valamicskét.

- Semmi, - mondá magában - semmi!

Kiszállt a csónakból és nézegette az időt; ugyanaz a hőség, az a tiszta ég; az a kérlelhetetlen

egyformaság.

- Kétségbe kell esni - mondá elkeseredve.

Joe nem szólt egy szót sem, csak gondolkozott magában terve kiviteléről.

Kennedy betegen emelkedett fel fekhelyéről és idegei szerfelett túl voltak feszülve. A

szomjúság borzasztóan gyötörte. Száraz ajkai és nyelve alig bírtak egy hangot kihozni.

Volt még néhány csepp víz, de bár mindegyikök tudta, mindegyikök kívánta: - hozzányúlni

egyikök sem mert.

A három útitárs, három jó barát üveges szemekkel bámult egymásra, állati sóvár tekintettel,

mely különösen Kennedynél volt feltűnő; ennek hatalmas szervezete legelőbb megérzé az

elviselhetetlen nélkülözéseket. Egész nap lázban volt, járt fel és alá, néha vadul felkiáltva,

ökleibe harapott, hogy megnyissa ereit és kiigya azokból a vért.

- Ó te szomjúság hazája! - kiáltá, - helyesebben hívnának a kétségbeesés hazájának!

Azután ismét mély kábultságba merült és csak a lélekzés zihálása hallatszott kiaszott ajkai

közül.

Estefelé Joet is őrülési roham lepte meg: ez a rengeteg homoktenger egy óriási tónak látszott

előtte tiszta, hűvös, átlátszó vízzel. Nem egy ízben levetette magát az égető homokra, hogy

igyék - és a szája tele lett homokkal.

- Átkozott! - kiáltá boszúsan - hisz ez sós víz.

Erre azután, míg Fergusson és Kennedy mozdulatlanul kinyujtózkodva hevertek, legyőz-

hetetlen vágy ébredt benne, hogy kiissza azt a pár csepp vizet, amit a doktor félretett. Már nem

bírt magával és térdein csúszott a csónak felé, sóvár szemekkel nézte az üveget, melyben a

folyadék volt, utána kapott és ajkaihoz emelé.

E pillanatban szívszaggató hangon hallá e szavakat: Inni! Inni!

Kennedy volt, aki mellé vonszolta magát, iszonyat volt nézni a szerencsétlent, amint térden

állva sírt és vízért könyörgött.

Joe is sírva fakadt, neki adta az üveget és az kiitta az utolsó cseppecskéig.

- Köszönöm - mondá.

De Joe már nem hallotta, vele együtt hátra bukott a homokba.

Hogy mult el ez iszonyú éjjel, már nem tudták! de másnap reggel érezték a szerencsétlenek,

mikép száradnak össze lassanként tagjaik a nap égető sugarai alatt. Joe megpróbált feltá-

pászkodni, de már nem bírt, így hát nem volt képes tervét kivinni.

115

Maga körül nézett. Meglátta a doktort a csónakban, amint az mellén keresztbe fonva karjait,

mint egy őrült merően egy pontra szegzé tekintetét a levegőben. Kennedy irtóztató állapotban

volt, lóbálta a fejét ide-oda, mint valami vadállat a kalitkában.

A vadász tekintete egyszerre karabélyára esett, melynek csöve kinézett a csónakból.

- Ó! - kiálta fel - emberfeletti erővel fölemelkedve.

Neki esett a fegyvernek, őrületes dühhel és szájába kapta a cső végét.

- Uram! uram! - kiáltá Joe reárohanva.

- Eressz engemet - mondá a skót lihegve.

Elkeseredetten birkóztak egymással.

- Menj, mert meglőlek, - kiáltá Kennedy.

De Joe minden erejével belekapaszkodott: így dulakodtak néhány percig, a nélkül, hogy a

doktor észre látszott volna venni; egyszerre elsült a fegyver és a doktor a durranásra föl-

rezzent, mint egy kísértet és körülnézett.

Szeme egy pillanat alatt felvillant, kezét kiterjeszté a láthatár felé és felkiáltott csaknem

emberfeletti hangon:

- Ott! ott! ott lenn!

Oly határozott volt mozdulata, hogy Kennedy és Joe elbocsátották egymást és mindketten

ránéztek.

A síkság háborgott, mint egy viharkorbácsolta tenger: homokfelhők kavarogtak egymás körül,

mint az örvény; délkelet felől egy erős oszlop rohant elő óriási sebességgel, a nap fekete

felhők mögé rejtőzött, melyeknek árnyéka elért egész a Victoriáig. A finom homokszemek oly

könnyedén kavarogtak, mint a víz tömecsei és egyre nagyobb és nagyobb lett a rohanó áradat.

Fergusson szemeiben reménysugár villant fel.

- A szamum! - kiáltá.

- A szamum! - ismétlé Joe, mintha értette volna.

- Annál jobb! - mondá Kennedy a kétségbeesés dühével - annál jobb, most legalább meg-

halunk!

- Annál jobb, mert élve maradunk - felelé a doktor.

És elkezdé a homokot, mely a csónakot a földhöz szegezé, gyorsan kihajigálni.

Társai végre megértették, szintén hozzá csatlakoztak és melléje telepedtek.

- Most Joe, - mondá a doktor, - lökjél ki vagy ötven fontot a te köveidből.

Joe megtette, ámbár egy kissé mégis sajnálta. A léggömb emelkedett.

- Nagy ideje volt - mondá a doktor.

A szamum valóban villámgyorsan odaért, a Victoria ha még kissé késik, össze lett volna

törve, darabokra szaggatva, megsemmisítve; az óriási homoktölcsér csaknem elérte és tele

szórta homokzáporával.

- Még több terhet kilökni - kiáltá a doktor Joenak.

- Megvan - felelé az kilódítva egy hatalmas ércdarabot.

116

A Victoria gyorsan fölrepült a tölcsér fölibe és a levegő hullámaitól megragadtatva, kiszá-

míthatlan sebességgel rohant tovább a hullámzó homoktengeren.

Sámuel, Dick és Joe nem szóltak, csak néztek és a forgó szél által kissé felfrissülve, remélni is

kezdtek.

Három órakor megszünt a zivatar, a homok, amint leesett, számtalan apró hegyecskét

képezett, az ég visszanyerte előbbi nyugodtságát.

A Victoria is megállott és egy zöldellő oázis felett lebegett, mely mint valami lombsziget

emelkedett ki a homoktenger közepéből.

- Víz! ott a víz! - kiáltá a doktor.

Azonnal kinyitá a gömb felső szellentyűjét, kibocsátá a gázt és csendesen leszállott a földre,

mintegy kétszáz lépésre az oázis szélétől.

Utazóink négy óra alatt kétszáznegyven mérföldet haladtak.

A csónak csakhamar egyensúlyba jött és Kennedy Joe által követve kiugrott a földre.

- A puskátokat! - mondá Fergusson - itt ne hagyjátok a puskátokat és legyetek óvatosak.

Dick azonnal kezébe ragadta karabélyát és Joe is magához kapott egy fegyvert.

Gyorsan rohantak a fák felé, melyeknek buja zöldje bő forrásokat sejtetett a közelben; nem

vetettek ügyet a széles kitaposásokra és a friss nyomokra, melyek hellyel-közzel bele voltak

nyomva a puha földbe.

Egyszerre rémes ordítás reszketteté meg a levegőt tőlök mintegy húsz lépésnyire.

- Ez oroszlánordítás - mondá Joe.

- Éppen jókor, - felelé a vadász elkeseredetten - majd megbirkózunk vele. Az ember mindjárt

erősebb, ha birkózásra kerül.

- Vigyázzunk, Dick úr, vigyázzunk, egynek életétől függ mindnyájunk élete.

De Kennedy nem hallgatott reá, szemei fellángoltak, a karabéllyal kezében rohant előre. Egy

pálmafa alatt egy óriási feketesörényű oroszlán állott ugrásra készen és alig pillantá meg a

vadászt, nekiugrott, de még nem is érték a földet lábai, midőn egy golyótól szíven találva

elesett.

- Hurráh! megvan! - kiáltá Joe.

De Kennedy a kút felé rohant, ahol az oroszlán állott volt, leszaladt a nedves lépcső fokain és

egy friss forrásnál találta magát, melynek hűs vizét sováran szürcsölték lázas ajkai; Joe követé

őt és egy ideig nem lehetett mást hallani, mint azt a hangot, midőn az állatok hosszú szom-

júság után vízhez jutnak és habzsolják az üdítő nedüt.

- Vigyázzunk, Dick úr, - mondá Joe lélekzetet véve - hogy meg ne ártson.

De Kennedy nem is válaszolt, csak egyre ivott. Belemártotta kezeit és fejét ebbe a jóltevő

folyadékba és egészen beleittasodott.

- Hát Fergusson úr? - mondá Joe.

Ez egyetlen szó magához téríté Kennedyt, megtöltött egy üveget, amit magával hozott és

rohant fel a kút lépcsőin.

De mennyire elbámult! Egy nagy sötét test fedé el a kijárást. Joe, ki a vadászt követé, szintén

visszahökkent.

117

- Be vagyunk zárva.

- Az lehetetlen, vajjon mi lehet az?...

Dick be sem végzé szavait, midőn rettenetes ordítás adá tudtára, hogy miféle új ellenséggel áll

szemben.

- Egy másik oroszlán! - kiáltá Joe.

- Nem a, hanem a nőstény, átkozott bestia, no megállj! - mondá a vadász, gyorsan megtöltve

karabélyát.

Egy pillanat mulva tüzet adott, de az állat eltünt.

- Utána! - kiáltá Dick.

- Nem úgy, Dick úr, az állat nincs leterítve, különben a teste ide gurult volna; az ugrásra

készen vár bennünket, amint kibújunk és akire ráugrik, az el van veszve!

- De hát mit tegyünk, kimenni muszáj, Sámuel várakozik reánk.

- Csaljuk ide az állatot, fogja csak a puskámat és adja ide karabélyát.

- Mi a terved?

- Mindjárt látni fogja.

Joe levetette vászonkabátját, megkötötte a puska végére és kitolta a kút nyilásán, A dühös állat

azonnal ráugrott, Kennedy várta és ugrás közben egy lövéssel szétzúzta lapockáját.

Az oroszlán ordítva gurult le a lépcsőn, felfordítva Joet is, ki már azt hitte, hogy testében érzi

az állat rettenetes körmeit; - midőn egy másik durranás hangzott és Fergusson doktor alakja

jelent meg a bejárás felett, kezében tartva még füstölgő puskáját.

Joe gyorsan felugrott, átlépett az oroszlán testén és urának nyujtá a megtöltött vizes-üveget.

Azt ajkaihoz emelni és félig kiinni egy pillanat műve volt és a három utazó szíve mélyéből

adott hálát a gondviselésnek a csodálatos szabadulásért.

118

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET.

Egy gyönyörű este. - Joe konyhája. - Értekezés a nyers húsról. - Bruce James története. -

A táborozás. - Joe álmai. - A barométer süllyed. - A barométer megint emelkedik. -

Készülődések az útra. - Az orkán.

Pompás egy este volt és a három barát erősítő lakoma után ott tölté azt a mimózák friss

lombjai alatt; ma nem fösvénykedtek a groggal és teával.

Kennedy minden irányban átkutatta a kis oázist és úgy találta, hogy ők maguk e földi

paradicsom egyedüli lakói. Puha fű bársonyára feküdtek és édes álomban felejték el a kiállott

szenvedéseket.

Reggel, május 7-én, a nap fényesen ragyogott az oázis tisztásán, de égető sugarai nem bírtak

áttörni a sűrű lombok sátorán. Miután pedig bőven el voltak látva élelmiszerekkel és most már

vízzel is, a hely is oly kedvező lévén, aminőt csak kívánni lehetett, - a doktor elhatározá, hogy

itt várják be, míg kedvező szél kerekedik.

Joe idehozta hordozható konyháját és mindenféle új ételek kigondolásán törte fejét, ami

mellett pazarul használta a vizet.

- Mily csodálatos egymásutánja az örömek és szenvedéseknek, - mondá Kennedy - ez a

dúskálás a koplalás után! ez a fényűzés a nyomorúságra; nem is sok hiányzott, hogy eszemet

veszítsem.

- Kedves Dickem! ha Joe nem lett volna, akkor te most már nem bölcselkednél az emberi sors

forgandósága felett.

- Derék barátom, - mondá Kennedy, kezét nyujtva Joenak.

- Szót sem érdemel - felelé ez. - Még visszaadhatja nekem Dick úr! ámbár nem kívánom, hogy

legyen alkalma azt hasonlóval viszonozhatni.

- Mégis csak gyarló teremtések vagyunk mi, - mondá a doktor - hogy ily csekélység is ennyire

lesujt.

- Az a pár csepp víz, úgy-e? - gondolja doktor úr! - Ennek mégis csak nagy szerepe van az

ember életében.

- Kétségkívül Joe, az ember tovább kibírja étel, mint ital nélkül.

- Azt meghiszem; hiszen szükségből az ember megehetik mindent, sőt felebarátját is, ámbár

az ily lakoma ugyancsak megfekheti a gyomrát.

- A vadak kutyába sem veszik - mondá Kennedy.

- No hát a vadak! ezek hozzá vannak szokva nyers húst enni, de már én undorodnám attól.

- Undorító is lehet valóban, - jegyzé meg a doktor - annyira, hogy az első Afrika-utazóknak

senki sem akarta elhinni, hogy vannak egész népségek, akik nyers hússal élnek és általában

visszautasították az ily állításokat. E tekintetben Bruce Jamesnek volt egy nevezetes kalandja.

- Beszélje el nekünk, kérem doktor úr, most ráérünk meghallgatni - mondá Joe, kényelmesen

elterülve a zöldelő fűben.

119

- Szívesen. Bruce James skót ember volt a Stirling grófságból, ki 1768-tól egész 1772-ig

összejárta egész Abessziniát egészen a Tyana taváig, keresve a Nílus forrásait, végre visszatért

Angliába, hol csak 1790-ben tette közzé utazása történetét. Elbeszélései a legnagyobb

kétkedéssel fogadtattak, oly hitetlenséggel, minővel valószínűleg a mienket is fogják fogadni.

Az abessziniak szokásai és erkölcsei az angolokétól annyira elütők, hogy senki sem akarta

hinni. Bruce James a többi között felhozta, hogy Kelet-Afrika népei nyers húst esznek. Erre

már mindenki ellene zúdult. Beszélhet ő, a mit akar, senki se megy megnézni, igaz-e? Bruce

igen bátor, de hirtelen haragú ember volt. Ez a kétkedés borzasztóan fölmérgesítette. Egy

ízben egy edinburgi szalónban egy úri ember az ő jelenlétében előhozta a tárgyat, mely a napi

tréfák között foglalt állandó helyet és egyenesen kimondta, hogy a dolog nem igaz, de nem is

lehetséges. Bruce nem szólt semmit, kiment és egy kis idő mulva visszatért egy darab nyers

beafsteakkel, amely afrikai módon be volt hintve sóval és paprikával. «Uram, mondá a

tréfálkozónak, ön az által, hogy kételkedett abban, amit én felhoztam, nagy sértést követett el

ellenem; és ha azt hiszi, hogy az lehetetlen, nagyon is csalódik és hogy azt a jelenlévők előtt

bebizonyítsa, azonnal meg fogja enni ezt a nyers húst, vagy sértő szavaiért nekem elégtételt

adni.» Az uracs megijedt és arcát fintorgatva ugyan, de engedelmeskedett. Akkor Bruce James

egész hidegvérrel hozzátette: «No lássa uram, föltéve, hogy a dolog nem is volna éppen igaz,

de lehetségesnek lehetséges».

- Jól megfelelt - mondá Joe - és ha az úrfinak a hasa fájdult meg tőle, meg is érdemelte. No, ha

mi visszatérünk Angliába és utazásunkat valaki kétségbe vonja...

- No! hát mit fogsz csinálni Joe?

- Megetetem a hitetlennel a Victoria foszlányait, még pedig só és paprika nélkül.

Mindnyájan nevettek Joe ötletének. Így telt el a nap kellemes beszélgetések között, az erővel

visszatért a remény, a reménnyel a merészség. A múlt emlékei hamar elmosódtak a jövő

kilátásai mellett.

Joe akár soha sem ment volna tovább erről a pompás helyről; ura kénytelen volt vele legalább

a pontos fölvétel adatait közölni: ez 15° 43’ hosszúság és 8° 32’ szélesség volt.

Kennedy csak azt az egyet sajnálta, hogy nem vadászhatik abban a csinos kis erdőcskében;

hiszen itt még vad sincs.

- Pedig látod kedves Dick, te nagyon feledékeny vagy! Hát a két oroszlán?

- Hisz’ csakis az, - mondá azon kicsinyléssel, melyet az igazi vadász az elejtett vad iránt érez;

- ámbár, hogy ezek itt voltak, az természetesen annak a jele, hogy nem valami nagy távolban

termékeny vidékeknek kell létezni.

- Nem éppen Dick, ez állatok éhség vagy szomjúságtól hajtatva, gyakran messze földre elka-

landoznak; sőt a legközelebbi éjjel jó lesz nagyobb éberséggel őrködni és köröskörül tüzeket

gyujtani.

- Tüzet? ebben a melegben - mondá Joe. - De ha meg kell lenni, nem bánom. Csak sajnálok

ebből a szép erdőcskéből tüzelni, amely nekünk oly hasznos és üdítő.

- Különösen kell vigyáznunk, - mondá a doktor - hogy fel ne gyujtsuk, hogy valamikor más

utazók is találhassanak itt menedéket a rengeteg pusztában.

- Majd vigyázunk, uram! de hát azt hiszi ön, hogy ezt az oázist ösmerik?

- Minden bizonnyal. Ez a karavánoknak egy megállóhelye, akik bejárják Közép-Afrikát és

nem lehetetlen Joe, hogy az ő látogatásuk nem is volna nagyon ínyedre.

120

- Talán még itt is azok a csúnya nyám-nyámok laknak? - kérdé Joe.

- Azok bizony. Ez a neve általában az itt lakó népségeknek és ugyanazon égalj alatt ugyan-

azon fajnak bizonyára ugyanazok lesznek a szokásai is.

- Ó pfuj! - mondá Joe undorral; - ámbár ha vesszük, az csak természetes, mert ha a vadak is

olyanok volnának, mint a mi gavallérjaink, hol volna akkor a különbség? Itt például egészen

tisztességes emberek is akadhatnak, akik nem soká kéretnék magukat, hogy Bruce James

nyers beafsteakjét, sőt utána őt magát is befalatozzák.

Ez igen világos okoskodás után Joe megrakta a tüzeket köröskörül, természetesen minél

apróbbakra; - de hála az égnek még arra sem volt szükség és a három utazó felváltva édes

álomban szendergett az éjszaka. Az idő másnap sem változott; makacsul szép maradt. A

léggömb mozdulatlanul vesztegelt, a legkisebb fuvalom sem mozdította ki helyéből.

A doktor nyugtalankodni kezdett: ha soká így tart, kifogynak az élelmiszerek; alig menekültek

a szomjúságtól, már meg éhen vesszenek?

De nemsokára megnyugodott, amint látta, hogy a higany a barométerben érezhetőleg alászáll

és biztosan jelzi az idő közeli változását. Előkészületeket kezdett tehát tenni az indulásra,

hogy az első alkalmat megragadhassa; az étel és ital szekrények teljesen meg lettek töltve.

Fergussonnak azután helyre kellett még állítani a léghajó egyensúlyát és Joe kénytelen volt

feláldozni drága érceinek jelentékeny részét. De az egészséggel ismét visszatértek nagyralátó

tervei és elég keserves képet vágott, mielőtt engedelmeskedett volna urának; de ez bebizonyí-

totta neki, hogy ily nagy súllyal nem bír felszállani és megengedte, hogy válasszon az arany és

a víz között; amire Joe többé nem habozott és kidobálta becses köveinek jó részét a homokra.

- Legyen azoknak is, akik utánunk jönnek, - mondá - tudom, fognak bámulni, hogy ily puszta

helyen annyi kincset találnak.

- No, - mondá Kennedy - csak valami tudós utazó akadjon itt ezekre a becses kőzetekre...

- Semmi kétség, kedves Dick, hogy nagyon meg lesz lepetve és csodálkozásának hatalmas

fóliánsokban ad majd kifejezést. Egyszerre csak hallani fogunk csodálatos mennyiségű

aranykövekről Afrika homoktengerében.

- És ezt mind Joe csinálta.

A gondolat, hogy majd így lóvá tesznek valami tudóst, némileg vigasztalta a derék Joét, úgy

hogy még el is mosolyogta magát.

A doktor a nap hátralévő részében hiába várakozott az idő megváltozására. A hőség jelentéke-

nyen emelkedett és az oázis árnyéka nélkül tűrhetetlen lett volna. A hőmérő a napon hatvanöt

Celsius fokot mutatott. Valóságos tűzeső járta át a levegőt. Ez volt a legnagyobb meleg,

melyet idáig észleltek.

Joe, mint a megelőző nap, berendezte a tanyát és az éj azon részeiben, melyben a doktor és

Kennedy állottak őrt, nem jött közbe semmi különös.

De reggel három óra tájt, midőn Joe volt az őr, a hőmérséklet gyorsan alábbszállott, az ég

beborult és hirtelen besötétedett.

- Fel, fel! - kiáltá Joe, felköltve két társát, - keljenek fel, itt a szél!

- Végrevalahára, - mondá a doktor az égre feltekintve - ebből zivatar lesz. Gyorsan a

Victoriára!

121

Nagy ideje volt, hogy odaértek. A Victoria görnyedezett az orkán erejétől és maga után

vonszolta a csónakot, mely a homokon csúszott utána. Ha ebből a teher egy része véletlenül

kihull, a léggömb megszökött volna és nem látták volna többé.

De a gyors Joe futott, amint csak lábai bírták és megkapta a csónakot; míg a léggömb a

homokra feküdve, csaknem összeszakadozott. Beültek; a doktor elfoglalta rendes helyét,

meggyujtotta a fűtőt és a teherfelesleget kivetette a homokra.

Utazóink még egyszer letekintettek az oázis fáira, melyek ide-oda hajlongtak a szélvészben és

jó keleti széltől hajtatva, mintegy kétszáz lábnyira a föld felett csakhamar eltüntek az éj

homályában.

122

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET.

Növényzet előjelei. - Egy francia író fantasztikus gondolatai. - Pompás vidék. -

Adamova királyság. - Burton és Speke fölfedezései Barthéival egybekötve. -

Az Atlantika-hegyek. - A Benue-folyó. - Jola városa. - A Begéle. - A Mendif hegye.

Utazóink elindulásuk óta roppant sebesen haladtak előre; örültek hogy elhagyhatják ezt a

pusztaságot, mely rájok nézve könnyen oly végzetessé válhatott volna.

Reggel kilenc óra után a növényzet némi előjelei tűntek elő, imitt-amott elszórva reszkető

füvecskék e homoktenger síkján, melyek, mint egykor Kolumbus Kristófnak, mutatták, hogy

föld van közel. Zöldelő hajtások bújtak elő félénken a kövek közül, melyek ezen homok-

óceán szikláiról váladoztak le.

A láthatáron középmagas halmok hullámzottak, felhők között elmosódott oldalaik szakado-

zottan tünedeztek elő, megszűnt az egyhangúság.

A doktor örömmel üdvözlé ezen új vidéket és mint az árbóckosárban őrt álló matróz szeretett

volna felkiáltani: «Föld, föld!»

Egy óra mulva a kontinens kibontakozott szemeik előtt, mely még vad kinézésű volt ugyan, de

már nem oly sík, nem oly kopár; néhány fa körrajza vált le a szürke égről.

- Most hát már civilizált országokba jutunk, - mondá a vadász.

- Civilizált! Dick úr, hogy lehet így beszélni? még embereket sem lehet látni.

- Nemsokára meglesz az is, - felelé a doktor, - ha ily gyorsan haladunk.

- Még mindig a négerek földjén vagyunk? Sámuel úr!

- Még mindig Joe! de most jövünk majd az arabokhoz.

- Az arabokhoz, uram, az igazi arabokhoz, azokkal a tevékkel?

- Nem, csak tevék nélkül; ezek az állatok ritkák, mondhatni ismeretlenek ezen a vidéken; még

néhány fokot kell menni észak felé, hogy olyanokat láthassunk belőlük.

- Elég baj.

- És miért, Joe?

- Mert ha a szél kedvezőtlenné válik, azok nekünk jó szolgálatot tehetnének.

- Hogy-hogy?

- Uram, nekem egy eszmém van; be lehetne őket fogni csónakunkba, hadd vontassanak

minket; mit gondol?

- Ó szegény Joe, már erre más is gondolt előtted és azt egy igen szellemdús francia író már ki

is vitte... igaz, csak úgy regényben. Ebben utazók egy léghajón tevékkel huzatják magokat;

akkor jön egy oroszlán, felfalja a tevéket, de a hámot is elnyeli és kénytelen őket a tevék

helyett vontatni; és így tovább. Ebből láthatod, hogy ez a képzeletek országába tartozik és

semmi köze ahhoz a módhoz, ahogy mi utazunk.

Joe kissé megalázkodva a gondolattól, hogy az ő eszméjét már más is használta, azon törte a

fejét, hogy most már miféle állat falhatta fel az oroszlánt; de nem bírt rájönni - hát csak

megint tovább nézdelte a vidéket.

123

Közepes nagyságú tó terült el szemei előtt, elég magas dombokkal körítve, de melyek még

nem érdemelték meg a hegy nevet; másfelől meg számos és termékeny völgy kígyózott

különféle fanemek tarka tömkelegével; az olajfa volt köztük leggyakoribb, tizenöt láb hosszú

és tövises szélű leveleivel; a bombyx (selyemfa) megtölté a levegőt magjának finom pely-

heivel; a pandanus erős illata, melyet az arabok Kenda-nak hívnak, beszagosította a levegőt

egész addig a tájig, ahol a Victoria áthaladt; a dinnyefa pálmaszerű leveleivel, a büdösfa,

melyen a szudáni dió terem, baobab és banán-fák egészítették ki ezen tropikus égalj dús-

gazdag flóráját.

- Pompás egy ország! - mondá a doktor.

- Állatok már láthatók, - mondá Joe - az emberek sem lesznek messze.

- Tyhű! be pompás elefántok! - kiáltá Kennedy - itt lehetne csinos vadászatot rendezni!

- De hogy álljunk meg, ebben a ragadó légáramban? kedves Dick! Csak szenvedd még kissé

Tantalus kínját; majd kipótolhatod később.

De volt is az valami, ami ugyancsak felizgathatja egy vadász szenvedélyét; Kennedy szíve

hangosan dobogott és ujjai görcsösen kapaszkodtak kitűnő Purdey fegyverébe.

Az ország állatvilága illett a növényvilághoz. A vad ökör oly sűrű fűben hentergett, hogy

egészen eltűnt benne; szürke, fekete meg sárga óriási termetű elefántok úgy jártak az erdőn

keresztül, mint valami forgószél, törve, zúzva, kidöntve a fákat; pusztulással jelölve az utat,

amerre mentek; a dombok fás oldalaiból források, erek és vízesések törtek elő, melyek mind

északnak tartottak; itt vízilovak fürödtek hangos loccsanással, ott a tizenkét láb hosszú

vízitehenek halforma testökkel nyujtóztak a partokon, az égnek meresztve tejtől duzzadó

gömbölyű emlőiket.

Egész állatsereglet volt ott ritka állatokból egy csodálatos melegházban, melyben a famagas

növényzetet ezernyi tarka madarak sokasága röpködte keresztül.

A természet ezen pazar bujaságáról fölismerte a doktor a híres Adamova királyságot.

- Most már a modern fölfedezéseknek hágtunk nyomdokaiba - mondá - és ismét rátaláltam az

utazók félbeszakadt nyomaira; ez szerencsés véletlen, barátim; most hozzuk összeköttetésbe

Burton és Speke fölfedezéseit Barth kutatásaival; elhagytuk az angolokat, hogy találkozzunk a

hamburgival és nemsokára ott leszünk azon a végső ponton, melyet e merész utazó elért.

- Nekem úgy látszik, - kezdé Kennedy - hogy ezen két fölfedezési út között nagy földterület

van, ha az általunk bejárt útból szabad következtetnem.

- Ezt könnyen kiszámíthatjuk, fogd a mappát és keresd fel, mely hosszúsági fok alatt fekszik

az Ukerewe-tónak Speke által elért déli csúcsa.

- Itt van körülbelül a harminchetedik fok alatt.

- És hol fekszik Yola városa, ahová még estig elérünk és ameddig Barth eljutott?

- Körülbelül a hosszúság tizenkettedik foka alatt.

- Ez hát kitesz huszonöt fokot, mindnyáját hatvan mérfölddel számítva egyezerötszáz mér-

földet.

- Szép séta, főkép gyaloglóknak.

- Pedig mégis meg fogják tenni. Livingstone és Moffat szakadatlanul nyomulnak előre Afrika

belseje felé; a Nyassza tava, melyet fölfedeztek, már nincs messze a Tanganyika tavától,

melyet Burton kutatott fel. Mielőtt e század véget ér, ezen óriási földterületek mind át lesznek

124

kutatva. De - mondá a doktor iránytűjére tekintve - kár, hogy a szél annyira nyugatnak hajt

bennünket, inkább északnak szerettem volna menni.

Tizenkét órai haladás után a Victoria elérte Nigritia határát. E föld első lakói a Chua-arabok

nomád élet mellett legeltették nyájaikat. Az Atlantika-hegy kopár csúcsai tünedeztek fel a

láthatáron, oly hegyek, melyeken európai ember még nem járt és melyeknek magasságát

körülbelül háromszáz ölre becsülik. Nyugati lejtőjén futnak alá a vizek Afrika ezen részéből

az óceán felé; ezek az itteni Holdhegyek.

Végre egy igazi folyó tűnt fel az utazók szemei előtt - és az óriási hangyadombokról, melyek

partjait borítják, felismeré a doktor, hogy ez a Benue, a Niger hatalmas mellékfolyója, melyet

a bennszülöttek a «vizek forrásá»-nak neveznek.

- Ez a folyó, - mondá a doktor társainak - lesz majd egyszer a természetes közlekedési út

Nigritia belsejébe. Egy derék hajóskapitányunk a Plejád gőzös parancsnoka már felhajózott

rajta egész Yola városáig; íme láthatjátok, hogy már ismeretes vidékre jutottunk!

Számtalan rabszolga dolgozott a mezőn, tenyésztve a sorghot, egy köles-félét, mely főtáp-

lálékukat képezi. Néma bámulat tükröződik vissza ezen emberek arcain, midőn a Victoria,

mint valami meteor felettök átrepült. Estefelé megállott a Victoria Yolától mintegy negyven

mérföldnyire és előtte a távolban a Mendif hegység két meredek csúcsa emelkedett az égnek.

A doktor kivetette a horgonyt, az megakadt egy magas fa koronájában, de az erős szélvész úgy

dobálta ide-oda a Victoriát, hogy gyakran hanyatt lefeküdt és az által a csónak helyzete nem

egyszer vált veszélyessé. Fergusson az éjjel le nem hunyta szemeit és nem egyszer közel volt

hozzá, hogy elvágja a horgonykötelet, hogy ezen szélvészből meneküljön. De a vihar végre

csöndesült és a léghajó ingadozásai nem voltak többé nyugtalanítók.

A szél másnap mérsékeltebben fújt, de azért mégis tovavitte utazóinkat Yola városától, mely

még nemrég a fullán néptörzs által újra felépítve, különösen felkölté Fergusson kíváncsiságát;

de hát bele kellett nyugodnia, hogy észak, sőt kissé kelet felé vitorláztak a széllel.

Kennedy indítványt tett, hogy álljanak meg ebben az országban vadászni, Joe felhozta, hogy a

friss hús hiánya kezd érezhetővé válni; de az ország vad szokásai, a népségek magatartása,

alulról a Victoria felé irányzott néhány puskagolyó, arra indították a doktort, hogy útját foly-

tassa. Átkeltek egy ország felett, mely a gyilkolások és gyujtogatásoknak volt színhelye, ahol a

vad harcok soha meg nem szűnnek és melyeknek fejedelmei a legirtóztatóbb vérengzések

között kockáznak országaikkal.

Számtalan népes, hosszú négerkunyhókból álló falu húzódott végig a nagy legelők között,

melyeknek sűrű füveit violaszín virágok tarkították, a kunyhók pedig, mint valami nagy

méhkasok, magas karókerítés mögött rejtőztek. A dombok meredek lejtői emlékeztettek a skót

felvidék «glen»-jeire, amint azt Kennedy nem egyszer megjegyezte.

Minden akadállyal dacolva a doktor északkelet felé iparkodott a Mendif hegye irányában,

melynek csúcsa a felhőkben tűnt el. Ezen hegység a vízválasztó a Niger vízmedencéje és a

Csad-tó között.

Nemsokára előtűnt Begéle tizennyolc falujával, melyek, mint a gyermekek az anya kebelén

oda szorulnak a hegyoldalak mellé; nagyszerű látványt nyujtva a szemnek, mely ezen képet

áttekinteni és megragadni képes; a völgyeletek rizs- és földimogyoró-mezőkkel voltak borítva.

Három óra tájt a Victoria szemben állott a Mendif hegyével. Nem bírták megkerülni, tehát át

kellett rajta kelni. A doktor a hőmérsékletet 82 Celsius fokra fokozva, közel hatszáz fontnyi

emelkedési erőt adott a Victoriának és több, mint nyolcezer lábnyi magasba emelkedett. Ez

125

volt a legmagasabb fölemelkedés az egész út alatt és a hőmérsék odafenn annyira alászállott,

hogy a doktornak és kísérőinek a pokrócokba kellett burkolódzni.

Fergusson sietett leereszkedni, mert a léggömb egész a pukkadásig volt felduzzadva; de azért

ráértek megállapítani a hegy vulkanikus eredetét, melynek kialudt kráterei most már csak

feneketlen mélységek. A hegyoldalakon felhalmozódott madártrágya-rakások oly kinézést

adnak a Mendif hegyének, mintha mész-sziklákból állana; e madártrágyából meg lehetne

trágyázni egész Nagy-Britanniát.

Öt óra tájban a Victoria, a déli szelektől óva, lassanként ereszkedett alá a hegység lejtői

mellett és megállott egy tágas, minden emberi hajléktól távol eső tisztáson; mihelyt földet ért,

megtették a kellő intézkedéseket, hogy azt a földhöz erősítsék és Kennedy puskát ragadva, a

lankás síkra kiszállott. Nemsokára visszatért, mintegy féltucat vadrucával és szalonka-félével,

melyeket Joe ízletesen elkészített. A vacsora jól esett és az éj mély csendben múlott el.

126

HARMINCADIK FEJEZET.

Mosfeija. - A sheik. - Benham, Clapperton, Oudney, Vogel. - Loggum fővárosa. -

Toole. - Szélcsend Kernak felett. - A kormányzó és udvara. - A támadás. -

A galambok mint gyujtogatók.

Másnap május 11-én a Victoria folytatá kalandos repülését; utazóink úgy bíztak benne, mint a

tengerész a hajójában.

Az iszonyú orkánok, a tropikus forróság, a veszélyes elindulások és még veszélyesebb

kikötésekből még mindenütt és mindig szerencsésen kivergődött. Fergusson kezének egy

nyomásával tudta vezetni; ennélfogva bár nem tudta, hogy fognak célt érni, nem kétkedett

többé az utazás jó kimenetelében. Csupán az okosság javalta, hogy a barbár és fanatikus

országokban a legszigorúbb óvatosságot tartsa szem előtt; tehát melegen ajánlá társainak,

hogy minden előforduló esetet, minden időben, jól vegyenek szemügyre.

A szél kissé észak felé hajtotta őket és kilenc óra tájban megpillantották Mosfeia jelentékeny

városát, mely két magas hegy között emelkedő fensíkon épült; fekvése bevehetetlen erős és

csak egy mocsarak és erdők között vezető szűk úton lehet hozzáférni.

E pillanatban egy sheik lovas kísérettel, élénk színű ruhákba öltözve, tartá a városba bevonu-

lását. Harsonások és ezek előtt futárok haladtak előtte, akik a gallyakat útjából eltávolították.

A doktor lejjebb ereszkedett, hogy az idegeneket közelebbről szemlélhesse; de amint a lég-

gömb egyre nagyobb lett az idegenek szemei előtt, vad ijedelem jelei mutatkoztak rajtok és

csakhamar elrohantak, amennyire csak lovaik és lábaik bírták.

Csak a sheik nem mozdult, hanem vette hosszú fegyverét, felhúzta és kevélyen várta a törté-

nendőket. A doktor leszállt, felé mintegy százötven lábnyira és a legnyájasabb hangon egy

arab üdvözletet intézett hozzá.

Amint e szavak, mintha az égből jöttek volna, a sheik füléhez jutottak: ez leszállott lováról,

leborult az út porába és a doktor nem bírta őt imádságából kizavarni.

- Lehetetlen, - mondá - hogy ezen emberek minket természetfölötti lényeknek ne tartsanak,

hiszen midőn az első európaiak megjelentek közöttük, azokat is emberfeletti lényeknek

tartották. És majd ha a sheik ezen találkozást elmeséli, bizonyára nem fog késni azt az arab

képzelődés minden lehető színeivel kicicomázni. Gondolhatjátok, milyen dicsfénnyel fog itt

bennünket egykor a legenda körülvenni.

- Ez biz elég baj, - felelé a vadász - legalább a polgárosodás szempontjából sokkal jobb volna,

ha minket egyszerű embereknek néznének, ez helyesebb fogalmat nyujtana ezen négereknek

az európaiak hatalmáról.

- Igazad van, kedves Dick, de hát mitevők legyünk? Bármily apróra megmagyaráznád ezen

ország tudósainak a léghajó szerkezetét, ezek azt meg nem értenék és csak azt hoznák ki

belőle, hogy itt felsőbb lények játszanak közbe.

- Uram, - mondá Joe - ön az imént szólott az első európaiakról, akik ezen országot fölfedez-

ték; ugyan kik voltak azok? kérem.

- Kedves Joe, mi éppen azon az úton haladunk, melyen egykor Denham őrnagy járt és ez itt

Mosfeia, hol őt Mandara szultánja fogadta; amint Bornut elhagyta, követé a sheiket egy a

127

fellaták elleni hadjáratában, ott volt a város ostrománál, mely nyilaival vitézül védte magát az

arabok golyói ellen és megszalasztotta a sheik seregét, de ez csak okul szolgált a rablásra és

gyilkolásra. Az őrnagyot teljesen kifosztották, meztelenre vetkeztették és sohasem tért volna

vissza Kukába, Bornu fővárosába, ha nem búvik el egy ló hasa alá, amelybe kapaszkodva,

őrült futással menekült üldözői elől.

- De hát ki volt Denham őrnagy?

- Ez egy rettenthetetlen angol volt, ki 1822-től 1824-ig Clapperton százados és Oudney doktor

társaságában egy expedíciót vezényelt Bornu felé. Március közepén, indultak el Tripoliszból,

elérték Murzukot, Fezzan fővárosát és azon utat követve, melyen később Barth doktor járt,

hogy Európába visszatérhessen, 1823 február 16-án eljutottak Kukába a Csad-tó mellett.

Denham különböző kutatásokat eszközölt Bornuban, Mandarában és a tó keleti partvidékein;

egyidejűleg Clapperton és Oudney doktor 1823 december 15-én Szudánban nyomultak előre,

eljutottak egész Szakatuig és Oudney doktor a fáradtságtól és kimerüléstől meghalt Murmur

városában.

- Afrika ezen része, - mondá Kennedy - ugyancsak sok áldozatot követelt a tudomány

számára.

- Igen, ez végzetes egy vidék! Éppen most haladunk egyenesen Baghirmi királyság felé,

melyen Vogel 1856-ban ment keresztül, hogy Wadaiba juthasson; de ott nyoma veszett. Ez a

huszonhárom éves fiatal ember ki lett küldve, hogy doktor Barth munkálatainál segédkezzék.

December elsején 1854-ben találkoztak. Vogel hozzálátott a vidék átkutatásához, 1856-ban

utolsó levélében közli, hogy Wadai királyságot készül meglátogatni, melyben még európai

ember nem járt; úgy látszik, el is jutott Warába, Wadai fővárosába, hol némelyek szerint

fogságra vetették, mások szerint meggyilkolták, midőn a vidék egy szent hegyét meg akarta

mászni. De nem kell könnyedén elhinni az utazók halálát, mert ez fölmentene másokat az ő

keresésöktől; így például hányszor jelentették hivatalosan Barth doktor halálát, a melyen ő oly

méltán bosszankodott! Nagyon meglehet tehát, hogy Vogelt a wadaii szultán fogva tartja és

utána váltságdíjat remél. Neimans báró el is indult Wadai felé őt felkeresni, de útközben meg-

halt Kairóban 1855-ben. Tudvalevőleg mostanában Heuglin indult Wadai felé egy Lipcséből

útrakelt expedícióval, Vogel nyomain. Így hát nemsokára megtudjuk, mi lett ezen fiatal és

érdekes utazóból.9

Mosfeia már rég letűnt a láthatáron, és most Mandara tárta fel utazóink előtt bámulatos termé-

kenységét, ákácerdőivel, piros virágú fűkalászaival és a pamutcserjék és indigoültetvények

káposztaalakú növényzetével; a Shari folyó, mely mintegy nyolcvan mérfölddel távolabb

ömlik a Csad-tóba, sebesen rohant el alattuk.

A doktor megmutatá társainak ezen víz folyását Barth térképein.

- Lássátok - úgymond - mily kitűnően pontosak ezen tudós munkálatai, most egyenesen

Loggum felé tartunk és talán elérjük Kernakot, annak fővárosát. Itt halt meg a szegény Toole

alig huszonkét éves korában. Ez egy fiatal angol volt a 80-ik ezred zászlótartója, ki néhány

héttel azelőtt csatlakozott Denham őrnagy expedíciójához, és itt oly korán lelte halálát. Ezt a

rengeteg vidéket méltán lehet nevezni az európaiak temetőjének.

9 Fergusson elindulása óta Munzingertől, az expedíció új vezetőjétől, El-Obeidból érkezett levelek, -

fájdalom - megerősítik Vogel halálát.

128

Néhány, mintegy ötven láb hosszú tutaj úszott a Shari folyón lefelé; a Victoria ezer lábnyira a

föld felett, alig vonta magára a bennszülöttek figyelmét; de a szél, mely mindeddig elég erősen

fújt, lassanként kezdett csendesedni.

- Hát még egyszer kell majd szélcsendet szenvednünk - kezdé a doktor.

- Nem baj, uram! most már nem kell tartanunk sem a pusztától, sem a vízhiánytól.

- De annál inkább a vad népektől!

- Nini, - mondá Joe - mintha ott egy város látszanék.

- Ez Kernak. A szél utolsó fuvalmai oda visznek bennünket és az jó lesz: legalább pontosan

fölvehetjük annak helyzetét.

- Hát nem megyünk hozzá közelebb? - kérdé Kennedy.

- Az a legkönnyebb, Dick! most éppen a város felett vagyunk, majd leszek oly bátor a fűtő

csavarán egyet fordítani és azonnal leereszkedünk.

A Victoria egy félóra mulva megállott mintegy kétszáz lábnyi magasban a föld felett.

- Itt már nem vagyunk oly messze Kernaktól, mintha valaki a londoni szent Pál temploma

keresztgombján ülne. Kényelmesen körülnézhetünk.

- Miféle kalapálás ez, melyet mindenfelől hallani?

Joe figyelmesen letekintett és csakhamar észrevette, hogy azt az a sok takács csinálja, kik a

szabad ég alatt szöveteiket a nagy fák törzseire kifeszítik.

Loggum fővárosa, most egész terjedelmében mintegy kifeszített tervrajzon feltárult előttök;

egy igazi város volt az házsorokkal és elég széles utcákkal; egy nagy piac közepén folyt a

rabszolgavásár; nagy volt a tolongás a vevők részéről, mert a mandarai nőket, szerfelett apró

kezeikkel és lábacskáikkal nagyon keresik és jól megfizetik.

A Victoria láttára újból ismétlődött a már többször előfordult látvány; előbb kiabálás, azután

az elámulás; az alkudozásokat abbahagyták, a munka félbeszakadt és mindenki csak fölfelé

bámult, a lárma elcsendesült. Utazóink veszteg maradva nézték e különös város nevezetes-

ségeit, a léggömb leereszkedett mintegy hatvan lábnyira a föld felett.

Ekkor kilépett házából Loggum kormányzója, kibontották a zöld zászlót és a harsonások úgy

fújták az ő bivalyszarvból készült hangszereiket, mintha mindennek bele kellene szakadni,

csak a tüdejüknek nem. A néptömeg összegyűlt körülötte, Fergusson szólni akart, de nem

jutott szóhoz.

A nép magas homlokú, göndör hajú, csaknem sasorrú, büszke és értelmes kinézésű volt; de a

Victoria megjelenése nagyon megzavarta őket; - lovasokat lehetett látni száguldani minden

irányban és csakhamar nyilvánvaló lett, hogy a kormányzó hadai gyülekeznek szembeszállani

e rendkívüli ellenséggel, Joe eleget integetett mindenféle színű zsebkendővel, de az nem

használt semmit.

Ezalatt a sheik, udvarától környezve, csendet parancsolt és beszédet kezdett az utazókhoz, de

a doktor nem értett belőle semmit; arabul volt ugyan, de a baghimiri nyelvvel keverve; az

arckifejezések és taglejtések általában érthető nyelvéből azonban kivette a doktor, hogy igen

határozottan felszólították, hogy azonnal távozzék. Hiszen tulajdonképpen ő sem kívánt volna

egyebet, de szél hiányában az nem volt lehető. Fergusson hallgatása felbosszantá a kormány-

zót és udvaroncai éktelen lármában törtek ki, hogy a szörnyeteget futásra kényszerítsék.

129

Ezek az udvaroncok egyébiránt különös fickók voltak; öt-hat tarka inget viseltek egymás

tetejében, azonfelül mindegyiknek óriási pocakja volt, melyeknek egyike másika úgy látszék

még ki is volt tömve. A doktor felvilágosítá társait, hogy itt az emberek csak így lesznek

udvarképesek; a has gömbölyűsége itt a becsvágy mértékét képezi. Ezek az elhízott emberek

hadonáztak és lármáztak, különösen egyikök, akinek, ha nagy hasát kellően méltányolják,

legalább is miniszterelnöknek kellett lenni. A néger tömeg egyesíté ordítását az udvar lármá-

jával, majommódra utánozva a főurak handabandáit, úgy hogy egyszerre tízezer kar tette meg

egy és ugyanazt a mozdulatot.

Mikor látták, hogy ezen eszközökkel meg nem félemlítik a léghajót, másba kezdtek, mely

utasainkra még veszedelmesebbé válhatott volna. Íjjal és nyíllal fölfegyverkezett katonák

állottak csatarendbe; - de a Victoria már felfujta magát és kiemelkedett lőtávolukból. Ekkor a

kormányzó puskát ragadott és célba vette a léggömböt, de Kennedy vigyázott minden

mozdulatára és egy jól irányzott golyóval szétzúzta a puskát a sheik kezében.

A váratlan lövésre általános megfutamodás következett; mindenki igyekezett mielőbb

kunyhóját elérni és a nap hátralévő részében a város teljesen kihaltnak látszott.

Eljött az éj. A szél nem fújt többé. Bele kellett nyugodni, háromszáz lábnyira a föld felett

mozdulatlanul vesztegelni. Az éj homályát egy szikra fény sem törte át, síri csend honolt

mindenütt. A doktor megkettőzteté az elővigyázatot, - e csend alatt kelepce lehetett elrejtve.

És Fergussonnak igaza volt. Tizenkét óra tájban mintha az egész város lángba borult volna,

száz meg száz tűzcsík szelte át a levegőt, mint valami tűzijáték alkalmával, melyek hol

keresztezték egymást, hol egybeolvadtak, hol meg széjjel váltak.

- Valóban különös! - mondá a doktor.

- Isten irgalmazz! - kiáltá Kennedy - a tűzvész mintha emelkedne és közeledne mifelénk.

És e tűztenger az iszonyú ordítás és puskaropogások közepette csakugyan emelkedett fel a Victoria

felé. Joe készen volt terhet ledobni. Fergusson csakhamar rájött a tünemény magyarázatára.

Galambok ezreit, melyeknek farkára könnyen gyuló csóvák voltak kötve, bocsátották a Victo-

riára; azok ijedten röpködtek ide s tova a levegőben keresztül-kasul. Kennedy valamennyi

fegyverét kilőtte közéjök, de mit tehetett a megszámlálhatlan ellenség ellen? A galambok már

a csónakot és gömböt szálldosták körül, melynek falai a világosságot visszaverték és amely

tűzhálóba látszott burkolva.

A doktor nem habozott, hanem kilökve egy hatalmas kvarcdarabot, fölemelkedett ezen

veszedelmes madarak támadásai elől. Tíz óra felé még látták őket imitt-amott a levegőben, de

lassanként ritkábbak és ritkábbak lettek, - végre eltüntek egészen.

- Most már csendesen alhatunk - mondá a doktor.

- Nem rossz ötlet volt a vadaktól! - szóla Joe.

- Igen, itt azt közönségesen alkalmazzák az ellenséges falvak felgyujtására; de ez egyszer a

falu magasabbra tudott repülni, mint az ő gyujtogató szárnyasaik.

- A léggömbnek határozottan nem kell tartani semmi, de semmitől - mondá Kennedy.

- Ó dehogy! - felelé a doktor.

- Hát mitől?

- A csónakban levők vigyázatlanságától! - ezért barátim éberség mindig és éberség mindenekfelett.

130

HARMINCEGYEDIK FEJEZET.

Éjjeli indulás. - Mind a hárman. - Kennedy ösztöne. - Elővigyázati rendszabályok. -

A Shari folyása. - A Csad-tó. - A tó vize. - A víziló. - Egy hiába kilőtt golyó.

Reggel három óra tájban Joe, a ki őrt állott, végre észrevette, hogy a város elmaradozik alattuk

és így a Victoria megint elindult. Kennedy és a doktor fölébredtek.

Az utóbbi megnézte az iránytűt és elégedetten látta, hogy a szél őket észak-északkelet felé

viszi.

- Ma szerencsénk van, - mondá - minden jól megy, még ma meglátjuk a Csad tavát.

- És nagy ez a tó? - kérdé Kennedy.

- Igen, kedves Dick, legnagyobb hosszúságában lehet vagy százhúsz mérföld.

- Ez egy kis változatosságot hoz majd utazásunkba, sétálgatni fogunk nedves vízszőnyegén.

- No, azt hiszem, nincs okunk panaszra; változatosságban csak nincs hiány és a lehető legjobb

körülmények között haladunk előre.

- Kétségkívül, Sámuel, eltekintve a pusztában szenvedett nélkülözésektől, még nem forogtunk

komolyan veszélyben.

- A mi derék Victoriánk pompásan bevált. Ma van május 11-ke, ápril 18-án indulhatunk útra,

tehát huszonöt napja, hogy útban vagyunk. Még vagy tíz nap kell és célnál leszünk.

- De hol?

- Azt nem tudom, de nem is bánom.

- Igazad van Sámuel, bízzuk a gondviselésre, hogy bennünket vezéreljen és megtartson jó

egészségben, mint eddig! Éppen nem úgy nézünk ki, mintha a világ legjárványosabb országait

jártuk volna be.

- Fölibök bírtunk emelkedni és azt meg is cselekedtük.

- Éljen a léghajózás! - kiáltá Joe - íme itt vagyunk huszonöt napi utazás után, jó egészségben,

jól táplálkozva, jól kipihenve; sőt a pihenés túlságos is, mert a lábaim kezdenek zsibbadozni

és nem bánnám, ha vagy harminc mérföldet újra gyalogolnom kellene.

- Ezt az örömöt majd megszerezheted magadnak London utcáin Joe, de most már csak

maradjunk egyelőre együtt; hárman indultunk útnak, mint Denham, Clapperton és Oudney,

mint Barth, Richardson és Vogel és szerencsésebben mint elődeink, még együtt vagyunk mind

a hárman; de fontos is, hogy el ne hagyjuk egymást: mert ha, míg egyikünk a földön jár, a

Victoriának hirtelen előre nem sejtett veszélyt kikerülendő, egyszerre föl kellene szállani, ki

tudja, találkoznánk-e még egyszer ez életben? Ezért egyenesen kimondom Kennedy, hogy

nem szeretem, ha a vadászat végett tőlünk elmaradozol.

- No, de azért Sámuel barátom, csak meg fogod nekem ezt a szenvedélyt néha engedni, nem

árt készletünket is felfrissíteni, de másrészt elutazásunk előtt megigérted, hogy nagyszerű

vadászatok lesznek; pedig még eddig nem sokat haladtam Anderson és Cumming nyomdo-

kain.

131

- Bocsáss meg, kedves Dick, de nem jól emlékszel, vagy a szerénység parancsolja meg-

feledkezni hőstetteidről; nekem úgy tetszik, hogy eltekintve az apró vadaktól, neked már egy

antilop, egy elefánt és két oroszlán van a lelkeden.

- Jó, de mi az egy afrikai vadásznak, aki a teremtés minden állatjait látja puskája vége előtt

elvonulni. Nézd csak, nézd, ott egy falka zsiráf!

- Azok zsiráfok! - mondá Joe - hisz csak akkorák, mint az öklöm.

- Mert ezer lábnyira vagyunk felettük, de közelről láthatnád, hogy vannak háromakkorák, mint

te vagy.

- Hát mit szólsz ehhez a gazellacsordához? - folytatá Kennedy - és azokhoz a struccokhoz,

melyek úgy futnak, mint a szélvész?

- Hát ezek struccok? - gúnyolódék Joe - hisz ezek csirkék, nem is mások, mint csirkék.

- Nem mehetnénk hozzájok kissé közelebb, Sámuel?

- Közeledni, közeledhetünk, de ki nem szállunk, Dick; mire volna jó ezeket az állatokat

megölni, melyekből semmi hasznunk? Ha arról van szó, elpusztítani egy oroszlánt, egy tigrist,

egy hiénát, ezt értem, de egy antilopot, gazellát csak azért, hogy vadászszenvedélyedet

kielégítsed, az valóban nem éri meg a fáradságot. Máskülönben barátom, majd száz lábnyira

fogunk csak e föld felett lebegni, és ha látsz valami vadállatot, nem bánom, ha mulattatá-

sunkra egy golyót röpítesz szívébe.

A Victoria lassanként leereszkedett, de még mindig biztos magasságban tartotta magát. E vad

és felette népes vidéken vigyázni kellett az előre nem látható veszélyek miatt.

Az utazók most egyenesen a Sbari folyó mentén haladtak lefelé, e folyó gyönyörű partjai

különféle fák sűrű árnyékába voltak rejtve; a folyondárok és kúszó növények mindenütt

behálózták az erősebb törzseket és galyakat és a színek csodás vegyülékével tarkították az

erdőt. A krokodilok fickándoztak a nap hevében vagy a víz alá buktak virgonc gyíkok módjára

és játszadozva kimászkáltak a számtalan zöldellő szigetre, mely megakasztá a folyó folyását.

Így keltek át buja és zöld növényzettel borított földek felett Maffatay kerületén. Reggel kilenc

óra felé Fergusson doktor és barátai végre elérték a Csad-tó déli partjait. Ez volna tehát

Afrikának Kaspi tengere, melynek létezését oly sokáig a mesék országába sorolták; ez azon

beltenger, amelyhez csak Denham és Barth expedíciói bírtak eljutni. A doktor megkísérté

megállapítani a tó mostani helyzetét, mely az 1847-ki alakjától ugyancsak különbözött; de

valójában lehetetlen ezen tó térképét megrajzolni, mert iszapos és csaknem átgázolhatatlan

mocsarak veszik körül, melyek között egykor Barth csaknem odaveszett. Ezen mocsarak nád-

és papyrus-bokroktól fedve évről-évre a tó részeivé válnak, gyakran a partjain fekvő városok

is elmerülnek, mint az 1856-ban Ngoru városával történt; - és most a vízilovak és alligátorok

bukdácsolnak a vízben ott, hol egykor a város lakóházai állottak.

A nap elönté égető sugaraival a csendes víztükröt és északon a víz és tűz eggyé látszott

olvadni a láthatáron.

A doktor meg akarta állapítani a víz természetét, melyet sokáig sósnak hittek; nem volt veszé-

lyes a csónakkal a tó tükréhez közeledni és a csónak repült felette mint a fecske, csak mintegy

öt lábnyi magasban.

Joe belemerített egy üveget és félig megtölté; a vizet megkóstolták, nem igen volt iható, erős

sziksós volt az íze.

132

Míg Fergusson ezen kísérletének eredményét magának jegyezgette, puskalövés dördült el

oldala mellett. Kennedy nem bírta magát tartóztatni, hogy egy óriási vízilóba egy golyót ne

röpítsen, ez azonban csak szuszogott tovább, a ropogás zajára eltűnt és úgy látszik, a vadász

éles tölténye másképpen nem igen zavarta őt.

- Itt jobban használt volna a szigony! - mondá Joe.

- Hogy-hogy?

- Horgonyaink egyike, ez éppen alkalmas horgocska volna egy ily állatka számára.

- Ugyan? - felelé Kennedy. - Joenak megint van egy eszméje.

- Amit kérlek, valahogy ki ne vigyetek, - folytatá a doktor, - mert az állat odacepelhetne

bennünket, ahová nem igen kívánkozunk.

- Különösen most, mikor már tudjuk, milyen a Csad-tó vize! Azután meg lehet-e enni ezt a

halat, Fergusson úr?

- Nem hal az Joe, hanem egy emlős állat a vastagbőrűek fajából; mondják, hogy a húsa kitűnő

és a tó partvidékein lakók közt főkereskedelmi cikkül szolgál.

- Akkor sajnálom, hogy Kennedy úr lövésének nem volt több foganatja.

- Ez az állat meg nem sebesíthető, csak a hasán és a lapockái között, Dick golyója még csak a

bőrét se horzsolta fel. Ha azonban a vidék kedvezőnek igérkezik, a tó északi partján tanyát

üthetünk, ott azután talál Kennedy egész menazsériát és kedvére kárpótolhatja magát.

- No, akkor Kennedy úr csak vegyen célba egy vízilovat, szeretném megkóstolni a húsát ennek

az amfibiumnak. Valóban nem is érdemes ide fáradni egészen Afrika belsejébe és csak fog-

lyokból, szalonkákból élősködni, - mint akár otthon Angliában.

133

HARMINCKETTEDIK FEJEZET.

Bornu fővárosa. - A Biddióma-szigetek. - A kondorok. - A doktor nyugtalankodása. -

Az ő elővigyázati rendszabályai. - Támadás fent a levegőben. - A boríték kiszakadása. -

A lebukás. - Magasztos önfeláldozás. - A tó északi partja.

A Victoria, mióta a Csad-tóhoz érkezett, oly légáramba jutott, mely inkább nyugat felé vitte;

néhány felhő mérsékelte a nappali hőséget, sőt csekély légvonatot is lehetett érezni a tó

felszíne felett. Körülbelül egy óra tájt, amint a léggömb keresztben átszelte a tó ezen részét,

hét vagy nyolc mérföldnyire ismét a száraz föld felett hatolt előre.

A doktor, aki eleinte kissé bosszankodott ezen irány miatt, mindjárt felhagyott a panasszal,

amint meglátta Kukát, Bornu nevezetes fővárosát; egy pillanat alatt végig lehetett rajta

tekinteni fehér agyagfalaival, melyek körítették. Néhány esetlenül épített mosé emelkedett ki

az arab házak közül, melyek egy csomó játékkockához hasonlítottak. A házak udvarain és a

nyilvános tereken pálmák és kaucsukfák emelkedtek mintegy száz láb széles lombtetővel

koronázva. Joe megjegyzé, hogy ezen óriási napernyők éppen jók a nap ezen égető sugaraihoz

és nagyon megdicsérte ezen bölcs intézkedéseért a gondviselést.

Kuka két külön városból áll, melyek a «dendal» nevű mintegy háromszáz öl széles út által

vannak egymástól elválasztva, amelyen most is gyalogosok és lovasok hemzsegtek. Az egyik

oldalon feszít a gazdag város, magas és tágas házaival; a másikon a szegény város lapul meg,

az alacsony és kúpalakú kunyhók szomorú gyüledéke, melyekben inséges nép nyomorog;

mivel Kukának nincs ipara, sem kereskedése.

Kennedy némi hasonlatosságot talált Edinburggal, mely a síkon terül el, az ő két teljesen

elkülönített városrészével.

De alig vehették utazóink mindezeket szemügyre, mivel azon gyorsan, amint e vidéken a

szelek irányt szoktak változtatni, egyszerre ellenkező szélvész ragadta meg őket és mintegy

negyven mérföldre visszavetette a Csad-tó fölibe.

Itt egy új látvány tárult szemeik elé; megszámlálhatták a tó számos szigeteit, melyeket a

biddiomák, kegyetlen vérengző vízirablók laknak, kiknek közelléte éppoly félelmes, mint a

tuaregeké a Szaharában. Ezek neki is készültek, hogy nyíllövésekkel és kődobásokkal fogad-

ják a Victoriát; de ez csakhamar túlhaladt a szigeten, mely felett mint valami óriási cserebogár

látszott röpködni.

E pillanatban Joe a láthatárt nézdelve, egyszerre e szavakkal fordult Kennedy felé:

- Bizonyára, Dick úr, itt valami önnek való készül, úgyis mindig vadászásról álmodozik; és

most az egyszer uram sem fogja önt a lövöldözéstől visszatartani.

- Hát mi volna az?

- Látja ott lenn azt a csoport nagy madarat, amely egyenesen felénk tart?

- Madarak? - mondá a doktor látcsövet ragadva.

- Látom már, - felelé Kennedy - lehet vagy tizenkettő.

- Tizennégy, engedelmével - igazítá ki Joe.

- Adja az ég, hogy elég gonosz állatok legyenek, hogy a jószívű Sámuel ne vegye őket oltal-

mába.

134

- Nem mondanék én ellent, - felelé Fergusson - de jobb szeretném, ha nem látnám e

madarakat.

- Tán fél ezektől a szárnyasoktól? - mondá Joe.

- Ezek saskeselyűk és pedig a legnagyobb fajtából Joe és ha megtámadnak...

- Akkor védeni fogjuk magunkat, Sámuel, van nekünk egész fegyvertárunk az ő fogadásukra.

Nem hinném, hogy ezek a madarak annyira veszedelmesek volnának.

- Majd meglátjuk! - veté oda a doktor.

Mintegy tíz perc mulva a csoport lőtávolra közeledett; tizennégy madár rikácsoló hangja tölté

el a levegőt, egyenesen a Victoriának tartottak; annak megjelenése inkább ingerelte mint

elriasztotta őket.

- Hogy kiabálnak! - mondá Joe - milyen rikoltozás! bizonyosan nem tetszik nekik, hogy az ő

területükre merészkedtünk és bátorságot veszünk magunknak, úgy repülni, mint ők?

- Valóban, - mondá a vadász - elég ijesztően néznek ki és elég veszélyesnek tartanám őket, ha

Purdey Moore-féle karabélyokkal volnának fölfegyverkezve.

- Nincs nekik arra szükségök - felelé a doktor nagyon elkomolyodva.

A saskeselyűk röptükben óriási köröket írtak le és a körök egyre összébb-összébb szorultak a

Victoria körül. Fantasztikus sebességgel szeldelték át a levegőt, néha egyenes vonalban, mint

a kilőtt golyó, az egyenes irányt hirtelen éles szögletben törve meg.

A doktor aggódva, elhatározá, hogy magasra emelkedik a levegőben, hogy kimeneküljön a

veszélyes szomszédságból; kiterjeszté a gömb hidrogénét és csakhamar kezdett emelkedni.

De a saskeselyűk szálltak fel velök együtt és nem mutattak kedvet tőlük elmaradni.

- Mintha csak ránk fájna a foguk - jegyzé meg a vadász megtöltve karabélyát.

A madarak valóban mintegy ötven lábnyira közeledtek, mintha Kennedy fegyverével akartak

volna szembeszállni.

- Fene kedvem volna közéjök lőni - mondá.

- Ne Dick, ne tedd azt. Ne bőszítsük fel őket, ha nem szükséges; ez támadásra ingerelne.

- Hisz könnyen végeznék velök.

- Csalódol, Dick.

- Van itt egy-egy golyó mindegyik számára.

- De ha a léggömb felső részét lepik el, hogyan férsz hozzájuk? képzeld magadnak, hogy a

szárazföldön egy csapat oroszlán, vagy a tengeren egy sereg cápa között vagy. A léghajósokra

nézve a mi helyzetünk most éppen oly veszélyes.

- Komolyan mondod ezt? Sámuel.

- A legkomolyabban, Dick.

- Akkor hát várjunk.

- Igen, várj. Légy készen támadás esetére, de ne lőjj, míg én nem mondom.

A madarak a léggömbtől nem messze, összébb verődtek; tökéletesen ki lehetett venni mezte-

len nyakukat, mely az erőltetett ordítozástól fel volt duzzadva és porcogókból álló ibolyaszín

fodrokkal körített tarajaikat, melyek a dühtől felfelé meredeztek. Rendkívüli nagy példányok

135

voltak, testök hosszában meghaladta a három lábat és kiterjesztett fehér szárnyaik alja ragyo-

gott a napfényben; olyanok voltak, mint valami repülő cápák, melyekhez felette hasonlítottak

is.

- Ezek üldöznek bennünket - mondá a doktor, látván, mint szállnak azok is fel a gömbbel

együtt - és bármily magasra emelkedjünk, ők még annál is feljebb tudnak repülni.

- Mit tegyünk hát? - kérdé Kennedy.

A doktor nem válaszolt.

- Hallod, Sámuel, - folytatá a vadász - a madarak vannak tizennégyen, nekünk pedig van a

fegyvereinkben tizenhét lövésünk. Nem volna módunkban őket elpusztítani vagy elriasztani?

Én magamra vállalok közülök egynéhányat.

- Én benned nem is kételkedem, Dick, tudom előre, hogy amelyik a puskád elé kerül, halálfia;

de ismétlem, ha a gömb tetejét támadják meg, ott nem láthatod őket és felszakíthatják a gömb

szövetét, amely minket fenntart, mi pedig háromezer lábnyira vagyunk a föld felett!

E pillanatban a legdühösebb madarak egyike csőrét feltátva és karmait kiterpesztve, készen a

harapásra és marcangolásra egyenesen a Victoriának röpült.

- Tüzet, tüzet! - kiáltá a doktor.

Alig mondá ki a szót, a madár halálosan találva kóvályogva hullott alá a mélységbe.

Kennedy egy kétcsövüt ragadott, Joe a másikat.

A durranástól megijedve, a saskeselyűk kissé távoztak, de csaknem azonnal reá újabb táma-

dásra tértek vissza. Kennedy egy golyóval az egyiknek a nyakát, Joe egy másiknak a szárnyát

zúzta szét.

- Még mindig több van tizenegynél - mondá.

De ekkor a madarak megváltoztatták tervüket s mint egy akarattal felülkerültek a Victoria

fölé. Kennedy Fergussonra tekintett.

Ez dacára bátorsága és hidegvérének elsápadt. Ijesztőleg csendes pillanat állott be. Erre egy

szisszenő hang hallatszék, mint mikor a selymet repesztik és a csónak megingott az utazók

lábai alatt.

- El vagyunk veszve - kiáltá Fergusson a barométerre vetve szemeit, melynek oszlopa

rohamosan emelkedett, azután hozzá tevé:

- Ki a teherrel, ki vele!

Néhány másodperc alatt az ércdarab mind kint volt.

- Még mindig esünk!... Ürítsétek ki a vizes szekrényeket! Joe nem hallod?... a tóba zuha-

nunk!...

Joe engedelmeskedett. A doktor kihajolt. A tó rohanni látszott feléjök, mint egy árvíz, a tár-

gyak szemlátomást nagyobbak lettek, a csónak már alig volt kétszáz lábnyira a tó felszínétől.

- Az eleséget! - kiáltá a doktor.

És a szekrény az eleséggel együtt kilódíttatott.

A zuhanás gyorsasága erre kissé engedett ugyan, de a szerencsétlenek még mindig estek

lefelé!

- Dobjatok még ki valamit - kiáltá végre a doktor.

136

- Már nincs mit! - felelé Kennedy.

- De van! - mondá Joe gyorsan magára mutatva és kiugrott a csónak párkányán.

- Joe! Joe! - kiáltá a doktor eliszonyodva.

De Joe azt már nem hallotta. A Victoria azonban megkönnyebbülve ismét fölemelkedett

mintegy ezer lábnyira és a szél a lelohadt borítékba kapaszkodva, a tó északi partja felé

hajtotta őket.

- Elveszett! - mondá a vadász kétségbeesett kézmozdulattal.

- Elveszett, hogy minket megmentsen! - egészíté ki a doktor.

És e vészedzett emberek érezték, amint két nehéz könnycsepp futott végig ábrázatukon.

Kihajoltak a gondolából, hátha feltalálnák valahol a szerencsétlen Joe nyomait, de már

messzire voltak ama helytől.

- Mi tévők leszünk mostan? - kérdé Kennedy.

- Leszállunk a földre, Dick, mihelyt csak lehet, azután várunk.

Hatvan mérföldnyi út után a Victoria a tó északi részén egy elhagyatott helyen kikötött. A

horgonyt egy alacsony fába akasztották, a vadász pedig jól oda erősítette.

Eljött az éj, de se Fergusson se Kennedy szemére nem jött álom.

137

HARMINCHARMADIK FEJEZET.

Találgatások. - A Victoria egyensúlyának helyreállítása. - Doktor Fergusson új számításai.

- Kennedy vadászik. - A Csad-tó teljes átkutatása. - Tangalia. - Visszatérés. - Lari.

Utazóink másnap május 13-án mindenekelőtt átkutatták a helyet, ahol leszálltak; olyan volt

az, mint valami szárazföld egy óriási mocsár közepén; köröskörül erdőmagasságú nád emel-

kedett, amely kiterjedt, ameddig csak a szem elláthatott.

E hozzáférhetetlen ingoványok tették biztossá a Victoria helyzetét, és csak a tó felől kellett

őrködni; a rengeteg víztükör különösen kelet felé húzódott el messzire, úgy, hogy a láthatáron

sem szárazföldet, sem szigetet látni nem lehetett.

A két jóbarát még eddig nem merte szerencsétlenül járt társukat szóba hozni. Kennedy volt az

első, aki a doktorral közlé sejtelmeit.

- Joe talán még sincs elveszve, - mondá - ő ügyes legény és olyan úszó, amilyen kevés van,

Edinburgban átúszta minden teketória nélkül a Frith of Forth-ot. Még látni fogjuk őt; mikor és

hogyan, azt nem tudom, de a mi részünkről semmit el ne mulasszunk, hogy alkalma nyíljék

ismét hozzánk csatlakozni.

- Az Isten hallgassa meg! - mondá a doktor megindulva. - A világon mindent, de mindent

elkövetünk, hogy barátunkat feltalálhassuk. Először is tájékozódjunk; de mindenekelőtt

húzzuk le a Victoria ezen megtépett külső borítékát, melyre már szükségünk nincsen, ez meg-

szabadít minket jelentékeny tehertől, úgy vagy hatszázötven fonttól, ami pedig már valami.

A doktor és Kennedy hozzáláttak a munkához; nagy nehézségekkel kellett megküzdeniök,

mert az igen erős selyemtafotát darabról-darabra kellett leszaggatni és keskeny szalagokra

szeldelni, hogy ki lehessen bontani a háló kötései közül. A szakadás, melyet ezen ragadozó

madarak csőre okozott, több láb hosszú volt.

Ez a műtét legalább négy órát vett igénybe, de végre, midőn a külső boríték le volt bontva,

kiderült, hogy a belsőben szerencsére kár nem esett. A Victoria ez által egy ötödrésznyivel

kisebb lett. A különbség elég volt arra, hogy felköltse Kennedy bámulását.

- Azután elég lesz-e ez mostan? - kérdé a doktort.

- Ne tarts semmitől e tekintetben, Dick! - én helyreállítom az egyensúlyt és ha szegény Joe

visszatérne, ismét folytathatjuk vele együtt útunkat.

- Lezuhanásunk pillanatában, ha jól emlékszem Sámuel, mintha nem lettünk volna messzire

valami szigettől.

- Valóban nekem is úgy rémlik; de ez a sziget éppen úgy, mint a többi a Csad-taván, kétség-

kívül be van népesítve kalózok és gyilkosok fajával; ezen vadak bizonyára tanúi voltak a mi

veszedelmünknek és ha Joe kezeik közé került, nem tudom én, mi lesz belőle, ha csak a

babona meg nem védelmezi.

- Ő olyan ember, mondom, aki magát mindenütt keresztülvágja, én bízom az ő eszében és

ügyességében.

- Én is remélem. De most, kedves Dick, menj vadászni a környékbe, de ne nagyon messzire;

sürgősen meg kell újítani eleségkészletünket, melynek legnagyobb része áldozatul esett.

- Jó! Sámuel, nem fogok soká kimaradni.

138

Kennedy egy kétcsövű fegyvert vett magához és a magas füvön keresztül egy közeli sűrű felé

tartott; - a víg durrogtatás csakhamar tudtára adá a doktornak, hogy nem jár ott hiába.

Ezalatt a doktor abban fáradozott, hogy számba vegye a csónakban megmaradt tárgyakat és a

második léghajó egyensúlyát helyreállítsa; megmaradt még vagy harminc font pemmikán, egy

kevés tea meg kávé, körülbelül másfél gallon pálinka, egy teljesen üres vízszekrény; az egész

szárított húskészlet odaveszett.

A doktor tudta, hogy elvesztvén a régi gömb hidrogénjének egy részét, a léghajó hordképes-

sége körülbelöl kilencszáz fonttal kisebbedett, ezt a különbséget kellett tehát az egyensúly

helyreállításánál alapul vennie. Az új Victoriának köbtartalma hatvanhétezer köbláb volt és

harmincháromezer négyszáznyolcvan köbláb gázt fogadott magába; a gázkiterjesztő jó karban

látszott lenni, sem a villamtelep, sem a csigacsőben kár nem esett.

A mostani gömb felszálló ereje ennélfogva mintegy háromezer fontot tett ki; összeadva a

készülékek, utazók, a vízkészlet, a csónak és fölszerelése, a berakott ötven gallon víz és száz

font friss hús súlyát, a doktor mindössze kétezernyolcszázharminc fontot hozott ki. Ennél-

fogva előre nem látott esetekre még hetven font terhet rakhatott fel és akkor a léghajó egyen-

súlyban volt az őt környező levegővel.

Tehát ezekhez képest tette meg intézkedéseit, Joe súlyát új teherrel pótolván. Ezen munkála-

tokkal eltelt az egész nap, - midőn este aztán Kennedy is visszatért. A vadásznak jó napja volt;

hozott magával egész teher vadludat, vadrucát, szalonkát és hozzáfogott ezen vadhúsok

elkészítéséhez és megfüstöléséhez. Minden darabot vékony botocskára erősítve, nyers fából

rakott tűz fölött füstölt meg. Mikor azután Kennedy, aki az ily dolgokhoz jól értett, kijelenté,

hogy most már jó lesz, akkor behordtak mindent a csónakba.

A vadász másnap újra kiegészíté az eleségkészletet.

Az este utazóinkat még munkaközben lepte meg. A vacsora pemmikánból, kétszersültből és

teából állott. A fáradtság, mely előbb meghozta az étvágyat, meghozta utóbb az álmot is.

Amint felváltva őrt állottak, néha Joe hangját vélték hallani a sötétben; - de hát az a hang,

melyet úgy szerettek volna hallani, messze-messze volt ő tőlök.

A hajnal első pirkadásakor a doktor felkölté Kennedyt.

- Hosszasan törtem rajta a fejemet, - kezdé - mit kellene tennünk, hogy társunkat feltaláljuk.

- Bármi legyen a szándékod, Sámuel, nekem jó, beszélj!

- Mindenekelőtt fontos, hogy Joe tudjon felőlünk.

- Minden bizonnyal. Ez a derék fiú még azt képzelhetné, hogy elhagytuk...

- Ő? ő nagyon is jól ismer bennünket! Soha ilyesmi nem fog neki eszébe jutni, de mégis meg

kell neki tudni, hogy hol vagyunk.

- De hogyan?

- Hát beülünk ismét a csónakunkba és felszállunk a levegőbe.

- De hátha a szél magával ragad?

- Abból szerencsére nem lesz semmi. Látod Dick! a szélfuvalom megint a tó fölibe hajt min-

ket és az, ami tegnap bosszantó volt, ma kedvező ránk nézve. Igyekezni fogunk teljes erőnk-

ből magunkat egész napon át e rengeteg víz felett tartani. Joe okvetetlen meg fog bennünket

látni, mert bizonyosan keresni fog szemeivel. Nem lehetetlen, hogy valamiképpen tudtunkra

adja jelen tartózkodási helyét.

139

- Ha magában van és szabad, meg is teszi minden bizonnyal.

- No, és ha fogoly, - felelé a doktor - az itteni bennszülöttek nem szokták fedél alá zárni

foglyaikat és így meg fog látni és meg fogja érteni keresésünk célját.

- De elvégre, - tevé hozzá Kennedy - mert készen kell lennünk minden eshetőségre, - ha nem

találunk semmi jelet és nem maradt semmi nyoma annak, amerre ment, mitévők leszünk?

- Megkísértjük visszatérni a tó északi oldalára és ott tartjuk magunkat, hogy mindenfelől

könnyen megláthassanak; ott majd várakozunk, felkutatjuk a tó partjait, átvizsgáljuk a

széleket, hová Joe bizonyára kiúszhatott és el nem hagyjuk a helyet, míg mindent el nem

követtünk, hogy őt feltaláljuk.

- Hát menjünk! - felelé a vadász.

A doktor pontosan fölvette a szárazföld helyzetét, melytől elbúcsúzni készültek; térképe és

számítása szerint úgy találta, hogy a Csad-tó északi részén van Lari városa és Ingemini falu

között, melyek mindkettejét Denham őrnagy már meglátogatta. Ezen idő alatt Kennedy

kiegészíté a friss húskészletet. Jóllehet a körülfekvő mocsarakban meglátszottak az orrszarvuak,

lamentinek és vízilovak nyomai, nem volt alkalmuk találkozni ez óriási állatok egyetlen

példányával sem.

Hét órakor reggel a horgony, mellyel a szegény Joe oly ügyesen tudott bánni, nem kis fáradság

után végre el lett szabadítva a fáról. A gáz kiterjeszkedett és az új Victoria fölrepült kétszáz

lábnyira a levegőbe. Eleinte késedelmeskedett, forogva maga körül; de végre egy elég erős

szélroham által elkapatva, haladt a tó felett óránként mintegy húsz mérföld sebességgel.

A doktor állandóan kétszáz és ötszáz láb között váltakozó magasságban tartózkodott. Kennedy

gyakran elsütötte karabélyát. A szigetek felett utazóink gyakran nagyon is közel szálltak a föld

felett, szemeikkel átfürkészték a bokrokat, cserjéket, sűrűségeket, mindenütt, hol valami buvó-

hely vagy sziklarepedés társuknak menedéket nyujthatott volna. Leszálltak a hosszú csónakok

mentén, melyek a tavat szeldelték. A halászok láttukra beugráltak a vízbe és leplezetlen

félelem jeleivel iparkodtak elérni szigetlakásaikat.

- Nem látni semmit - mondá Kennedy két órai keresés után.

- Várjunk Dick! és ne veszítsük el bátorságunkat, már nem lehetünk messzire az esemény

színhelyétől.

Tizenegy óra tájt a Victoria már kilencven mérföldet haladt előre, akkor új széláramlatra

bukkantak, mely őket csaknem derékszög alatt mintegy hatvan mérföldre térítette el kelet felé.

Elhaladtak egy nagy kiterjedésű és népességű sziget felett, mely a doktor szerint Farram

lehetett, melyen Biddiomah fővárosa fekszik. A doktor minden bokorból Joet vélte látni

előbújni és segítségért kiáltani. Ha szabad, könnyen magukhoz emelhetnék; ha fogoly, lehetne

vele a hittérítő esetét ismételni és csakhamar együvé kerülhetett volna barátaival; de sehol sem

mutatkozott senki, nem mozdult semmi. Kétségbeejtő helyzet volt!

Félháromkor előtünt Tangalia, egy falu a Csad-tó keleti partján; ama legtávolabb pont,

ameddig Denham őrnagy fölfedezései közben eljutott.

A doktor nyugtalan lett ezen szélirány tartós volta miatt, mely őt visszavethetné kelet felé,

Afrika belsejébe, a végtelen sivatagok tájára.

- Okvetlen meg kell állanunk - mondá - és kikötnünk, kivált Joe érdekében vissza kell térnünk

a tó fölibe; de előbb lássuk, nem találunk-e valami ellenkező légáramlatot.

140

Több mint egy óráig próbálgatott több légrétegben, míg végre szerencsére ezer láb magasban

talált egy elég erős szélfuvallatra, mely őt északnyugat felé vitte.

Lehetetlen volt, hogy Joe a tó szigeteinek egyikén tartózkodjék, mert akkor bizonyára talált

volna utat és módot, hogy jelenlétét tudassa; lehet, hogy elvitték őt a szárazföldre. Ezt

gondolta a doktor is, midőn újra meglátta a Csad-tó északi partját.

Hogy Joe vízbefúlt volna, az nem volt valószínű; de egy más borzasztó gondolat villant fel

Fergusson és Kennedy agyában; nagyon sok a kaimán ezen a tájékon. De sem az egyik, sem a

másik nem mert aggodalmának nyílt kifejezést adni. De elvégre annyira elfoglalta ez a

gondolat a doktor elméjét, hogy minden előzmény nélkül egyszerre megszólalt:

- A krokodilusok csak a szigetek vagy a tó partján tanyáznak, Joe pedig elég ügyes, hogy őket

kikerülje; másrészt nem is annyira veszedelmesek, az afrikaiak együtt fürdenek velök és nem

félnek támadásaiktól.

Kennedy nem szólt semmit, jobbnak látta hallgatni, mint ezen rettenetes lehetőségről beszélni.

A doktor esti öt óra felé Lari városát jelzé. A lakosok a pamut összegyüjtésével voltak elfog-

lalva nádból fonott kunyhóik előtt a tiszta és gondosan bekerített pamutültetvényeken. A

várost képező mintegy ötven ház lapályon feküdt, egy kiterjedt völgyben, az alacsony hegy-

ségek lábánál. A szélvész ereje előbbre vitte a doktort, mint ahogy akarta; de ő másodszor is

légáramot változtatott és éppen oda tért vissza, ahonnan elindult: arra a szilárd szigetre, hol az

elmult éjet töltötték. A horgony azonban a fa gallyai helyett egy erős nádcsomóba akadt bele,

mely a mocsár sarával összevegyülve elég erős ellenállású szilárd pontot képezett.

A doktornak sok baja volt, míg a léghajót megállíthatta, de éjszakára a szél végre lecsendesült

és a két barát csaknem kétségbeesve a sikertelen kutatás felett, együtt virrasztotta át az

éjszakát.

141

HARMINCNEGYEDIK FEJEZET.

Az orkán. - Kénytelen elutazás. - Egy horgony elvesztése. - Szomorú gondolatok. -

Az elhatározás. - A homoktölcsér. - Az eltemetett karaván. - Ellenkező és kedvező szél. -

Visszatérés dél felé. - Kennedy a maga helyén.

Reggel három órakor a szélvész dühöngeni kezdett és oly erősen fújt, hogy a Victoria nem

maradhatott veszély nélkül a föld közelében; a nád dörzsölé borítékát és félni lehetett, hogy

átszakítja.

- Tovább kell mennünk, Dick, - mondá a doktor - így itt nem maradhatunk.

- Hát Joe?

- Én el nem hagyom, bizonyára nem és ha az orkán száz mérföldre ragadna innét, mégis

visszatérnék. De itt mindnyájunk biztonságát kockáztatjuk.

- Elutazni nélküle - mondá a skót mély fájdalom hangján.

- Azt hiszed, - felelé Fergusson - az én szívem nem vérzik úgy, mint a tied, nem vagyok-e

kénytelen az elkerülhetetlen szükség parancsának engedelmeskedni.

- Rendelkezésedre állok - felelé a vadász - menjünk!

De az elindulás nem volt oly könnyű. A horgony, mélyen besüppedve, dacolt minden eről-

ködéssel és a léggömb ellenkező irányban húzva, azt még jobban besüppeszté. Kennedy nem

bírta elszabadítani; másrészt az elszabadítás a jelen helyzetben veszélyessé is válhatott, mert

attól lehetett tartani, hogy a Victoria megszökik, mielőtt Kennedy beszállott volna.

A doktor nem akarván ezt mogkockáztatni, visszahívta a skótot a csónakba és elszánta magát,

hogy elvágja a horgony kötelét. A Victoria háromszáz lábnyit ugrott fel a levegőbe és egye-

nesen északnak vette röpülését.

Fergusson nem tehetett egyebet, mint rohanni a szélvésszel; tehát keresztbe fonta karjait és

elmerült szomorú gondolataiba.

Néhány pillanatnyi mély hallgatás után a nem kevésbbé hallgatag Kennedy felé fordult.

- Talán az Istent kísértettük! - mondá. - Ily utazás nem embereknek volt való.

És fájdalmas sóhajtás hatolt fel melléből.

- Még néhány nap előtt - felelé a vadász - szerencsét kívántunk egymásnak, hogy a veszélyek-

ből oly jól kimenekültünk. Kezet szorítottunk egymással mind a hárman.

- Szegény Joe! áldott jó természet, igaz becsületes szív! ha kincsei egy pillanatig el is vakí-

tották, mégis önként áldozta fel egyszerre azokat. Most távol van mitőlünk, minket pedig

ragad a szélvész ellenállhatatlan sebességgel!

- Nézd csak Sámuel; föltéve, hogy menedéket talált a tó közül lakó néptörzseknél, nem lehet-e

úgy, mint azok az utazók, akik előttünk itt jártak, mint Denham, mint Barth. Hisz ezek

viszontlátták hazájukat.

- Ó szegény Dick! hiszen Joe nem ért egy kukkot sem e nép nyelvén. Ő maga van, minden

segélyforrás nélkül. Az utazók, akikről beszélsz, csak úgy juthattak előre, hogy nagy ajándé-

kokat küldtek a főnököknek, azonfelül el voltak látva erős kísérettel, fölfegyverkezve és

142

felkészülve ezen útra. És mégsem bírták elkerülni a szenvedéseket és a legrettenetesebb

kínokat. Mi lesz a mi szerencsétlen társunkból? Borzasztó csak rá is gondolni; soha még ily

bánat nem sujtott, mint a mostani.

- De hiszen visszajövünk még, Sámuel.

- Igen, visszajövünk Dick, és ha el kell hagynunk a Victoriát és gyalog térni vissza a Csad-

tóhoz, hogy érintkezésbe lépjünk Bornu szultánjával. Az első európaiak ezen araboknál nem

hagytak rossz emléket.

- Én követlek Sámuel, - felelé a vadász határozottan, - számíthatsz reám! Inkább lemondunk

arról, hogy befejezzük ezen utazást. Joe feláldozta magát érettünk, mi is feláldozzuk magun-

kat érette.

Ezen elhatározás némi bátorságot öntött a két férfiú szívébe. Erősnek érezték magukat

ugyanazon egy gondolatban. Fergusson mindent elkövetett, hogy egy ellenkező légáramlatba

jusson, mellyel közeledhetnének a Csad-tó felé; de lehetetlen volt, valamint a leszállás is

kivihetetlen e letarolt egyenes talajon, ily dühöngő orkán mellett.

Így röpült át a Victoria a tibbuk országán, átkelt Belad és Dzsárid tüskés pusztákon, melyek

Szudán szélén feküsznek és benyomult a karavánok hosszú járatai által taposott nyomoktól

átszeldelt óriási homoksivatagba. E növényzet utolsó vonala is csakhamar eltűnt a déli

láthatáron. Nem messzire voltak Afrika ezen részének legnagyobb oázisától, hol ötven kút áll

nagy fák árnyékában; de nem bírtak megállani. Egy arab tábor tarka sátrakkal, néhány teve,

mely mint a kígyó, a homokon végignyujtá fejét, élénkíté csupán e pusztaságot. A Victoria,

mint egy futó csillag haladt el mellettök és három óra alatt hatvan mérföldet futott be, a

nélkül, hogy Fergusson képes lett volna mérsékelni futását.

- Nem bírunk leszállni, sehol sincs egy fa vagy egy domb. Hát át fogjuk vágni a Szaharát? - az

ég határozottan ellenünk van.

Így szólt lesujtva a kétségbeeséstől, midőn északon látta a puszta homokot sűrű porfelleggé

tornyosulni, mely ellenkező szélvész behatása alatt forog maga körül.

A forgatag közepén összezúzva, felforgatva, megtépve tűnt el egy karaván a homoklavina

alatt. A tevék összekeveredve nehéz és fájdalmas bőgést hallattak, a fullasztó ködből ordítás

és halálos hörgés tört elő. Néha tarka ruhák foszlányai tűntek fel a zűrzavarban és a vihar

ordítása betetőzte a pusztulás ezen képét.

A homok csakhamar nagy dombokká tornyosult és ott, hol még csak az imént szakadatlan

síkság terült el, még mindig mozgásban levő hegy keletkezett - egy eltemetett karaván óriási

sírhalma.

A doktor és Kennedy elhalványodva nézték e borzasztó látványt; már nem bírták többé kor-

mányozni a léghajót, mely a forgó szélben táncolt maga körül és a gáz különböző terjedtségé-

nek többé nem engedelmeskedett. Az örvénybe ragadtatva, szédületes gyorsasággal forgott

maga körül; a csónak himbálózott, hol erre, hol arra; a sátor alatt felfüggesztett műszerek

csörömpölve verődtek össze; a csigacső görbedezett a megrepedésig, a vizes szekrények

ropogva hulltak egyik szegletből a másikba; utazóink egymásba kapaszkodva sem bírtak

lábukon megállani és görcsösen szorították kezökbe a köteleket, hogy az orkán dühöngése

ellen magokat tarthassák.

Kennedy a széltől felborzolt hajjal szó nélkül bámult a viharba; a doktor azonban a vész

közepette újra visszanyerte merészségét és nem látszott legkisebb ijedtség nyugodt vonásain;

még akkor sem, midőn a Victoria egy utolsót fordulva, hirtelen és váratlanul megállott. Ekkor

143

t. i. az északi szél kerekedett felül és hajtotta a gömböt az eddigivel ellenkező irányban, de

éppoly sebességgel.

- Hová jutunk most? - kérdé Kennedy.

- Bízzuk a gondviselésre, kedves Dick, nem volt igazam, hogy kételkedtem benne; az jobban

tudja mint mi, mi jó nekünk és ime, most visszavisz bennünket azon helyre, melyről azt

hittük, hogy nem látjuk többé.

A róna sík föld, mely felett ide jöttek, akkor már fel volt forgatva, mint a vihar után felcsapó

hullámok; apró hegyecskék sorakoztak egymás mellé a pusztában; a szélvész üvöltött és a

Victoria repült a világtérben.

Az utazók által követett irány nem volt egészen az, melyen reggel ideérkeztek; úgy hogy ki-

lenc óra felé a helyett, hogy elérték volna a Csad-tó partjait, még mindig a puszta volt előttök.

Kennedy figyelmezteté erre a doktort.

- Nem baj, - felelé a doktor - a fődolog, hogy dél felé visszakerüljünk; ott találjuk majd Bornu

városait, Wouddiet vagy Kukát, és ott habozás nélkül leszállunk.

- Ha neked jó, nekem is jó, - felelé a vadász - csak az Isten engedje, hogy ne kellessen nekünk

is a pusztán úgy átkelni, mint ama szerencsétlen araboknak. Amit láttunk, az borzasztó volt.

- Pedig gyakran megesik. A pusztai vándorlásnak éppúgy megvannak a maga veszélyei, mint a

tengeri utazásnak; sőt több, mert azon felül, hogy itt is lehet elsüllyedni, még tűrhetetlen

fáradalmak és nélkülözések is járnak vele.

- Úgy látszik, - mondá Kennedy - a szél csendesül; a por, mely a homok felett kavarog, már

nem oly sűrű; hullámai lassan elsimulnak, a láthatár derül.

- Annál jobb, figyelmesen kell mindent kikémlelni a messzelátóval, hogy egyetlen pont se

kerülje el figyelmünket.

- Csak bízd azt rám Sámuel, mihelyt az első fa feltűnik, szólni fogok.

És Kennedy a látcsővel elhelyezkedett a csónak orrában.

144

HARMINCÖTÖDIK FEJEZET.

Joe története. - A Biddiomák szigete. - Az imádás. - Az elsüllyedt sziget. - A tó partjai. -

A kígyófa. - Utazás gyalog. - Szenvedések. - Moszkitók és hangyák. - Az éhség. -

A Victoria eltünése. - Kétségbeesés. - Az ingovány. - Az utolsó felkiáltás.

Mi történt Joeval, míg őt ura hiába kereste?

Amint a tóba leugrott és a felszínre visszakerült, első gondolata volt föltekinteni a levegőbe;

látta a Victoriát, amint az már magasan szállt a tó felett és még egyre emelkedik. Lassan

kisebb meg kisebb lett és egyszerre északi széltől megkapatva, eltűnt észak felé. Ura, barátai,

meg voltak mentve.

- Valóban szerencse, - mondá magában - hogy az a gondolatom támadt, levetni magamat a

tóba; mert bizonyára Kennedynek is az jöhetett volna eszébe és ő sem késett volna úgy tenni,

mint én; mert természetes dolog, hogy egynek föl kell magát áldozni kettőért; ez olyan, mint

kétszer kettő négy.

E tekintetben tehát tisztában lévén, Joe elkezdett magára is gondolni; ott volt egy rengeteg tó

közepén, körülvéve ismeretlen és aligha nem vad népségektől. Eggyel több oka volt, hogy

másra nem számítva, csak magára, vágja magát keresztül; - ettől tehát meg nem ijedt.

Mielőtt a ragadozó madarak támadtak volna, a melyek szerinte valóban úgy viselték magokat,

mint igazi saskeselyűk, úgy emlékezett, hogy látott egy szigetet a láthatáron; elhatározta tehát,

hogy arra felé tart és miután terhesebb ruháit levetette, elkezdé produkálni összes úszási

tempóit, amit csak tudott. Egy öt-hat mérföldes vízi séta nem hozta őt zavarba és így, amint a

tó közepén volt, nem gondolt másra, mint vigan és egyenesen úszni célja felé.

A távolság, mely őt a szigettől elválasztá, másfél óra alatt becsületesen megfogyott.

De amint a föld felé közeledék, egy gondolat villant fel elméjében, amelytől többé nem bírt

szabadulni. Tudta, hogy a tó partjai tele vannak óriási alligátorokkal és ismerte ezen állatok

falánkságát.

Bármennyire a vériben volt, hogy mindent e világon természetesnek találjon, mégis bizonyos

borzongást kezdett érezni magában; tartott tőle, hogy a fehér hús különösen inyére találna

lenni a krokodilusoknak és csak óvatosan és körültekintgetve haladott előre. Már csak mint-

egy húsz lökésnyire volt az árnyas fákkal borított parttól, mikor egyszerre átható pézsmaillat

ütötte meg az orrát.

- Éppen amint gondoltam, - mondá magában - itt van már a kaimán nem messze.

Hirtelen lebukott, de nem elég hamar arra, hogy elkerülje az érintkezést egy óriási testtel,

melynek pikkelyes bőre, amint mellette elment, őt horzsolta; azt hitte, hogy veszve van és

kétségbeesett gyorsasággal úszni kezdett, felbukott a felszínre, lélekzetet vett és ismét eltűnt.

Így állt ki vagy egy negyedórát folytonos aggodalomban, melyet egész bölcselkedése sem

tudott leküzdeni és mintha hallotta volna a háta megett a szörnyű állkapocs összecsapódását,

amint az utána kapkod. Úszott csendesen a víz alatt, amily halkan csak lehetett, amint

egyszerre érzé, hogy megragadják; előbb a karján, utóbb a derekán.

Szegény Joe! még egyszer urára gondolt utoljára és kétségbeesetten védte magát; de érzé,

hogy nem a tó feneke felé húzzák, ahol a krokodilusok szokták elfogyasztani prédájokat,

hanem a víz színe felé.

145

Alig bírt már lélekzetet venni és felnyitva szemeit, két ébenfa feketeségű négert látott maga

mellett; ez a két afrikai erősen fogta őt és különös kiáltásokat hallatott.

- No lám, - kiáltá Joe elámulva - kaimánok helyett négerek! no, azt sem bánom. De hát hogy

mernek ezek a lurkók itt fürdőzni?

Joe nem tudta, hogy a Csad-tó körül lakó, mint a legtöbb néger, minden baj nélkül bujik az

alligátorok közé; a nélkül, hogy sokat gondolna azok jelenlétével; e tó hüllői pedig éppen arról

nevezetesek, hogy nem támadnak meg senkit.

De vajjon nem jutott-e így Joe az esőről az eresz alá? legalább be akarta várni, mi lesz? és

miután úgysem tehetett mást, hagyta magát a partra vezetni, a nélkül, hogy legkisebb félelmet

mutatott volna.

- Valószínű, - mondá magában - hogy ezek az emberek látták a Victoriát, amint az, mint

valami légi szörny seperte a tó felületét, bizonyára tanui voltak a távolból az én leesésemnek

és nem lehetetlen, hogy azt hiszik, hogy az égből pottyantam alá; - no hát csak higyjék!

Ennyire volt Joe az ő gondolataival, midőn egy ordító tömeg közepette, melyben minden kor,

minden nem, csak éppen nem minden szín volt képviselve, partra lépett. A biddiomák egy

törzse volt az, mely kiváló feketeséggel dicsekedett. Nem is kellett neki valami nagyon

restelkedni öltözetének hiányossága miatt, mert az ottani legutolsó divat szerint még nagyon is

túlságosan volt felöltözve.

De még mielőtt ráért volna tisztába jönni helyzetével, nem érthette félre, hogy itt imádással

járulnak elébe. Ez kissé megnyugtatta őt, ámbár a kazéi eset azonnal eszébe jutott.

- Már előre érzem, hogy belőlem isten lesz, a holdnak valamelyik fiacskája! Nem bánom, ez a

mesterség nem rosszabb másnál, főkép, ha nincs miben válogatni. A fődolog időt nyerni. Ha a

Victoria visszatér, új hivatalomnál fogva majd részesítem imádóimat az én csodálatos

mennybemenetelemnek látványosságában.

Míg Joe így okoskodott, a néptömeg egészen körülvette őt, arcra borultak előtte, ordítoztak,

majd meg is tapogatták és bizalmasak lettek irányában; de arra is gondoltak, hogy megkínálják

ünnepi lakomával, mely aludttejből állott mézbe főtt rizzsel keverve. A derék Joe mindenből

kivette a maga részét; tehát hozzálátott ehhez a pompás lakomához is és legalább némi

fogalmat nyujtott imádóinak arról, hogy szoktak az istenek különös alkalmakkor falatozni.

Mikor az este elérkezett, a sziget varázslói Joet illedelmesen kézen fogták és egy kunyhóhoz

vezették, mely mindenféle talizmánokkal volt teleaggatva; mielőtt Joe abba belépett, nem egy

nyugtalan tekintetet vetett a sok embercsonthalmazra, mely e szent helyet körülvette, mikor

pedig már bent volt a kunyhóban, bőven ráért helyzete felől gondolkozni.

Este és az éj egy részében ünnepi énekeket hallott, ezeket valami dobfélével és ócska vasak

összecsörömpölésével kísérve, amely zene az afrikai füleknek kétségkívül igen szép lehetett;

az erős karban véghezvitt ordítások mellé azután táncot jártak a szent kunyhó körül, minden-

féle bakugrások és arcfintorgatásokkal tarkítva.

Joe mind láthatta ezt a cécót a nádból és sárból épült kunyhó hasadékain keresztül; és lehet,

más viszonyok között nem adta volna egy vak lóért ezeket a szent szertartásokat; de lelkét

csakhamar leverő gondolatok foglalták el. Bármennyire szokása volt, mindent jó oldaláról

tekinteni, mégis szomorú és leverőnek találta elhagyatva lenni ezen a vad vidéken egy ilyen

nép között. Nem sok utazó látta viszont hazáját azok közül, akik ezen vidékig elkalandozni

merészkedtek. De másrészt bízhatott-e azon imádás tartósságában, melynek most tárgya volt?

146

Nagy oka volt hinni, hogy minden nagyság hiába való e világon! Sőt az is jutott eszébe, hogy

azt, akit nagyon imádnak ezen a vidéken, tán mindjárt meg is eszik!

Ezen kilátások dacára, néhány órai gondolkodás után a fáradtság erőt vett sötét gondolatain és

Joe csendes álomba merült, mely bizonyára elhúzódott volna virradtig, ha az alvót valami

váratlan nedvesség fel nem ébresztette volna.

A nedvességből nemsokára víz lett, még pedig egyre emelkedő, úgy, hogy Joe csakhamar

kötésig állott a vízben.

- Hát ez micsoda? - mondá - talán árvíz vagy felhőszakadás! valami új halálnem ezen nége-

reknél. No, már csak be nem várom, míg a fejem búbjáig ér!

Ezt mondván, öklével áttörte a vékony nádfalat és hol volt? - a tó kellő közepén. A szigetnek

se híre, se hamva. Elsüllyedt az éjjel! Helyén ott volt a Csad-tó rengeteg víztükre.

- Szomorú ország ez a földbirtokosoknak! - mondá Joe és ismét vigan hozzálátott az úszkálás-

hoz.

A Csad-tó környékén elég gyakran előforduló tünemény szabadította meg a derék fiút; nem

egy sziget enyészik el ilyen formán, amely pedig sziklaszilárdnak látszott és nem egyszer

kellett a parti lakóknak fölszedni a szerencsétleneket, akik a veszedelemből megmenekültek.

Joe nem tudta e különös dolgot, de nem késett abból azonnal a lehető hasznot meríteni. Nem-

sokára megpillantott egy vizen uszkáló magános csónakot és utána úszott. Egy felette görcsös

fatörzs volt az, durván kivájva. Szerencsére benne feküdt két evező is és Joe egy meglehetős

gyors áramlatra bukkanva, csakhamar vigan hasította a tó vizét.

- Tájékozzuk magunkat - mondá. - A sarkcsillag, mely becsületesen folytatja mesterségét és

híven megmutatja mindenkinek, merre van észak, majd segít nekem is.

Megnyugvással vette észre, hogy az áramlat őt a tó északi partja felé sodorja és ő nem is

bánta.

Reggel hét óra felé tüskés náddal borított parthoz ért, mely nem igen volt ugyan valami jóval

biztató a leghiggadtabb bölcsész előtt sem; de egy fa emelkedett ki a többi közül, mely

lombjai és ágaival biztos nyughelyül kínálkozott. Joe nagyobb biztonság kedvéért felmászott a

fára és ott várta, nem sokat aludva, a hajnal első sugarait.

Az egyenlítői vidéken szokásos gyorsasággal egyszerre megvirradt. Joe egy tekintetet vetett a

fára, mely neki az éjen át oltalmat adott és elég váratlan látvány ijesztette meg őt. E fának ágai

a szó legszorosabb értelmében borítva voltak kígyók és chamäleonokkal; a lombozat egészen

eltűnt az ő tekerületeik alatt, olyan volt, mint valami új fajta fa, melyen kígyók teremnek. A

nap első sugaraira mind megmozdult és tekerőzött. Joe undorral vegyes félelmet érzett és az

utálatos állatok sziszegése között ugrott le a fáról.

- Megint valami, - mondá - amit senki sem hinne el.

Ő nem tudott felőle, hogy Vogel utolsó levele a Csad-tó partjainak ezen különlegességét már

köztudomásra hozta; hogy ott a hüllők oly számban fordulnak elő, mint sehol másutt a föld

kerekségén; de miután most már látta, amit látott; elhatározá, hogy ezentúl jobban fog vigyáz-

ni és a nap szerint igazodva, útnak indult északkelet felé. Vigyázva kerülte ki a kunyhókat,

házakat, tanyákat, szóval mindazon helyeket, melyek emberi hajlékul szolgálhattak.

Hányszor tekintett fel az égre! Remélte, hogy meglátja a Victoriát, és bár egész napi útjában

hiába kereste szemeivel, ez nem csökkenté ura iránti bizodalmát. Nagy jellemszilárdság kellett

hozzá, hogy helyzetét ily bölcsészi megnyugvással fogja fel. Az éhség is csatlakozott a

147

fáradtsághoz, mert gyökerekből, bodzabél-féléből és a «melé»-ből a dumpálma magjából táp-

lálkozni nem állítja helyre az ember erejét, pedig az ő becslése szerint már mintegy harminc

mérföldet gyalogolt nyugat felé. Testén több helyen meglátszottak a sérülések nyomai, melyet

a tó nádja, az ákácok és mimózák tövisei rajta ejtettek és felszaggatott vérző lábai keservessé

tették a gyaloglást. De azért utóvégre kibírt ő sokat és amint az este leszállt, elhatározá az éjet

a Csad-tó partján tölteni.

Itt sokat kellett szenvednie a rovarok myriádjainak kegyetlen csípéseitől; legyek, moszkitók,

félhüvelyk hosszú hangyák a szó legszorosabb értelmében takarták a földet. Egy-két óra alatt

Joe amúgy is fogyatékos öltözetéből alig maradt néhány rongy; a rovarok megfalták. Bor-

zasztó éj volt ez, mely nem engedett a fáradt vándornak egy félórai pihenést; míg köröskörül a

vadkanok, vad bivalyok, az ajub - egy lamentin-fajta veszedelmes állat - vittek véghez ordítozást a

bokrok között és a tó vizében; a vadállatok hangversenye hangzott fel a csendes éjszakában.

Joe nem mert mozdulni, alig bírta magát türelemmel és önmegtagadással ezen helyzetében.

Végre megvirradt. Joe gyorsan felugrott és képzeljék az undort, melyet érzett, látván mily

csúnya állat volt a hálótársa? egy varangy! még pedig egy öt hüvelyk széles varangy, egy

utálatos szörnyállat meresztette reá gömbölyűre nyílt szemeit. Joe összerázkódott az undortól,

de lerázva magáról e visszataszító érzést, nagy léptekkel sietett a tó felé, hogy belemerüljön a

tó vizébe. A fürdő némileg enyhíté a rosszullétet, amely kínozá és miután néhány levelet

összerágott, ismét útra kelt oly makacs önfejűséggel, melynek okáról nem tudott volna számot

adni. Már nem tudta egészen, mit csinál és mégis oly erőt érzett magában, mely még túltett a

kétségbeesésen is.

E közben iszonyú éhség is gyötörte, gyomra nem oly kitartó, mint lelke, bizony panaszkodott,

de Joe egy folyondárt kötött erősen dereka körül s szomjúságát szerencsére minden lépten-

nyomon csillapíthatá és emlékezetébe idézve a pusztában kiállott szenvedéseket, még mindig

elég szerencsésnek érzé magát, hogy nem kell elszenvednie a szomjúságnak még iszonyato-

sabb kínjait.

- De hát hol lehet a Victoria? - kérdé önmagától. A szél észak felől fú, vissza kellett volna a

tóra térnie. Sámuel úr bizonyára új berendezést adott léghajójának, hogy helyre állítsa az

egyensúlyt, de hát erre elég lehetett a tegnapi nap, nem lehetetlen tehát, hogy majd máma. De

tegyük fel, hogy nem látjuk egymást többé. Ha elvégre sikerülne a tó környékén fekvő nagy

városok valamelyikébe eljutni; éppoly helyzetben lennék, mint azon utazók, kikről az én uram

beszélt. Mért ne menekülhetnék meg én is, mint ők. Vannak köztök akik vissza is tértek! nem

éppen boszorkányság!... Bátran tehát, előre!

Így elmélkedve és egyre haladva, a rettenthetetlen Joe egy sűrű erdőbe jutott egy csapat vad-

ember közelébe. Azonnal megállapodott, még mielőtt látták volna. A vadak nyilaikat a kutya-

tej nedvébe mártogatták, ami ezen vidék lakóinak fontos foglalkozása és némi ünnepélyes

szertartásokkal jár.

Joe mozdulatlanul, lélekzetét visszafojtva, elbújt egy sűrűségben és amint fölemelé szemeit, a

lombok egy nyilásán meglátta a Victoriát, - az igazi Victoriát, amint haladt a tó felé, alig száz

lábnyira feje felett. És nem volt szabad, hogy mutassa magát!

Könny tolult szemébe, de nem a kétségbeesés, hanem a hála könnye. Az ő ura keresi: az ő ura

el nem hagyta őt. Csak be kell várni, míg a feketék odábbmennek, akkor elhagyhatja buvó-

helyét és futhat a Csad-tó felé.

De a Victoria egyszerre csak eltünt az égről. Joe elhatározá, hogy megvárja, visszatér az min-

den bizonnyal! Valóban vissza is tért, csakhogy odább kelet felé. Joe futott, integetett,

kiabált... Hiába! Gyors szélvész ellenállhatatlan erővel ragadta magával a léggömböt.

148

Először történt, hogy a bátorság és a remény megtört a szerencsétlennek szívében; úgy látta,

hogy el van veszve, azt hivé, hogy ura elment és nem tér vissza többé; nem merészelt többé

arra gondolni sem, nem akart arról gondolkozni sem.

Mint valami őrült vérző lábakkal és elcsigázott testtel járkált fel s alá egész nap és az éj egy

részében is. Vonszolta magát, hol térdein, hol kezein és látta közeledni a pillanatot, mikor

ereje kifogy és meg kell halnia.

Így mendegélve végre egy ingovánnyal szemben találta magát, vagyis inkább annak ismerte

fel, mert már pár órája besötétedett; s amikor nem is gondolta volna, egyszerre mély puha

sárba esett bele. Hiába erőlködött, hiába küzködött kétségbeesve, érezte, hogy egyre jobban

süpped a lágy talajban, néhány perc alatt féltestével már benne volt.

- Itt a halál - úgymond - és milyen halál...

Dühösen vergődött, de erőlködései csak azt okozták, hogy még mélyebben temetkezett a sírba,

melyet a szerencsétlen maga ásott mélyebb és mélyebbre. Nem volt egy vessző, melybe

kapaszkodhatott, egy nádszál, melyet megfoghatott volna. Látta, hogy vége van... szemei

lecsukódtak.

- Uram! jó uram! segítség! - kiáltá.

Kétségbeesett, magános, elfojtott kiáltása nyomtalanul elenyészett az éjben.

149

HARMINCHATODIK FEJEZET.

Egy fekete pont a láthatáron. - Egy arab csapat. - Az üldözés - Az ő! - Lebukott a lóról. -

A megfojtott arab. - Kennedy egy golyója. - Szöktetés röptiben. - Joe megszabadul.

Mióta Kennedy elfoglalta helyét a csónak orrában, nem szünt meg az egész láthatárt leg-

éberebb figyelemmel kémlelni.

Egy kis idő mulva a doktor felé fordulva - mondá:

- Ha nem csalódom, alattunk valami csoport mozog, állat vagy ember, még nem lehet kivenni;

mindenesetre erősen iparkodnak, mert egész porfelhőket vernek fel.

- Vajjon nem-e valami ellenkező szélvész, - mondá Sámuel - vagy homoktölcsér, amely

megint visszavethet észak felé.

Fölkelt, hogy a láthatárt vizsgálja.

- Alig hiszem, Sámuel, - felelé Kennedy - az egy csorda gazella vagy vad bivaly lesz.

- Lehet, Dick, de ez a sötét pont legalább kilenc vagy tíz mérföldre van tőlünk és az én

számításom szerint most még a távcsővel sem bírjuk kivenni.

- Jó, de azért szemmel fogom tartani; valami különös történik ott, ami ingerel; akárcsak

valami lovassági hadgyakorlat volna. Eh! nem csalódom én! persze, hogy lovasok, no nézd!

A doktor figyelmesen nézte a jelzett csoportot.

- Azt hiszem igazad van, - úgymond - ez egy csapat arab vagy tibbu, ugyanazon irányban

rohannak, mint mi, de mi sebesebben megyünk és könnyen utólérjük őket. Egy félóra mulva

képesek leszünk őket meglátni és megítélni mitévők legyünk.

Kennedy ismét fölvette a távcsövet és figyelmesen vizsgálódott. A lovascsapat egyre jobban

előtűnt, néhány közülök elvált a többitől.

- Nyilván valami hadgyakorlat vagy vadászat. Mintha szaladnának valami után: szeretném

tudni, mi lehet az?

- Légy türelemmel, Dick, nem sokára utólérjük, sőt elhagyjuk őket, ha folyton ez irányban

futnak; mi óránként húsz mérföld sebességgel haladunk, nincs oly ló, amely versenyezhetne az

ily sebességgel.

Kennedy folytatá megfigyeléseit és néhány perc mulva így szólt:

- Ezek arabok: nyargalnak lóhalálában; egészen jól kiveszem őket; lehetnek vagy ötvenen;

látom burnuszaikat, amint felduzzadnak a szélben. Ez lovassági gyakorlat; vezérük mintegy

száz lépésre van előttük, ők pedig rohannak utána.

- Bárkik legyenek, Dick, mi nem tarthatunk tőlük és ha szükséges, majd felszállok.

- Várj még, várj csak Sámuel!

- Különös, - tevé hozzá Dick rövid vártatva - az valami furcsa, amit nem értek; amennyire

erőlködnek és nem tartják be az egyenes vonalat, ezek az arabok inkább tán kergetnek valakit,

minthogy követnének.

- Biztos vagy benne Dick?

150

- Világos. Nem csalódom. Ez vadászat, de vadászat egy emberre, ez nem a vezérök, aki elől

jár, az egy szökevény.

- Szökevény - mondá Sámuel megindulva.

- Igen.

- Ne veszítsük szem elől és várjunk.

Három-négy mérföldet csakhamar nyertek e lovasok előtt, kik a legnagyobb sebességgel vág-

tattak.

- Sámuel, Sámuel! - kiáltá egyszerre Kennedy reszkető hangon.

- Mi lel, Dick?

- Káprázat-e vagy való?

- Mit akarsz?

- Várj!

A vadász gyorsan megtörlé a távcső üvegét és újra belenézett.

- Nos? - mondá a doktor.

- Az ő! Sámuel.

«Ő» az megmondott mindent, nem volt szükség megnevezni.

- Ő az, lóháton, alig száz lépésnyire ellenségei előtt. Menekül!

- Csakugyan Joe - mondá a doktor elsápadva.

- Futtában meg nem láthat bennünket.

- Mindjárt meglát, - felelé Fergusson lecsavarván a fűtő lángját.

- Hogyan?

- Öt perc alatt ötven lábnyira leszünk a föld felett, tizenöt perc alatt pedig éppen fölötte.

- Figyelmeztessük őt egy lövéssel.

- Nem, ő vissza nem fordulhat, útja el van vágva!

- Mit csináljunk hát?

- Várjunk!

- Jó, jó! de az arabok?

- Utólérjük! el is hagyjuk őket; már két mérföldre sem vagyunk tőlük, csak még Joe lova

tartson ki addig...

- Nagy Isten - kiáltá Kennedy.

- Mi baj?

Kennedy kétségbeesetten felkiáltott, amint látta Joet a földre lebukni. Lova, mely láthatólag ki

volt merülve, elterült a földön.

- Látott bennünket, - kiáltá a doktor - mikor fölkelt, jelt adott.

- De az arabok utólérik! mire vár vajjon? Ó a bátor fiú! Hurráh! - kiáltá a vadász, többé nem

tartóztathatva magát.

151

Joe lebukása után azonnal talpon termett és azon pillanatban, midőn a legsebesebb lovas neki

rohant, felugrott, mint egy párduc, neki esett az arabnak, megragadta a torkát, megfojtotta

izmos kezével, lelökte a homokra és a lóra kapva folytatta futását.

Az arabok felordítottak; de egészen nekihevülve az üldözésnek, még nem vették észre a

Victoriát, mely csak mintegy ötven lépésnyire volt mögöttük alig harminc lábnyira a föld

színe felett. Az üldözők már mintegy húsz lóhosszaságra érték utól a szökevényt.

Ezek egyike már nagyon a sarkában volt és éppen keresztül akarta döfni lándzsájával, midőn

Kennedy éles szemmel és biztos kézzel egy golyóval földre teríté.

Joe a lármára még vissza sem nézett. A csapat egy része megszakítá futását és a Victoria

láttára arcra borult a porba, a többi azonban folytatta az üldözést.

- Mit csinál Joe, - kiálta Kennedy - meg sem áll!

- Jól teszi, Dick, én értem őt, ő a léghajó irányában tartja magát és számít a mi okosságunkra.

A derék fiú! mindjárt felkapjuk őt az arabok szakálla előtt; már csak vagy kétszáz lépésre

vagyunk.

- Mit csinálunk hát? - kérdé Kennedy.

- Tedd félre a puskádat!

- Megvan - mondá a vadász letéve fegyverét.

- Elbirsz karjaidon százötven fontot?

- Többet is.

- Több nem kell.

És a doktor rakta a homokzsákokat a Kennedy két karjára.

- Menj a csónak farába és légy készen ezt a terhet egy lökésre kidobni! De az Istenért ne

előbb, mint mondani fogom.

- Légy nyugodt.

- Máskép nem kapjuk meg Joet és ő veszve van.

- Számíts reám!

A Victoria éppen a lovasok feje felett lebegett, kik vágtatva rohantak Joe nyomdokain. A

doktor a hajó orrában kezében tartá a kibontott kötélhágcsót minden pillanatban készen, hogy

azt kilódítsa. Joe megtartotta a távolságot közte és üldözői között, körülbelül mintegy ötven

lábat. A Victoria elhagyta ezt.

- Vigyázz! - mondá Sámuel Kennedynek.

- Kész vagyok.

- Joe vigyázz! - kiáltá a doktor harsány hangon ledobva a hágcsót, melynek alsó fokai a földet

érték.

A doktor szavára Joe a nélkül, hogy megállította volna lovát, megfordult, a hágcsó odaért és

azon pillanatban, midőn Joe abba belekapaszkodott:

- Dobd ki! - kiáltá a doktor Kennedynek.

- Megvan!

152

És a Victoria megkönnyebbülve egy nagyobb tehertől, mint amennyit Joe nyomott, fel-

szökkent mintegy százötven lábnyira a levegőbe.

Joe erősen belekapaszkodott a kötélhágcsóba, mely hatalmas ingásokat írt le a levegőben,

azután egy leírhatatlan taglejtést téve az arabok felé, egy clown ügyességével mászva feljutott

társaihoz, kik őt karjaikba fogadták.

Az arabok a meglepetés és düh felkiáltásában törtek ki. A szökevényt röptiben elkapták előlök

és a Victoria sebesen távozott.

- Uram! Dick úr! - mondá Joe; és az iszonyú fáradtság és megerőltetés által kimerülve, mély

ájulásba esett; míg Kennedy csaknem őrjöngve kiáltá:

- Megmentettük, meg van mentve!

- De meg ám, - mondá a doktor visszanyerve csendes hidegvérét.

Joe csaknem meztelen volt, vérző karjai, sebekkel borított teste mind hangosan beszélt

szenvedéseiről. A doktor bekötözé sebeit és lefekteté őt a sátor alatt.

Joe csakhamar magához tért ájulásából és egy kis pálinkát kért, melyet a doktor szívesen

megadott neki; tudván, hogy Joeval nem kell úgy bánni, mint más emberrel. Mikor a derék fiu

kiitta, kezet adott a doktornak és Kennedynek és késznek nyilatkozott története elbeszélésére.

De nem engedték, hogy beszéljen és a derék fiu csakhamar mély álomba merült, amire úgy

látszik, nagy szüksége is volt.

A Victoria akkor rézsút indult nyugat felé. Erős szélvész mellett ismét kiértek a tüskés puszta

köréből és látták a pálmákat, melyeket az orkán letört vagy gyökerestől kicsavart és miután

mintegy kétszáz mérföldnyi utat tett Joe felszabadítása óta, estefelé áthaladt a tizedik hosszú-

sági fokon.

153

HARMINCHETEDIK FEJEZET.

Az út nyugat felé. - Joe fölébredése. - Az ő önfejűsége. - Joe történetének vége. -

Tagelel. - Kennedy aggodalmai. - Az út észak felé. - Egy éjjel Aghades mellett.

Éjen át a szél kipihente a nap fáradalmait és a Victoria kényelmesen vesztegelt egy nagy

sycomorfa tetejében; a doktor és Kennedy felváltva álltak őrt, Joe pedig felhasználta az

alkalmat és aludt, mint a bunda, huszonnégy órát egy huzamban.

- Ez a legjobb orvossága, - mondá Fergusson - a természet maga fogja talpra állítani.

Napközben erős, de szeszélyes szél kerekedett, hol észak, hol dél felé hajtotta a léghajót, de

azután végre is kelet felé ragadta azt magával.

A doktor a térképpel kezében átvizsgálta Damerghu királyságot, amely hullámos termékeny

vidék, hol a falvak kunyhói hosszú nádból vannak csinálva asclepias-galyakkal vegyítve; itt-

ott a megmívelt földeken búzamalmok emelkedtek kis emelvényeken, melyek a malmot meg-

óvják az egerek és hangyák tolakodásától.

Meglátták nemsokára Zinder városát is, mely nagy piacáról ismerhető fel, hol a kivégzések

történnek; a középen áll a halál fája, a hóhér annak lábánál pihen és aki annak árnyékába

kerül, azt menten felakasztják.

Kennedy az iránytűre nézett és nem nyomhatta el a megjegyzést:

- Ime, megint észak felé megyünk!

- Se baj! ha utunk Timbuktuba vezet, nem lesz benne kárunk. Soha szebb utat nem tett senki,

jobb körülmények között...

- És jobb egészségben - tevé hozzá Joe barátságos fejét vigan dugva ki a sátor függönyei

közül.

- Ó itt van a mi derék barátunk is, - kiáltá a vadász - a mi szabadítónk. Hogy érzed magad?

- Egészen jól, Kennedy úr, egészen rendesen. Sohasem éreztem még magamat ilyen jól. Egy

jó fürdő a Csad-tavában, utána egy kis kéjutazás egészen helyre hozza az embert. Úgy van-e?

uram!

- Áldott jó lélek! - felelé Fergusson neki kezet nyujtva. - Mennyi aggodalmat és nyugtalan-

ságot álltunk ki miattad.

- Én pedig önök miatt. Azt hiszik, hogy én nyugodt tudtam volna lenni az önök sorsa felől.

Biztosíthatom önöket, hogy én is aggódtam egy-egy kicsit.

- Sohasem fogjuk egymást megérteni, ha te mindig csak ily könnyedén veszed a dolgot.

- Látom, hogy leesése nem okozott benne változást - tevé hozzá Kennedy.

- A te önfeláldozásod nemes volt Joe és megmentett bennünket; máskép a Victoria a tóba

zuhant volna; és ha egyszer ott van, onnan ki nem húzza többé senki.

- No jó, de ha az én önfeláldozásom, amint az én bukfencemet nevezni méltóztatik, megmenté

önöket, hát akkor engemet is megmentett, mert íme itt vagyunk mindhárman jó egészségben.

Tehát ebben az egészben nincs mit egymásnak szemünkre vetni.

- Ezt a fiút sohase fogjuk tudni kapacitálni - mondá a vadász.

154

- A kapacitálás legjobb módja, - mondá Joe, - ha nem szólunk többé erről a dologról. Ami

megtörtént, az megtörtént, ha jó volt, ha rossz volt; mit emlegessük tovább.

- Önfejű! - mondá a doktor nevetve. - Beszéld el hát nekünk legalább ami veled történt.

- Szívesen, ha adnak rá valamit; de előbb azt a kövér libát hoznám ehető állapotba, hogy

Kennedy úr ne hiába járkált légyen utána.

- Hát amint akarod, Joe.

- Mindjárt meglátjuk, hogy esik ez az afrikai vadpecsenye az európai gyomornak!

A libát a fűtő lángján megsütötték és jóízűen elfogyasztották. Joe becsületesen hozzálátott,

mint olyan ember, aki már több nap óta nem evett. A tea és grog után elbeszélte társainak ki-

állott kalandjait; bizonyos izgatottsággal beszélte az eseményeket az ő szokásos bölcselkedé-

sével megvilágosítva. A doktor nem tartóztathatta magát, hogy vele többször kezet ne szo-

rítson, midőn látta, hogy ez a derék fiú inkább törődött ura sorsával, mint a maga jóvoltával; a

Biddioma sziget elsüllyedése alkalmából megmagyarázta neki, hogy ezen jelenség a Csad-

taván gyakran szokott előfordulni.

Végre Joe odaért elbeszélésében, midőn az ingoványba merülve a kétségbeesés utolsó fel-

kiáltását hallatá.

- Azt hittem, uram, hogy végem van és gondolataim önt keresték. Elkezdtem vergődni. Hogy?

hogy nem? azt meg nem mondhatom, elég az hozzá, hogy nem szándékoztam magamat így

minden szó nélkül elnyelni hagyni; egyszer csak tőlem két lépésnyire mit látok? egy frissen

elvágott kötél végét. Még egy végső erőfeszítést teszek, amilyent csak bírok és elérem a

kötelet; húzom, de az nem enged, akkor belekapaszkodom és nemsokára kint vagyok a sárból.

A kötél végén egy horgony volt... Ó uram, méltán nevezhetem azt mentőhorgonyomnak, ha

ugyan nincs ellene valami kifogása. Megismertem - hisz ez a Victoria horgonya! tehát önök itt

kikötöttek. Követni fogom a kötél irányát, mert önöknek ezen irányban kellett távozni.

Felbátorodtam és bátorságommal erőm is visszatért és az éj egy részében gyalogoltam tovább

előre. Elértem végre egy nagy erdő szélére, hol egy cserényben lovak legelésztek gondatlanul.

Vannak az emberi életben pillanatok, midőn akárki tud lovagolni, úgy-e bár? Nem sokat

gondolkoztam tehát, hanem felkapva egy ily ügyesnek látszó négylábú állat hátára, sebesen

elvágtattunk vele észak felé. Nem akarok szólni a városokról, melyeket nem láttam és a

falvakról, melyeket elkerültem; dehogy! Átvágok a bevetett földeken, áttörök a sűrűkön,

átugratok a kerítésen, sarkantyúzom a lovamat, hajtom, biztatom; végre elérem a megmívelt

mező szélét. Itt a puszta! éppen az kell nekem, legalább jobban látom, mi van előttem és

messzebbre ellátok. Mindig reméltem, hogy meglátom a Victoriát, amint engemet várva

laviroz. De semmi. Három órai vágtatás után belekerülök, mint a bolond, egy csoport arab

közé; ez volt aztán a hajsza... Lássa, Kennedy úr, a vadász tulajdonképpen nem is tudja, mi a

vadászat, még egyszer jól meg nem kergették. Pedig ha elkerülheti, azt tanácslom, ne is

próbálja meg. A lovam lerogyik a kimerüléstől, majd hogy nyakon nem csípnek, egy arab a

sarkamba van, én a torkának ugrom! Nem akartam én neki semmi rosszat és remélem, be

fogja látni, hogy igazam volt és nem veszi rossz néven, hogy megfojtottam. Akkor megláttam

önöket... a többit már tetszik tudni. A Victoria nyomomban járt, önök fölemeltek engem röpti-

ben, mint a lovas a cirkuszban a karikagyűrűt. Nem volt-e igazam, hogy önökre számítottam?

Lássa, Sámuel úr, mily egyszerű dolog volt az egész; semmi sem természetesebb ezen a

világon. Akár még egyszer megcsinálom, ha valami szolgálatot tehetek vele önöknek. És

amint már mondtam is, nem is érdemes róla beszélni.

- Derék Joe - felelé a doktor megindulva. - Hát mégis igazunk volt, midőn a te értelmes és

ügyes voltodra számítottunk.

155

- Ugyan, uram, hiszen csak éppen az árral kell úszni; és ha valahol baj ér, abból kimászni. A

legbiztosabb mégis csak az, ha az ember úgy veszi a dolgokat, amint jönnek.

Míg Joe beszélt, addig a Victoria nagy darab utat hagyott hátra. Kennedy csakhamar egy ház-

csoportozatot vett észre, mely a láthatáron úgy vette ki magát, mintha valami város volna. A

doktor megnézte a térképet és megtalálta, hogy ez Tagelel kis város Damerguban.

- Itt megint Barth útjára kerülünk, - úgymond - itt vált el két társától: Richardson és Overweg-

től. Az egyiknek Zinder, a másiknak Meradi felé kellett volna utazni; emlékezni fogtok, hogy

e három utazó közül csak Barth látta még egyszer Európát.

- Így hát, - szól a vadász - a Victoria útját a térképen követve, mi most egyenesen északnak

tartunk?

- Egyenesen, kedves Dick.

- És ez nem aggaszt egy kissé?

- Mért aggasztana?

- Mert ezen út bennünket Tripolisz felé vezet a nagy pusztaság felett.

- Ó, nem megyünk mi olyan messzire barátom, legalább én remélem.

- De hát hol szándékozol megállapodni?

- Lám Dick, nem volnál kíváncsi Timbuktut meglátogatni?

- Timbuktut?

- Kétségkívül, - felelé Joe; - nem is volna afrikai utazás, ha az ember nem látná Timbuktut.

- Te leszel az ötödik vagy hatodik európai, aki látta azt a rejtelmes várost.

- Menjünk hát Timbuktuba!

- Ha majd a tizenhetedik és tizennyolcadik fok közé kerülünk, keresünk kedvező szelet, mely

minket nyugat felé vihessen.

- Jó, - felelé a vadász - de hát hosszú útunk van-e még, hogy az északot elérjük?

- Legalább százötven mérföld.

- Aludjék addig egyet - mondá Joe, - és ön is uram kövesse Kennedy úr példáját, bizonyára

elkel önöknek a pihenés; elég nem szép volt tőlem, hogy annyi sokat kellett miattam

virrasztaniok.

A vadász elnyújtózott a sátor alatt; de Fergusson, kin a fáradság nem nagyon vett erőt, meg-

maradt az ő megfigyelő helyén.

Három óra mulva a Victoria óriási sebességgel haladt át egy kövecses vidék felett, magas,

kopasz, gránitképződésű hegyhátakkal, némely magában álló csúcs meghaladta a négyezer

lábat; a zsiráfok, antilópok és strucok csodálatos virgoncsággal ugrándoztak az akác, mimóza,

szua és datolyapálmákból álló erdőkben; a puszta kopársága után a növényzet ismét elfoglalta

a maga birodalmát. Ez a Kailuák országa, kik, valamint veszélyes szomszédaik, a tuaregek,

pamutfátyollal fedik be arcukat.

Tíz órakor este, miután kétszázötven mérföldnyi pompás utat tettek, a Victoria egy jelenté-

keny város fölött állott meg; a holdvilágnál meglátszott, hogy annak egy része félig rom;

imitt-amott mosék toronycsúcsai tünedeztek elő a hold fehér fényében; a doktor fölvéve a

csillagok állását, megállapítá, hogy Aghades városánál vannak.

156

Ez a város - valamikor óriási kereskedelmi központ - már akkor kezdett romba düledezni,

mikor Barth meglátogatta.

A Victoria, melyet az éj homályában észre nem vettek, kikötött mintegy két mérföldnyire

Aghades fölött, egy nagy kölesföld közepén. Az éj elég csendes volt és reggel öt óra felé meg-

virradt; mire könnyű szellő vitte a léggömböt szárnyain nyugat, sőt kissé dél felé.

Fergusson sietett felhasználni a kedvező alkalmat: gyorsan fölemelkedett és odábbállott a nap

első sugarai láttára.

157

HARMINCNYOLCADIK FEJEZET.

Gyors menet. - Előrelátó elhatározások. - Karavánok. - Folytonos esőzés. -

Gao. - A Niger. - Golberry, Geoffroy, Gray. - Mungo Park. - Laing. -

Caillé René, Clapperton, Lander John és Richard.

Május 17-ke csendes nap volt, melyen semmi különös nem történt, a pusztaság ismét kezdő-

dött, közepes szél hajtá a Victoriát délnyugatnak; ez nem tért el se jobbra, se balra és árnyéka

egészen egyenes vonalat mutatott a homokon.

Mielőtt elindultak, a doktor gondosan megujítá vízkészletét, mert tartott tőle, hogy le nem fog

szállhatni azon az avellimini tuaregek miatt mindig veszélyes ellenséges vidéken.

A fennsík, mely ezernyolcszáz lábnyira emelkedett a tenger színe felett, dél felé lejtősebbnek

mutatkozott. Utazóink átvágva az Aghadesből Murzukba vezető utat, melyet gyakran tipornak

a tevék lábai, este megérkeztek a szélesség 16° és a hosszúság 4° 55’ alá, miután ily egy-

hangúságban száznyolcvan mérföldnyi utat tettek volna meg.

E napon Joe finomul elkészítette a vadpecsenye utolsó maradványait, melyek eddig kissé

felületes elbánásban részesültek és vacsorára igen ízletes fürjcombokat tálalt fel. A szél

kedvező volt és a doktor elhatározá útját folytatni a teli hold által szépen kivilágított éjszakán.

A Victoria ötszáz lábnyira fölemelkedett és ez a mintegy hatvan mérföldnyi éjjeli út oly

csendesen folyt le, hogy egy csecsemő könnyű álmát sem zavarta volna meg.

Vasárnap reggel a szélirány változott és északnyugat felé húzott; néhány holló repült a

levegőben és a láthatár szélein néhány keselyű is volt látható, de ezek szerencsére távol

maradtak.

E madarak látása Joet arra indította, hogy szerencsét kívánjon urának a kettős léggömb eszmé-

jéhez.

- Hová jutottunk volna, - úgymond - ha csak egy borítékunk van? Ez a másik léggömb olyan,

mint a hajó mentőladikja; hajótörés esetén meg lehet rajta menekülni.

- Igazad van barátom, csakhogy a mi ladikunk kissé aggaszt engem, nem olyan jó, mint a hajó

volt.

- Hogyan érted ezt? - kérdé Kennedy.

- Úgy, hogy az új Victoria nem ér annyit, mint a régi ért; lehet hogy a szövet megsérült vala-

melyest, vagy a guttapercha olvadt meg a kígyózó cső melege következtében, elég az hozzá,

hogy bizonyos mennyiség gáz elillanását veszem észre; eddig ugyan nem valami nagy

mértékben, de mégis érezhetőleg. A léggömb süllyedésre mutat hajlandóságot és hogy a

magasban maradhassak, a gázt a rendesnél jobban kell kiterjesztenem.

- Az ördögbe is, - felelé Kennedy - no ezen aztán alig lehet segíteni.

- Sőt éppen nem is lehet, kedves Dick, azért kell most már sietnünk, amennyire csak lehet és

az éjjeli megállásokat is el kell kerülnünk.

- Messze vagyunk még a parttól? - kérdé Joe.

- Melyik parttól, fiam? Tudjuk is mi, hová vet a véletlen; csak annyit mondhatok, hogy

Timbuktu még négyszáz mérföldre fekszik nyugat felé.

158

- És mennyi idő fog kelleni, hogy odáig jussunk?

- Ha a szél nagyon el nem térít, azt hiszem, kedden estére ott leszünk.

- No, mindenesetre előbb érünk oda, mint ez a karaván - mondá Joe.

Fergusson és Kennedy kihajoltak és csakugyan láttak egy hosszú csapatot, embert és állatot;

lehetett több mint százötven olyan teve, amilyenek tizenkét arany muszkálért (mintegy hatvan-

hetven font) ötszáz font teherrel hátukon járnak Timbuktuból Tafilébe; mindegyiknek a farka

alá kis zacskó van kötve, hogy abba űrítsék ki magokat, mert ez képezi az egyetlen haszna-

vehető tüzelőt ebben a sivatag pusztában.

A tuaregek ezen tevéi a legjobb fajtából valók, három, sőt egész hét napig is elvannak ivás és

két napig evés nélkül, gyorsaságuk felülmulja a lovakét és értelmesen hallgatnak a kabir

szavára, aki a karavánt vezeti. Itt «mehari» név alatt ismeretesek.

Ezeket magyarázgatta a doktor, míg két társa a sok embert, nőt, gyermeket nézegette, akik

fáradságosan haladtak a félig kötött homokban. Néhány kóró, száradt levél és árva bokor alig

kötötte le a futó homokot. A szél mindjárt elegyenlíté lábaik nyomát.

Joe megkérdé, hogy tudnak ezek az arabok eligazodni az ily pusztaságon, hogy találják meg

az óriási sivatagban elszórt kutakat?

- Az araboknak, - felelé Fergusson - csodálatos természeti ösztönük van a természettől az utak

felismerésére; ahol az európai fennakadna, ők egészen biztosan járnak; egy igénytelen kő, egy

kavics, egy dudvacsomó, a homok különböző színárnyalata elég nekik arra, hogy az utat

biztosan megleljék; éjjel a sarkcsillag a vezetőjük, nem haladnak többet két mérföldnél egy

órában és nagy hőség idején délben pihennek. Képzelhetni, mennyi idő kell nekik, míg

átjutnak a Szaharán, mely több, mint kilencszáz mérföld!

A Victoria áthaladt a bámuló arabok szemei előtt, akik irigyelhették gyorsaságát. Estefelé már

átlépték a 2° 20’ hosszúsági kört és éjjen át még egy fokot haladtak.

Hétfőn az idő egészen megváltozott, az eső erősen kezdett zuhogni; védekezniök kellett a túl-

súly ellen, mellyel a szakadó eső a gömböt és a csónakot megnehezíté; a nagy esőzés magya-

rázatát adta a sok mocsárnak és ingoványnak, mely itt ellepte a föld felületét; a növényzet itt is

mimozák, baobab-fák és tamarixokból állott.

Itt fekszik Sonray vidéke, felcsapott tetejű kunyhókból álló falvaival. A lakóházak tetői olyan-

formák, mint az arméniai kalapok; hegység nem sok van, inkább több halom, hogy mélyedé-

sek és gázlók keletkezzenek a darvak és kócsagok számára; imitt-amott rohanó patak szelte át

az utakat, a bennszülöttek azokon úgy gázolnak át, hogy folyondárvenyigét kötnek a fához az

egyik parttól a másikig és abba kapaszkodnak bele; az erdők helyét sűrű bozótok pótolják,

melyekben alligátorok, vízilovak és orrszarvúak tanyáznak.

- Nemsokára meglátjuk a Nigert - mondá a doktor, a vidék átalakul a nagy folyamok közeled-

tével. Ezen víziutak, melyek egy határozott irányban haladnak, először megteremtették a

növényzetet, úgy mint később meg fogják hozni a civilizációt. A Niger mellett vannak, annak

kétezerötszáz mérföldnyi futtában, Afrika legjelentékenyebb városai.

- No lám, - veté közbe Joe - erről jut eszembe a gondviselés ama nagy bámulója, aki áldotta a

bölcs berendezést, hogy a nagy városok mellett mindig nagy folyók is szoktak lenni.

Délben a Victoria áthaladt egy kis városka felett, amely néhány nyomorult viskó csoportozata;

valaha nagy főváros volt ez, Gao.

159

- Itt van a hely, - mondá a doktor - hol Barth átkelt a Nigeren, Timbuktuból visszajövet; itt van

a híres, már az ókorban ismeretes folyam, a Nílus vetélytársa, melynek az országos babona

isteni eredetet tulajdonított; ez is, mint amaz, foglalkoztatá minden idők geográfusait és ennek

kikutatása is, mint a Nílusé, számos áldozatba került.

A Niger két egymástól jó távol lévő part közötti tágas mederben folyik; hullámai sebesen

hömpölyögnek dél felé; de utazóink tovaragadtatva alig bírták pontosan szemügyre venni

folyásának különös kanyarulatait.

- Éppen a folyóról akartam nektek beszélni - mondá Fergusson - és már is eltávolodtunk tőle.

Dhiulaba, Mayo, Eghirreu, Quorra és más nevek alatt roppant kiterjedésű földterületet fut ez

át és csaknem a Nílus hosszával vetekedik. Mindezen nevek egyszerűen «folyam»-ot jelente-

nek a különböző országok nyelvén, ahol áthalad.

- Doktor Barth is ezen utat követte? - kérdé Kennedy.

- Nem, Dick; hanem amint elhagyta a Csad-tavát, Bornu legjelentékenyebb városain utazott keresz-

tül, azután Say mellett, négy fokkal délre Gaotól átkelt a Nigeren; benyomult azon ismeretlen

vidékek belsejébe, melyek körül a Niger kanyarodik és nyolc hónapi új fáradalmak után megérke-

zett Timbuktuba; ezen utat mi most vagy három nap alatt megtesszük, ha a szél ily sebes marad.

- Fölfedezték már a Niger forrásait? - kérdé Joe.

- Már régen - felelé a doktor. - A Niger és mellékfolyóinak felkutatásával már számos expe-

díció foglalkozott; a főbbeket felsorolhatom. 1749-től 1758-ig Adamson utazta be a folyamot

és meglátogatta Gorét; 1785-től 1788-ig Golberry és Geoffroy kalandozták át Senegambia

pusztáit és eljutottak a mórok országáig, kik Saugniert, Brissont, Adamot, Riley, Cochelet és

sok más szerencsétlent legyilkoltak. Ezek után jött Mungo Park, Walter Scott barátja, ő is

skót. Őt a londoni afrikai társaság küldte ki 1795-ben; eljutott Bambarrába, látta a Nigert,

ötszáz mérföldnyi utat tett egy rabszolgakereskedő társaságában, felkutatta a Gambiát és

1797-ben visszatért Angliába; 1805 január 30-án megint elutazott sógorával, Andersonnal,

Scottal, a rajzolóval és egy csomó mesteremberrel; megérkezett Gorába és ott harmincöt

katonából álló csapatot véve magához, augusztus 19-én újra látta a Nigert, de a negyven

európaiból az emberfölötti fáradalmak, nélkülözések, szenvedések miatt, az éghajlat kedve-

zőtlen volta és az egészségtelen vidékek befolyása következtében csak tizenegy maradt

életben; november 16-án érkeztek meg Mungo Park utolsó levelei nejéhez és egy évvel

később egy ottani kereskedőtől hallották, hogy december 23-án megérkezett Busszába, a Niger

mellett, hol bárkája felfordult a folyó vízesésein és őt a bennszülöttek agyonütötték.

- És ez a borzasztó vég nem riasztotta vissza a fölfedezőket?

- Ellenkezőleg Dick, mert azontúl már nemcsak az volt a feladat, felkutatni a folyamot, de

hogy feltalálják az utazó iratait. 1816-ban egy új expedíció szervezkedett Londonban, mely-

ben Gray őrnagy is részt vett; ez megérkezett a Senegalhoz, előre nyomult Futa Djallonba,

meglátogatta a fullah és manding néptörzseket és visszatért Angliába egyéb eredmény nélkül.

1822-ben Laing őrnagy felkutatta egész Nyugat-Afrikának az angol birtokokkal határos részeit

és ő volt az első, aki eljutott a Niger forrásaihoz; az ő följegyzései szerint ez óriási folyam

forrása alig két láb széles.

- Könnyű átugorni - mondá Joe.

- No, no, könnyűnek éppen nem könnyű - felelé a doktor. - Legalább a hagyomány szerint, a ki

át akarja azt ugorni, az menten belefúl; aki pedig ott vizet akar meríteni, azt egy láthatatlan

kéz tarja vissza.

- De tán szabad hinni, hogy ebből egy szó sem igaz? - kérdé Joe.

160

- Szabad. - Öt évvel később Laing őrnagyot, aki föltette magában, hogy átvágja magát a

Szaharán és előnyomul egész Timbuktuig, onnan néhány mérföldre, az ulad-shiman néptörzs

között, akik azt kívánták tőle, hogy térjen a muzulmán hitre, - meggyilkolták.

- Ismét egy áldozat! - mondá a vadász.

- Akkor egy bátor fiatal ember, aki csak csekély segédeszközökkel rendelkezett, fogott a válla-

latba és szerencsésen véghez is vitte a legbámulatraméltóbb újabbkori utazások egyikét; ez a

francia Caillié René volt. Többszöri próbálkozás után, melyeket 1819- és 1824-ben tett, 1827

április 19-én újra útnak indult Rio-Nunezból; augusztus 3-án annyira kimerülve és elbete-

gesedve ért Timébe, hogy útját csak hat hó mulva, 1828 januárban folytathatta; ekkor t. i. egy

karavánhoz csatlakozott és keleti öltözetének oltalma alatt március 10-én elérte a Nigert,

eljutott Jenné városába, csónakra kelt a folyón és leutazott egész Timbuktuig, hová április 30-án

meg is érkezett. Imbert, egy másik francia, 1770-ben, egy angol Adams Róbert 1810-ben talán

szintén látták ezt a különös várost; de Caillié René volt az első európai, aki arról tüzetes

tudósítást hozott haza; május 4-én elhagyta a puszták e királynéját, 9-én megszemlélte a

helyet, ahol Laing őrnagyot megölték, 19-én elért El-Aravánba; azután elhagyta ezen keres-

kedővárost, hogy ezer veszély közt átkeljen az óriási sivatagokon, melyek Szudán és Észak-

Afrika vidékei között terülnek el; végre megérkezett Tangerbe és szeptember 28-án hajóra kelt

Toulon felé. Tizenkilenc hónap alatt, száznyolcvan napig tartó betegsége dacára átutazta

Afrikát nyugattól északig. Ha Cailliée Angliában született volna, úgy dicsőítették volna őt,

mint az újkori utazók legmerészebbjei egyikét, akár csak Mungo Parkot; de a franciák nem

tudják eléggé megbecsülni.10

- No, ez merész egy fickó volt, - mondá a vadász - hát aztán mi lett belőle?

- Meghalt harminckilenc éves korában, a kiállott fáradalmak következtében; eleget véltek

tenni azzal, hogy 1828-ban neki ítélték a francia földrajzi társaság nagy díját; Angliában a

legnagyobb megtiszteltetésekben részesült volna. Amíg különben Cailliée René ezen csodálat-

raméltó utazást megtette, egy angol, Clapperton kapitány, Denham kísérője, ugyanezen válla-

latba fogott és azt ugyanily bátorsággal, ha nem is oly szerencsével ki is vitte. 1829-ben a

benini öbölből, Afrika nyugati partjáról útnak indult, követte Mungo Park és Laing nyomdokait,

megtalálta Busszában az elsőnek halálára vonatkozó bizonyítékokat; augusztus 20-án megérkezett

Szakatuba, ahol elfogatván, utolsó leheletét hű szolgája, Lander Richard karjai között adta ki.

- És mi lett Landerből? - kérdé Joe nagy érdeklődéssel.

- Sikerült neki a tengerpartot ismét elérni; visszatért Londonba és elhozta a kapitány iratait és

tüzetes értesítést a saját utazásáról; azután felajánlotta a kormánynak szolgálatát a Niger

felkutatásának kiegészítésére és magához vevén öccsét, Johnt, - mindketten szegény szülők

gyermekei voltak Cornwallisból, - ők ketten 1829-től 1831-ig a folyót végig hajózták Busszá-

tól lefelé egész a torkolatig és útjokat faluról-falura, mérföldről-mérföldre pontosan leírták.

- Ez a két testvér tehát mégis kikerülte a többinek szerencsétlen sorsát? - kérdé Kennedy.

- Igen, legalább ezen fölfedező útnál igen, mert egyikök, Richard 1833-ban, midőn újra bele-

fogott egy útba a Nigeren, nem messze a folyó torkolatától ismeretlen kéztől eredő golyótól

találva elesett. Láthatjátok tehát barátim, hogy ez az ország, ahol most utazunk, nem egy

nemes önfeláldozásnak tanuja, melynek csak nagyon is gyakran halál volt a bére.

10 Doktor Fergusson, mint angol, tán kissé túlságba esik; ámbár meg kell engednünk, hogy Caillée

René Franciaországban nem oly híres az utazók között, mint azt önfeláldozása és bátorságához

képest megérdemelné.

161

HARMINCKILENCEDIK FEJEZET.

A Niger kanyarulatában fekvő ország. - A Hombori hegység fantasztikus látképe. - Kabra. -

Timbuktu. - Doktor Barth terve. - A helyzet rosszabbodása. - Amerre az Isten akarja.

A hétfői barátságtalan napon a doktor abban tetszelgett magának, hogy társainak száz meg

száz részletet mesélt el a vidékről, melyen most átutaznak. Az elég sík talaj semmi akadályt

sem vetett útjokba. A legtöbb gondot a doktornak az az átkozott északkeleti szél okozta, mely

kegyetlenül fújt és Timbuktutól egyre távolabbra vitte a léggömböt.

Amint a Niger észak felől ezen városig jut, egy nagyot kanyarodik és hatalmas hullámokban

ömlik az Atlanti-tenger felé. Ezen kanyarulat által bezárt vidék felette változatos, egyrészről

buja termékenység, másrészről a legnagyobb kopárság mutatkozik. Míveletlen mezők és

kukorica-földek váltogatják egymást, melyekre ismét terjedelmes tövissel benőtt síkok követ-

keznek; számtalan vízi-madár, mint pelikánok, vadrucák, jég-madarak nagy csoportokban

élnek a folyók és mocsarak mentében.

Időről-időre egy-egy tuareg csoport volt látható, kik bőrsátrak alatt tanyáztak; míg nejeik a

házon kívüli munkát végezték, tevéiket fejték és füstöltek öblös pipáikból.

A Victoria esti nyolc óra felé több, mint kétszáz mérföldnyi utat tett meg nyugat felé és most

az utazók nagyszerű látványnak lettek szemtanúi.

Néhány holdsugár utat törve magának a felhők hasadékain és átcsúszva az esővonalak között,

reá sütött a Hombori hegyek peremére. Nincs csodálatosabb, mint eme bazaltnak látszó mész-

sziklák, melyek a borongós égen fantasztikus körvonalakban rajzolódtak le; majd valami

középkori óriási város legendaszerű romjainak lehetett volna őket tartani, majd meg ismét a

Jeges-tengeren úszó jéghegyek csúcsainak, melyek az éj homályában jelennek meg a bámuló

tekintet előtt.

- Ime egy jelenet «Udolfo rejtelmei»-ből - jegyzé meg a doktor. - Radcliff Anna nem

rajzolhatott volna borzalmasabb kinézésű hegyeket.

- Valóban, - felelé Joe, - nem szeretnék este egyedül sétálgatni e rémek világában. Lássa uram,

ha nem volna oly nehéz, ezt az egész vidéket elvinném Skóciába. Éppen jó volna az a Lomond

tava mellé; a turisták megvesznének érette.

- A mi léggömbünk nem elég nagy ahhoz, hogy neked ezt az örömet megszerezzük. De nekem

úgy tetszik, mintha útirányunk változnék. Helyes! a vidék manói nagyon kedvesek, csinálnak

nekünk egy kis délkeleti szellőt, mely visszatérít az igazi útra.

A Victoria valóban kissé északnak kezdett haladni és 20-án reggel átment számtalan csator-

nák, hegyi patakok, erek és a Niger mellékfolyóinak egész összegubancolt hálózata felett. E

csatornák legtöbbje sűrű fűvel benőve, kövér legelőnek látszott. A doktor itt találta fel ismét

Barth útját, hol az hajóra kelt, hogy lefelé menjen egész Timbuktuig. A Niger mintegy nyolc-

száz öl szélességben folydogál itt, cruciferák és tamarixoktól gazdagon ellepett partjai között

ugrándozó gazellacsordák dugdosták görbe szarvacskáikat a nagy fűbe, melyben az alligátor

csendesen leskelődött utánok.

162

A Jenné városában árucikkekkel megrakott szamarak és tevék hosszú sora hűsölt a gyönyörű

fák árnyékában és nemsokára a folyó egy kanyarulatánál apró házikók egymás felett sorban

emelkedő egész csoportja tűnt elő, melyeknek tetőin és terrasszain a környékből összegyűjtött

mindenféle takarmány volt felhalmozva.

- Ez Kabra, - kiáltá örvendezve a doktor - Timbuktu kikötője, a város innen már csak vagy öt

mérföld.

- Hát meg van már most elégedve uram? - kérdé Joe.

- El vagyok ragadtatva.

- Bravó! tehát minden jól megy.

Két óra tájban valóban feltárult az utazók szemei előtt a rejtélyes Timbuktu, a puszták király-

néja, melynek, mint Róma és Athénnek meg voltak hajdan a maga tudós iskolái és bölcsészeti

tanszékei.

Fergusson mindent pontosan összehasonlított a Barth által fölvett térképpel és az összevágott

egy hajszálig.

A város óriási háromszöget képez fehér homokból álló sivatag közepén; a háromszög hegye

észak felé néz és egy szögletet hasít ki a pusztából; nincs itt árnyas lombozat, csak néhány

fűféle, törpe mimóza és elcsenevészett fácska tengődik nagy nehezen.

Ami Timbuktu látképét illeti, képzeljünk magunknak egy billiárdgolyó-csoportozatot külön-

féle állásokban, így néz ki madártávlatból; az utcák meglehetős szűkek, csupán földszinti

házakkal szegélyezve, napon szárított vályogból, szalma és nádból összetákolt kunyhók,

melynek egyike kupalakú, másika négyszögletű; a terrasszokon hever kinyujtózva a lakosok

némelyike színgazdag ruhájában és lándzsával vagy puskával kezében; nők még nem láthatók

a nap ez órájában.

- Pedig azt mondják, hogy szépek - mondá a doktor. - Ime itt látjátok a három mosé tornyát;

ennyi maradt meg a sok közül. A város nagyon hanyatlott régi fényéből. A háromszög csúcsá-

ban emelkedik a Szankore mosé karzataival, melyeket elég tisztán befestett árkádok tartanak.

Tovább a Szane-Gungu negyedben van a Sidi-Yahia mosé és néhány kétemeletes ház. Palo-

tákat és szobrokat hiába kerestek; a sheik egyszerű kereskedő és királyi palotája kereskedelmi

iroda.

- Mintha félig feldult sáncokat látnék - mondá Kennedy.

- Ezeket 1826-ban a fullánok rombolták le. Azelőtt a város egy harmadával nagyobb volt,

mert Timbuktu a XI. századtól kezdve mint a körüllakó népek bírvágyásának tárgya egymás-

után a tuaregek, sonrayerek, marokkóiak és fullánoknak hódolt és a civilizáció eme nagy

központja, melyben a XIV. században oly tudós, mint Achmed-Baba ezerhatszáz kéziratból

álló könyvtárral rendelkezett, most nem egyéb, mint Közép-Afrikának egy kereskedelmi

rakodó helye.

A város most valóban nagy elhanyagoltság képét mutatja; meglátszik rajta azon városok közös

pusztulása, melyek eltűnőfélben vannak a föld színéről. Óriási szemétdombok tornyosulnak a

külvárosokban és a főtéren emelkedő halommal képezik a síkon egyedül kimagasló dombokat.

A Victoria megjelenésére támadt ugyan egy kis mozgás, megszólaltak a dobok, de aligha volt

ideje ezen új tüneményt a tartomány utolsó tudósának megfigyelni, mert utazóink sebesen

tovaragadtatva a puszta szelétől, tovább követték a folyó kanyarulatait és Timbuktu csak-

hamar nem volt egyéb, mint utjoknak egy rövid ideig tartott emléke.

163

- Most már, - mondá a doktor - vezessen bennünket az ég, amerre tetszik.

- De legyen az csak nyugat felé - jegyzé meg Kennedy.

- Ugyan, - mondá Joe - hátha megint vissza kellene menni a megjárt úton Zanzibárba, azután

átkelni az Óceánon egész Amerikába, én most már attól se ijednék meg.

- Ha csak lehetséges volna, Joe.

- Hát mért ne volna lehetséges?

- Mert nincs már hozzá gáz: a léggömb felszálló képessége érezhetőleg csökken és nagyon

kell vele gazdálkodni, hogy vele a tengerpartig eljuthassunk. Kénytelenek leszünk még terhet

is kidobni, nagyon súlyosak vagyunk.

- Ezt a sok semmittevés okozza, uram! minden istenadta nap kinyujtózkodva heverészni, mint

valami lusta dologkerülő, ettől meghízik az ember és nehéz lesz; hiszen tökéletes henye életet

folytatunk utazásunkban és ha haza kerülünk, iszonyúan el leszünk hízva és hájasodva.

- Ez az okoskodás Joera vall, - felelé a vadász - de várjuk csak meg a végét, tudod-e mit szánt

nekünk az ég? Még messze vagyunk útunk végcéljától. Hol gondolod, hogy elérjük Afrika

nyugati partját, Sámuel?

- Azt nehéz volna megmondani Dick. Nagyon változó szelek kényére vagyunk bízva; de hát

elvégre örülnék, ha Sierra Leona és Portendick között érnénk partot, ott van egy jókora

földterület, ahol jó barátokra akadhatnánk.

- És milyen öröm lesz, velök kezet szoríthatni. De legalább mégis talán azon irányban

haladunk, amerre akarunk?

- Nem egészen Dick, nem bizony, nézd csak a mágnestűt, most délnek tartunk a Niger forrása

felé.

- A legpompásabb alkalom azokat fölfedezni, - jegyzé meg Joe - csak ne volnának még

ismeretesek. Ha szorosan vesszük, talán még akad több olyan is?

- Nem, Joe, de légy nyugodt, remélem, hogy nem megyünk el egészen odáig.

Az éj leszálltával a doktor még kivetette az utolsó teherzsákokat; a Victoria emelkedett, a

fütőkészülék bár teljes erővel működött, alig bírta már a magasban tartani; hatvan mérföldre

voltak már Timbuktutól dél felé és másnap reggel a Niger partján, nem messze a Debo tavától

ébredtek fel utazóink.

164

NEGYVENEDIK FEJEZET.

Doktor Fergusson aggodalmai. - Állandó irány dél felé. - Egy sáskafelhő. -

Jenné látképe. - Szego látképe. - A szél megfordult. - Joe sajnálkozása.

A folyam ágyát nagy szigetek szakították meg, melyek annak hatalmas vizét több keskenyebb

érre osztották. Az egyik szigeten néhány pásztorkunyhó volt látható, de nem volt lehetséges

azokat pontosabban megszemlélni, mert a Victoria sebessége egyre növekedett. Szerencsét-

lenségre folyvást csak dél felé tartott és néhány pillanat alatt átrepült a Debo tava fölött.

Fergusson kiterjesztvén a gázt, amennyire csak lehetett, különböző magasságokban más

irányú széláramokat keresett, de hiába. Végre fel is hagyott a kísérlettel, mert az csak gáz-

veszteséget okozott; minél jobban kifeszíté a gömböt, annál könnyebben illant el a gáz annak

megviselt falain.

Nem szólt semmit, de súlyos gondok aggasztották; a makacs szél, mely egyfolytában dél felé

ragadta, csúffá tette minden számítását. Már nem volt semmiben biztos és nem is tudta, mire

számítson. Mi lesz belőlök, ha ahelyett, hogy francia vagy angol gyarmatot érnének,

elsodortatnak a guineai partokon lakó barbárok közé. Hogyan várakozhatnak majd ott hajóra,

mely őket Angliába visszaviszi? A jelen széláramlat éppen a Dahomey királyság felé hajtotta

őket, a vad néptörzsek közé, egy oly király hatalmába, aki ünnepélyek alkalmával emberek

ezreit gyilkoltatja le áldozatul! Ott veszve lettek volna.

Másrészt a gömb hova-tovább lanyhább és lanyhább lett és a doktor érzé, hogy már nem soká

fog nekik szolgálni. Mivel azonban a barométer kissé emelkedett, remélé, hogy az esőzés vége

majd változást fog hozni az időjárásban.

De csakhamar helyzetének tudatára téríté őt Joe következő megjegyzése:

- No, - mondá ez - most lesz csak még eső istenigazában, még pedig ez egyszer, arról a

felhőről ítélve, amely ott közeledik, alighanem vízözön lesz.

- Megint felhő! - sóhajtá Fergusson.

- Pedig becsületes - felelé Kennedy.

- Olyan, aminőt én még soh’se láttam, mintha egy rakás gombolyag volna zsinórra fűzve.

- Már könnyebben lélegzem - mondá a doktor, letevé a távcsövet. - Azok nem felhők.

- Hát mik? - kérdé Joe.

- Sáskák.

- És az mind sáska volna?

- Igen, a sáskák milliárdjai, amelyek olyanok ezen a vidéken, mint a homoktölcsér; ahol ezek

leszállnak, minden elpusztul.

- Már azt szeretném látni.

- Várj csak egy kicsit, ezen felhő tíz perc alatt idáig ér és akkor meggyőződhetsz saját

szemeiddel.

Fergusson igazat mondott; az a sűrű, több mérföldre terjedő felhő zúgó morajjal közeledett,

óriási árnyékot vetve, amint a föld felett elhaladt; azon sáskafaj megszámlálhatlan özöne volt

165

ez, melyet vándorsáskának neveznek. Mintegy száz lépésre a Victoriától leereszkedék egy

buja zöldellő vidéken; egy negyedóra mulva ismét fölrepült és az utazók láthatták, hogy a fák

és bokrok teljesen kopaszan maradtak, a mezők pedig mintha tisztára letarolták volna. Mond-

hatni, hirtelen tél lepte meg a legbujábban viruló tavaszi mezőt.

- No láttad, Joe?

- Igen uram, ez bizony nagyon furcsa, de azért nagyon természetes. Amit egy sáska megtenne

kicsiben, azt egy milliárd megteszi nagyban.

- Iszonyú eső ez, - mondá a vadász - rosszabb a legpusztítóbb jégesőnél is.

- És nem lehet ellene védekezni, - felelé a doktor - a lakosságnak már az az ötlete is támadt,

hogy felgyujtják az erdőket, sőt a termő mezőket, hogy ezen rovarokat röptükben feltartóz-

tassák; de az özön első rendjei a lángokra rohantak és azt eloltották óriási tömegükkel, a többi

pedig ellenállhatatlanul rohant utánok. E vidékeken szerencsére van némi kárpótlás is pusztí-

tásaikért, a bennszülöttek t. i. nagy számmal összegyűjtik és megeszik e rovarokat.

- Ezek a levegő levéltetüi, - mondá Joe, hozzá tevén mennyire sajnálja, hogy «tanulságul» nem

kóstolhat belőlök.

A vidék estefelé posványosabb lett, az erdők egyes elszigetelt facsoportoknak adtak helyet; a

folyó partjain imitt-amott dohány és dús takarmányültetvények tünedeztek elő. Egy nagy

szigeten feltünt végre Jenné városa két hatalmas tornyával a földből épült mosék tetején;

kiállhatatlan bűz terjengett a sok fecskefészektől, mely a falakhoz volt oda ragasztva.

Baobabok, mimózák és datolyapálmák csúcsai bújtak ki a házak közül, melyek között még

éjjel is nagy sürgés-forgás mutatkozott. Jenné valóban nagy kereskedő város, az látja el

Timbuktut mindennel; a folyón uszó bárkái és az árnyas utakon vonuló karavánjai odahordják

szorgalmának különféle termékeit.

- Ha meg nem hosszabbítaná utunkat, - mondá a doktor - megpróbáltam volna e városban

leszállani; itt már bizonyosan találnánk nem egy arabot, aki már Franciaországban és Angliá-

ban is megfordult és a ki előtt a mi léghajónk nem volna újság; de így ez most nem volna okos

dolog mitőlünk.

- Elhalasztjuk a látogatást majd a legközelebbi alkalomra - mondá Joe nevetve.

- Különben pedig, ha nem csalódom barátim, a szél egy kis kedvet kezd mutatni, hogy keletről

fujjon. Ezt az alkalmat nem szabad elszalasztanunk.

A doktor néhány felesleges tárgyat, üres üvegeket és egy hús-szekrényt, ami már nem kellett,

kidobált a csónakból és azáltal sikerült a Victoriát terveinek kedvező légáramban fenntartani.

Reggel négy órakor a nap első sugarai Szégót, Bambarra fővárosát világították meg, melyet

egészen bizton fel lehetett ismerni a négy városról, mely azt alkotja, mór ízlésben épült

moséiról és a folyton jövő-menő járművekről, melyek a lakosokat az egyik városrészből a

másikba szállítják. De utazóink csak éppen hogy láttak valamit; gyorsan és egyenesen ragadta

őket az északkeleti szél és a doktor aggodalma lassanként oszladozni kezdett.

- Még két nap ezen irányban és ily sebességgel, akkor elérjük a Szenegál folyót.

- És akkor barátságos földön leszünk? - kérdé a vadász.

- Még nem egészen, de ha a Victoria cserben találna hagyni, onnan már elérhetjük a francia

telepítvényeket; de bárcsak kitartana még néhány száz mérföldet, akkor minden fáradtság,

félelem és veszély nélkül egészen elérhetnők a nyugati tengerpartot.

166

- És akkor mindennek vége! - mondá Joe - ami annál rosszabb; ha nem érezném az elmesélés

szükségét, akár soha sem tenném többé lábamat a földre; és mit gondol ön uram, el fogják

nekünk hinni, amit majd elbeszélünk?

- Ki tudja? jó Joe! ámbár a tény olyan lesz, hogy nem lehet tagadásba venni. Ezernyi tanú

látott bennünket elindulni Afrika egyik oldaláról és ezernyi tanú fogja látni megérkezésünket a

másik oldalon.

- Így tehát már csak senki sem fogja állíthatni, - erősíté a vadász - hogy át nem utaztuk

Afrikát!

- Ó Sámuel úr! - mondá Joe mély sóhajjal - azért mégis csak nem egyszer fogom majd

sajnálattal emlegetni az én aranyos köveimet. Ez adta volna meg a súlyt elbeszéléseinknek és

a valószínűségét annak, ami velünk történt. Csak egy grammot minden hallgatóra, összejött

volna egy egész tömeg, hogy engem hallgasson és megcsodáljon.

167

NEGYVENEGYEDIK FEJEZET.

Közeledés a Szenegálhoz. - A Victoria egyre süllyed. - Folyton dobják ki a terhet. -

El Hadzsi, a marabú. - Pascal, Vincent, Lambert. - Mohamed egy vetélytársa. - A nehezen

átröpülhető hegyek. - Kennedy fegyverei. - Joe mesterfogása. - Megálló egy erdő felett.

Május 27-én reggel kilenc óra tájt a vidék egészen új képet mutatott. A messzeterjedő fensí-

kokból dombok váltak ki, melyekről hegyeknek közellétére lehetett következtetni. Ama hegy-

láncon kellett átkelni, mely elválasztja a Niger vízmedencéjét a Szenegálétól, az elsőből a

vizek a guineai öbölbe, a másikból a zöld fok öblébe ömölnek.

Afrika ezen részét egész a Szenegál folyóig veszélyesnek mondják; Fergusson doktor tudott

erről, azok elbeszélései nyomán, akik már itt jártak és ezen barbár négerek között ezernyi

nélkülözést szenvedtek és ezernyi veszélyt állottak ki. Ez a végzetes éghajlat ragadta el

Mungo Park társainak nagy részét. Fergusson tehát igyekezett, amint csak tőle telt, hogy ne

kelljen lábát ezen vendégszeretetlen vidékre tennie.

Nem is nyugodott egy pillanatig sem; a Victoria érezhetőleg süllyedt; ki kellett dobni egy

tárgyat a másik után, akár szükség lehetett még arra, akár nem, főképpen mikor egy hegy-

gerincen kellett átkelni; ilyen pedig a százhúsz mérföldnyi úton előfordult több is; elfáradtak a

fel- és leszállásban; a léggömb - ezen újkori Sisyphus szikla - újra meg újra, visszaesett; a

kevéssé felduzzadt léggömb alakja már összezsugorodott és egyre soványodott, karcsubb lett;

a szél nagy mélyedéseket nyomott bele lazán fityegő oldalaiba.

Kennedy meg nem állhatta, hogy meg ne jegyezze.

- Talán valahol szakadás van a gömbön?

- Nem, - felelé Fergusson - hanem a guttapercha a hőségtől megpuhult, sőt meg is olvadt és a

hydrogéngáz elillan a tafota likacsain.

- És végkép nem lehet ezen segíteni?

- Nem bizony. Könnyítsük a terhet, az az egyetlen mód; dobjunk ki mindent, ami csak kidob-

ható.

- De mit? - kérdé a vadász, a már csaknem egészen kiürült csónakra tekintve.

- Bontsuk le a sátrat, melynek súlya elég nagy.

Joe, kinek e parancs szólt, felhágott a kötélkörre, mely együvé tartá a hálózat köteleit, igen

könnyen kicsomózta a sátor függönyeit és egyenként dobálta le a magasból.

- No ez majd úrrá tesz egy egész négertörzset, - mondá - ebből legalább ezer bennszülött

teljesen felruházkodik; mert ők nagyon takarékosan bánnak a szövettel.

A léggömb kissé emelkedett, de megint csak úgy látszott, mintha a föld felé közelednék.

- Szálljunk le - mondá Kennedy - és nézzük meg, nem lehetne-e még a burkolattal valamit

kezdeni.

- Újra mondom, Dick, hogy nincs semmink, amivel kijavíthatnók.

- Hát akkor mit csinálunk?

168

- Feláldozunk mindent, ami csak nem elkerülhetetlenül szükséges; minden áron ki akarom

kerülni a megállást e vidékeken; az erdők, melyek felett most átszállunk, egyáltalában nem

nyujtanak semmi biztonságot.

- Talán oroszlánok, hiénák? - mondá Joe megvetőleg.

- Rosszabbak azoknál Joe, emberek és pedig a legkegyetlenebbek egész Afrikában.

- Honnan tudják azt?

- Azon utazóktól, akik előttünk itt jártak; azonfelül a franciák, akik itt a Szenegál mellett

gyarmatokat alapítottak, kénytelenek voltak érintkezésbe lépni a körüllakó néptörzsekkel;

Faidherbe ezredes parancsnoksága alatt kémszemléket tettek messze ez ország belsejébe; oly

tisztek, mint Pascal Vincent és Lambert nagyon becses jegyzeteket bocsátottak közre ezen

expedíciókról. Átkutatták a Szenegál kanyarulata által határolt azon egész vidéket, hol a rablás

és a háború már nem hagyott romoknál egyebet.

- Hát mi történt itten?

- Ám halljátok. 1854-ben a szenegáli Futából való egy marabú, Al-Hadzsi, aki mint Moha-

med, isteni kijelentéssel dicsekedett, összegyüjté valamennyi néptörzset a szent háborúra a

hitetlenek, t. i. európaiak ellen. Pusztulás kísérte nyomait a Szenegál és mellékfolyója, a

Faléme mentében. Három általa vezetett fanatizált horda kóborolta be az országot, gyujtogatva

és gyilkolva, nem kímélve sem kunyhót, sem falvat, rabolva és öldökölve; sőt előnyomult a

Niger völgyébe is egész Szégo városáig, mely sokáig szintén veszedelemben volt. 1857-ben

észak felé nyomult és ostrom alá vette Médin erődöt, amelyet a franciák a folyó partján

emeltek. Az erődöt egy hős, Holl Pál védelmezte, aki több hónapon át eleség és csaknem

minden hadikészlet nélkül tartotta magát, míg Faidherbe ezredes felszabadítására megérkezett.

Akkor Al-Hadzsi és hordái ismét visszatértek a Szenegálon át és Kaartában folytatták rab-

lásaikat és öldökléseiket. Épp ezen vidékek azok, ahol most járunk, ahová hordáival menekült

és mondhatom, nem volna kellemes kezeik köze kerülni.

- Nem is kerülünk, - mondá Joe - még ha a csizmáinkat kell is feláldoznunk, hogy a Victoria

emelkedjék.

- Már nem vagyunk messze a folyótól, - mondá a doktor - de azért előre látom, hogy a lég-

gömb már nem fog bírni bennünket azon átszállítani.

- Csak egyszer a partján legyünk, a többi aztán majd megjön.

- Magam is azon igyekszem, - szóla Fergusson - csak egy dolog nyugtalanít.

- És mi volna az?

- Még hegyeken kell átkelnünk és az nehéz lesz, mert én már nem bírom fokozni a Victoria

felszálló erejét, ámbár a lehető legnagyobb hőséget fejtem is ki.

- Várjunk csak, - felelé Kennedy - majd meglátjuk, hogy lesz?

- Szegény Victoria! - mondá Joe - úgy ragaszkodom hozzá, mint a hajós a hajójához, nehe-

zemre esnék tőle megválni. Igaz, hogy már nem az, aki volt, mikor elindultunk; de azért nem

lehet róla rosszat mondani! Derekas szolgálatot tett nekünk és megesne a szívem, ha el kellene

hagyni.

- Légy nyugodt Joe, ha elhagyjuk, azt csak akaratunk ellenére fogjuk megtenni. Fog ő nekünk

még addig szolgálni, míg csak egy kis szusz lesz benne; hisz’ már csak huszonnégy óráig

kellene, hogy még szolgáljon.

169

- Egyre jobban elalél, soványodik, a végét járja. Szegény léghajó! - mondá Joe azt nézdelve.

- Ha nem csalódom, - szóla Kennedy - itt vannak azok a hegyek, melyeket emlegettél Sámuel.

- Csakugyan azok, - felelé a doktor, miután a távcsővel megnézegette - pedig jó magasaknak

látszanak, elég baj lesz rajtok átszállani.

- És nem lehetne őket megkerülni.

- Alig hiszem, Dick! nézd a nagy távolságot, amerre húzódnak, elfoglalják csaknem a fél

láthatárt.

- Sőt úgy látszik, - mondá Joe - mintha körülöttünk összecsukódnának; felénk tartanak jobbról

is meg balról is.

- Okvetlenül felettük kell átszállanunk.

Az annyira veszélyes akadályok sebesen közeledtek, vagy helyesebben mondva, a sebes

szélvész erősen ragadta a Victoriát az éles gerincek felé. Minden áron emelkedni kellett, ha

nem akartak rajta összezúzódni.

- Ürítsük ki a víztartónkat - mondá Fergusson - és ne hagyjunk benne csak egy napra valót.

- Megtörtént - felelé Joe.

- No és emelkedik a gömb? - kérdé Kennedy.

- Egy kicsit, mintegy ötven lábat - felelé a doktor, aki nem szűnt meg figyelemmel kísérni a

barométer állását; de hát az nem elegendő.

A magas hegycsúcsok most valóban úgy rohantak az utazók felé, mintha rajtuk akartak volna

ütni; távol voltak attól, hogy felülkerekedjenek, - még több, mint ötszáz láb emelkedés kellett

hozzá.

A fűtő vízkészletét is kivetették, nem maradt csak néhány pint, de még így sem volt segítve.

- Pedig át kell jutnunk minden áron - mondá a doktor.

- Dobjuk le még az üres vízszekrényeket is - indítványozá Kennedy.

- Hát dobjátok!

- Megvan, - mondá Joe; - szomorú dolog, hogy így megy veszendőbe egyik darab a másik

után.

- Ami téged illet, Joe, nekem ne ismételd megint a minapi önfeláldozásodat. Bármi történjék

is, esküdjél meg, hogy el nem hagysz bennünket.

- Legyen nyugodt uram, nem hagyjuk el egymást.

A Victoria mintegy ötven ölet emelkedett, de a hegy gerince még mindig magasabb volt;

valóságos fal gyanánt meredező akadály volt az, néhol-néhol csúcsokba kihegyesedve; még

mindig mintegy kétszáz lábbal emelkedett ki az utazók felett.

- Ha nem sikerül feljebb emelkednünk, csónakunk tíz perc alatt szétzúzódik e sziklákon.

- Ugyan-ugyan Sámuel úr - mondá Joe.

- Ne tarts meg semmit, csak a pemmikánt, dobd le a húst mind.

A gömb mintegy ötven fonttal megkönnyebbedett és jelentékenyen felszállt, de mégsem jutott

a hegygerinc fölibe. A helyzet rettenetes volt, a Victoria nagy sebességgel repült; látták, hogy

ízre-porra fog összetörni, az összeütközés borzasztó leendett.

170

A doktor körülnézett a csónakban.

Majdnem egészen üres volt az.

- Ha szükséges leend, Dick, légy rá készen feláldozni fegyvereidet!

- Fegyvereimet? - kérdé a vadász felindulva.

- Barátom, ha én kérlek és máskép nem lehet.

- Ó Sámuel, Sámuel!

- A te fegyvereid, lőkészleted, golyóid és puskaporod életünkbe kerülhetnek.

- Már közeledünk! - kiáltá Joe - egyre közeledünk!

Még tíz öl! A hegytető még mindig tíz öllel magasabb volt a Victoriánál.

Joe fogta a takarókat, azokat is lelökte. A nélkül, hogy szólt volna Kennedynek, ledobott

néhány zacskót annak golyóiból és puskaporából is.

A gömb fölemelkedett, magasabban állott a veszélyes csúcsnál, felső sarka ragyogott a nap

sugaraiban. De a csónak még mindig nem volt magasabban a szikláknál, melyeken elkerül-

hetlenül össze kellett törnie.

- Kennedy, Kennedy! - kiáltá a doktor, - lökd ki fegyvereidet, vagy el vagyunk veszve.

- Várjon csak Dick úr, várjon egy kicsit - mondá Joe.

És Kennedy hátra fordulva, látta, mint tünt el Joe a csónak alatt.

- Joe! Joe! - kiáltá.

- A szerencsétlen! - mondá a doktor.

A hegy tetején e helyen körülbelül húsz lábnyi széles tér lehetett és a másik oldalon sem volt

oly nagy a meredély. A csónak elért ezen sík tetejére és vonszolódott tovább a hegyes köve-

ken, melyek nyikorogtak alatta.

- Haladunk! haladunk! - no már túl is vagyunk! - kiáltá egy hang, melyre Fergusson szíve

ugrált örömében.

A rettenthetlen Joe kezeivel belekapaszkodott a csónak aljába, úgy futott a hegygerinc laposán

keresztül és az által a gömb egész súlyától megkönnyült; sőt egész erejével bele kellett csim-

paszkodnia, hogy el ne szökjék kezei közül.

Amint a gömb a tulsó oldalon ismét meredek lejtőre ért és nagy mélység tátongott előtte, Joe

ügyesen feldobta magát és felkúszva a köteleken, csakhamar ott volt megint társai között.

- Hisz’ nincs ennél könnyebb a világon - úgymond.

- Derék Joe! kedves barátom! - mondá a doktor túláradva az örömtől.

- Ó! amit tettem, - felelé ez - nem is önért tettem, hanem a Dick úr karabélyáért. Nagy adósa

vagyok én annak az arabokkal való csetepaté óta, én nem szoktam adós maradni és most

kvittek vagyunk, - tevé hozzá odanyujtván a vadásznak kedvenc fegyverét. - Nagyon fájt

volna látnom, hogy megválnak egymástól.

Kennedy erősen megrázta a kezét, a nélkül, hogy egy szót is bírt volna kihozni.

A Victoriának most már csak lefelé kellett szállani és az könnyen ment, csakhamar kétszáz

lábnyira volt a föld felett és akkor egyensúlyban maradt. A megszaggatott talaj sok egyenlőt-

lenséget mutatott, melyek számtalan nehezen kikerülhető eshetőségre nyujtottak kilátást az

171

éjszaka, - egy oly léghajóval, amely többé már nem engedelmeskedett. Az éj gyorsan leszállt

és a doktor bár kedvetlenül kénytelen volt magát elszánni, hogy pihenőt tart másnap reggelig.

- Keressünk egy alkalmas helyet, ahol megálljunk - mondá.

- Ah! - felelé Kennedy - végre mégis rászántad magad?

- Igen már rég töröm az eszemet egy terven, melyet most fogunk végrehajtani. Még csak esti

hat óra, még ráérünk. Joe vesd ki a horgonyt!

Joe engedelmeskedett és a két horgony csüngött a csónak alatt.

- Nagy erdőket látok, - folytatá a doktor - a fák csúcsai felett repülünk, majd csak beleakadunk

valamelyik fába. A világért sem egyezném bele, hogy az éjet a földön töltsük.

- De csak kiszállhatunk? - kérdé Kennedy.

- Ugyan minek? ismétlem, hogy veszedelmes volna egymástól elválnunk. De másrészt

szükségem van segítségtekre egy nehéz munkában.

A Victoria, mely a fák tetejét söpörte, nemsokára hirtelen megakadt, a horgonyok támpontot

találtak; estefelé a szél is lecsendesült és a léggömb csaknem mozdulatlanul vesztegelt a

sycomorfaerdők zöld lombjai fölött.

172

NEGYVENKETTEDIK FEJEZET.

Nemes vetélkedés. - Az utolsó áldozat. - A felduzzasztó készülék. - Joe ügyessége. - Az éjfél. -

A doktor áll őrt. - Kennedy áll őrt. - Kennedy elalszik. - A tűzvész. - Az ordítás. - Lőtávolban.

Doktor Fergusson mindenekelőtt megállapítá a csillagok állásából, hol vannak és úgy találta,

hogy alig vannak huszonöt mérföldre Szenegáltól.

- Amit még megtehetünk, barátim, - mondá a doktor a térképen böngészve, - az mindössze

annyi, hogy a folyón átkelhetünk, miután pedig itt sem híd, sem bárka nincsen, minden áron a

léggömbbel kell átszállanunk és e célból még kell magunkon könnyíteni.

- De én nem tudom, hogy fogjuk azt megcselekedni, - felelé a vadász, aki féltette fegyvereit -

ha csak egy közülünk fel nem áldozza magát és itt nem marad... én a magam részére kérném e

megtiszteltetést.

- Az bizony! - szóla Joe - hisz ezt mindig én szoktam...

- Nem arról van a szó, kiugorni, barátom; de gyalog eljutni Afrika partjáig; én pedig jó

gyalogló, jó vadász vagyok...

- De én ezt soha meg nem engedném - válaszola Joe.

- A ti nemes vetélkedéstek hiábavaló, derék barátim, - mondá Fergusson - én remélem, hogy

nem jutunk annyira; de másrészt, ha meg kellene lenni, akkor sem válnánk el, hanem együtt

mennénk mind a hárman.

- Ez aztán beszéd, - mondá Joe - nem is volna rossz egy kis séta.

- De mindenekelőtt, - vevé fel a szót a doktor - még egy utolsó módot próbálunk, hogy meg-

könnyítsük a Victoriát.

- És mi volna az? - mondá Kennedy - valóban kíváncsi vagyok rá.

- Meg kell még szabadulnunk a fűtőtől, a kígyózó csőtől és a Bunsen-féle teleptől; ezekkel

együtt mintegy kilencszáz fontot cipelünk magunkkal a levegőben.

- De hát akkor, hogy fogod a gázt kiterjeszteni Sámuel?

- Nem fogom kiterjeszteni, megleszünk a nélkül.

- De mégis utóvégre...

- Ide hallgassatok barátim! én egészen pontosan kiszámítottam, mennyi felszálló erővel ren-

delkezünk még; ez elegendő, hogy mindhármunkat elvigyen ama csekély tárgyakkal, ami még

maradt; alig fogunk ötszáz fontot nyomni a két horgonnyal együtt, amelyeket megtartani

szándékom.

- Kedves Sámuel, - mondá a vadász - te jobban érted az ilyen dolgokat, mint mi; te legjobban

meg tudod ítélni helyzetünket; mondd mit csináljunk és mi megcsináljuk.

- Szolgálatukra állok, uraim!

- Még egyszer mondom, barátim, bármily keservesen esik ezen elhatározás, fel kell áldozni

készülékeinket.

173

- Hát áldozzuk fel! - felelé Kennedy.

- Lássunk a munkához! - mondá Joe.

Pedig az nem volt csekélység; le kellett szerelni a készüléket darabról-darabra, előbb a vegyítő

szekrényt, azután a fűtőt és végre azon szekrényt szabadították el, amelyben a víz bontódott

fel vegyelemeire; a három utazó egyesült erőfeszítésére volt szükség, kiszakítani a tartályokat

a csónakból, hova erősen oda voltak srófolva; de Kennedy oly erős, Joe annyira ügyes és

Sámuel annyira találékony volt, hogy végre célt értek; egymás után dobálták ki a tárgyakat és

azok eltüntek, nagy hézagokat szakítva a sycomorfák lombjai között.

- Fognak a négerek bámulni, ha ilyen dolgokat találnak az erdőben, - mondá Joe; - kitelik

tőlök, hogy bálványokat csinálnak belőlök.

Most a csövekre került a sor, melyek a gömbbe nyúltak bele és a kígyózó csővel voltak össze-

kötve. Joenak sikerült a kaucsukrészeket néhány lábnyira a csónak fölött átmetszeni; de a

csövekkel már nagyobb volt a baj, mert ezek felső végükön a szellentyűhöz rézdrótokkal

voltak odakötözve.

Ekkor Joe valóban bámulatraméltó ügyességet fejtett ki; felmászott és hogy a borítékot meg

ne sértse, mezítláb, a gömb minden himbálózása dacára, a háló segélyével a gömb legtetejére;

- és ott sok bajjal, egy kezével a gömb síma felületén tartva magát, kibontotta a csavaros

tartókat, melyek a csöveket odaszorították. Ezek most már könnyen leváltak és a gömb alsó

részére lehuzattak; a nyílást pedig erős kötésekkel újra légmentesen elzárta.

A Victoria, a jelentékeny súlytól szabadulva, felágaskodott a levegőben és erősen feszíté a

horgony kötelét.

Éjfél tájban elég fáradalmak árán szerencsésen befejezték ezen munkálatokat. Gyorsan meg-

vacsoráltak egy kis pemmikánt és hideg grogot, mivel a doktor már nem adhatta a fűtőt Joe

rendelkezésére.

Ez, valamint Kennedy is alig álltak már a lábukon a fáradságtól.

- Feküdjetek le barátim és aludjatok, - mondá nekik Fergusson; - én majd, mint első állok őrt,

két órakor felköltöm Kennedyt, négykor pedig Kennedy felkölti Joet; hatkor indulunk. Isten

oltalma legyen mivelünk még az utolsó napon!

A doktor két társa nem sokáig kérette magát, hanem elnyújtózkodott a csónak fenekén és

csakhamar mély álomba merült.

Az éj csendes volt, néhány felhő vonult el a hold utolsó negyede előtt, melynek világa csak-

nem egészen eloszlatá az éj homályát. Fergusson a csónak szélére könyökölve körüljártatta

szemeit; figyelemmel vigyázott a lombtakaró minden mozdulatára, mely a földet elfedte

szemei elől; a legkisebb zaj is gyanús volt neki és a levelek leghalkabb susogására is feszült

figyelemmel hallgatódzott.

Az a lelki hangulat szállotta meg, mely a magányt még érezhetőbbé teszi és amelynek hatása

alatt rémképek kovályognak az ember agyában. Egy ily út végén, midőn már annyi akadályt

legyőztek, közel a célhoz, még élénkebb az aggodalom, erősebb az izgatottság, a végpont

mintha még távolodnék szemeink elől.

De másrészt a jelen helyzet, barbár ország közepén, egy oly járművel, mely utóvégre bármely

pillanatban cserben hagyhat, nem is nyujtott valami biztos kilátást. A doktor már nem bízott

feltétlenül az ő léggömbjében; elmultak az idők, midőn bátran kormányozgatta azt, mert

biztos volt benne.

174

Ezen benyomások alatt úgy tetszett a doktornak, mintha valami határozatlan moraj ütötte

volna meg fülét e rengeteg erdőben; sőt egyszer mintha tűz csillámlott volna elő a levelek

között. Élesen letekintett és távcsövét azon pontra irányzá; de nem mutatkozott semmi és

mintha még nagyobb lett volna a csend, mint azelőtt.

Fergusson nyilván káprázatnak esett martalékul; még egyszer hallgatódzott, de legkisebb zajt

sem vett észre; őrtállásának ideje letelt, felkölté Kennedyt, lelkére kötötte, hogy jól vigyázzon

és helyet foglalt Joe mellett, aki aludt, mint a bunda.

Kennedy csendesen pipára gyujtott és dörzsölte szemeit, melyet alig bírt nyitva tartani;

leguggolt egy sarokba és vígan pipázgatott, hogy elűzze az álmot szemeiről.

Körülötte a legmélyebb csend honolt, gyenge szellő hajtogatta a fák tetejét és szeliden hintázta

a léghajót, akarata ellenére álomra szenderítve a vadászt; ő megpróbálta ellenállani, többször

felnyitá szempilláit, néha-néha elmerült tekintetével a sötétben, ahol nem látott semmit, de

végre a fáradtságtól legyőzve, mégis elaludt.

Meddig lehetett így tétlenségbe elmerülve? arról nem tudott magának számot adni, midőn

váratlan recsegésre ébredt fel.

Megdörzsölte szemeit, fölkelt. Erős hőség érinté arcát; az erdő lángban állott.

- Tűz! tűz! - kiáltott, a nélkül, hogy a helyzetet teljesen megértette volna.

Két társa felugrott.

- Mi baj? - kérdé Sámuel.

- Tűz van, - mondá Joe - de ki tehette...

E pillanatban ordítás tört elő a szándékosan kivilágított lombok alól.

- A vadak! - kiáltá Joe. - Felgyujtották az erdőt, hogy minket annál biztosabban elégessenek.

- Igen a talibák, Ali-Hadzsi marabú csordái, ez kétségtelen! - mondá a doktor.

A Victoriát tűz vette körül; száraz fa ropogása vegyült a zöldellő ágak recsegése közé; a

folyondárok, levelek és az élő természet valamennyi növénye vonaglott a pusztító elem köze-

pette; a szem nem látott mást, csak egy lángtengert; a nagy fák törzsei elfeketedtek e fütő-

kemencében, míg ágaikról izzó zsarátnok hullott alá. A lángbaborult vidék és a kavargó tűz

visszasugárzott a felhőkön és utazóink azt hitték, hogy egy tűzgolyó közepében vannak.

- Fussunk - kiáltá Kennedy - le a földre, ez az egyetlen menedékünk.

De Fergusson erős kézzel rántotta vissza és a horgony kötelének rohanva egy fejszecsapással

átvágta azt. A lángok már felcsapkodtak a gömb felé és annak megvilágított oldalait készültek

nyaldosni, mikor a Victoria kötelékeiből szabadulva, több mint ezer lábnyira szökött fel a

levegőbe.

Dühös ordítozás hallatszott az erdőből puskaropogással vegyítve; de a léggömb, melyet egy

napfelköltével kerekedett jó széláram ragadt meg, tovább repült nyugat felé.

Reggeli négy óra volt.

175

NEGYVENHARMADIK FEJEZET.

A talibák. - Az üldözés. - Egy elpusztított ország. - Mérsékelt szél. - A Victoria süllyed. -

Az utolsó eleség. - A Victoria ugrándozásai. - Védekezés puskalövésekkel. - A szél erősebb

lesz. - A Szenegál folyó. - A gouinai vízesések. - A melegített levegő. - Átkelés a folyón.

- Ha tegnap este nem tesszük meg az óvintézkedést, hogy könnyítsünk magunkon, most

menthetetlenül végünk lett volna.

- Úgy van, aki dolgát elvégzi a maga idejében, - felelé Joe - az meg is szabadul annak idején; -

ami nagyon természetes.

- Nem vagyunk még túl a veszélyen - mondá Fergusson.

- Hát mitől tartasz még? - kérdé Dick. - A Victoria le nem szállhat a te engedelmed nélkül; ha

pedig leszállana...

- Ha leszállana? Dick, nézz csak oda!

Éppen kiértek az erdő széléből és utazóink mintegy harminc lovast pillantottak meg széles

bugyogókkal és repkedő burnuszokkal; ezek fel voltak fegyverkezve, ki puskával, ki lándzsá-

val, élénk és tüzes paripáikon ügetve követték a Victoria futását, mely nem valami nagy

sebességgel haladt előre.

Amint meglátták az utazókat, vad kiáltásban törtek ki lóbálva fegyvereiket; harag és bosszú

sugárzott napbarnította arcaikról, melynek a ritka borzas szakáll még vadabb kinézést köl-

csönzött; könnyedén hatoltak előre a lejtős fensíkon, mely a Szenegál felé egyre lejtősebb

lesz.

- Ezek valóban ők, - mondá a doktor - a kegyetlen talibák, Al-Hadzsi vad marabui. Jobb volna

az erdő közepén a vadállatok között, mint e zsiványok körmei közé kerülni.

- Kinézésük valóban nem valami barátságos - mondá Kennedy - és jól megtermett fickók.

- Szerencse, hogy nem tudnak repülni ezek a bestiák, - jegyzé meg Joe - ez is valami.

- Nézzétek, - mondá Fergusson - e romokban heverő falvakat, felgyujtott kunyhókat, ez az ő

munkájok; ahol azelőtt termékeny szántóföldek terültek el, oda ők most elhozták a kopárságot

és a pusztulást.

- Utóvégre minket el nem érhetnek - felelé Kennedy - és ha a folyó köztünk és közöttük leend,

akkor már biztonságban vagyunk.

- Kétségkívül, csak ne süllyednénk! - mondá a doktor a barométerre vetve szemeit.

- Mindenesetre nem fog ártani Joe, - mondá Kennedy - ha készen tartjuk fegyvereinket.

- Az bizony jó lesz Dick úr! be jól tettük, hogy el nem dobáltuk őket útközben.

- Az én karabélyom! - mondá a vadász hevesen - azt hiszem, ettől nem válok meg soha!

És megtölté a legnagyobb gonddal; volt neki még golyója és puskapora elég.

- Milyen magasan járunk most? - kérdé Fergussontól.

- Körülbelől hétszázötven lábnyira, de már nincs módunkban a fel- és leszállás, hogy kedvező

légáramot keressünk, a gömb kényekedvére vagyunk bízva.

176

- Az bizony elég baj, - felelé Kennedy, - a széláram nagyon középszerű; ha olyan orkán

kerekednék, mint a minapában, már rég nem látnók ezeket a banditákat.

- A betyárok szépen ügetve jönnek utánunk, - mondá Joe - akár csak egy sétalovaglás.

- Ha lőtávolban lennék, - mondá a vadász - egész passzió volna egyiket a másik után a lóról

ledurrantani.

- Igaz, - felelé Fergusson, - de mi is lőtávolban lennénk nekik és a Victoria jó céltábla volna

hosszú puskáiknak, ha pedig azt beszakítanák, képzelheted a mi helyzetünket.

A talibák folytatták az üldözést egész délelőtt; tizenegy óra tájban utasaink még alig haladtak

tizenöt mérföldet nyugat felé.

A doktor kémlelte a legkisebb felleget is a láthatáron. Mindig attól tartott, hogy valami

változás adja elő magát a légkörben. Ha ismét visszavetődnek a Niger felé, mi lenne belőlök?

Másrészt azonban vette észre, hogy a léggömb érezhetőleg süllyed, már mintegy háromszáz

lábat szállott alá elindulásuk óta, a Szenegál pedig mintegy tizenkét mérföldnyire volt tőlök; a

mostani sebesség mellett még három órai út állt előttök.

E pillanatban figyelmét újabb kiáltások költötték fel, a talibák nagyobb sietésre ösztökélték

lovaikat.

A doktor a barométerre nézett és mindjárt megtudta az ordítozás okát.

- Lefelé szállunk? - kérdé Kennedy.

- Igen - felelé a doktor.

- Az ördögbe is! - gondolá Joe.

Egy negyedóra mulva a csónak már nem volt több, mint százötven lábnyira a föld felett, de a

szél erősebben kezdett fújni.

A talibák megsarkantyúzták lovaikat és csakhamar puskaropogás tölté el a levegőt.

- Még messze vagyunk, ti szamarak! - kiáltá Joe - de mégis úgy látszik, jó lesz ezen fickókat

magunktól jó távol tartani.

És célba véve egyet a legelől vágtató lovasok közül, tüzet adott; a taliba a földre bukott, társai

megálltak és a Victoria egy kis előnyhöz jutott.

- Óvatosak! - mondá Kennedy.

- Mert azt hiszik, hogy amúgy is elfognak bennünket, - felelé a doktor; - ha tovább is lefelé

süllyedünk kezökben vagyunk; nekünk minden áron fel kell emelkedni.

- De hát mit dobjunk ki? - kérdé Joe.

- A legutolsó pemmikán-készletet, ami még megvan. Így megszabadulunk még vagy harminc

fontnyi tehertől.

- Megvan uram! - mondá Joe követve ura parancsát.

A csónak, mely már-már földet ért, ismét fölemelkedett a talibák ordítása között, de egy félóra

mulva a Victoria ismét gyorsan kezdett süllyedni; a gáz kiillant a boríték likacsain.

Már a csónak majd a földet seperte, Ali-Hadzsi arabjai rohantak feléje, de mint ily esetben

történni szokott, amint a Victoria a földhöz ütődött, ugrott egyet, jó magasra, hogy egy mér-

földdel odább ismét leereszkedjék.

- Hát még sem menekülünk meg tőlük! - mondá a vadász haragosan.

177

- Dobd ki Joe még a maradék pálinkánkat, - kiáltá a doktor - meg a műszereinket és mindent,

ami nyom valamit, sőt ha kell, még utolsó horgonyunkat is.

Joe kilódítá a barométert, a hőmérőt, de ez nem sokat lendített és a gömb, amint felszökött,

megint csak visszaesett a föld felé. A talibák vágtattak utánok és már alig voltak tőlök kétszáz

lépésre.

- Dobd ki a két puskát - kiáltá a doktor.

- De már előbb csak kilövöm - felelé a vadász.

Négy puskalövés csapott a lovasok közé, négy taliba bukott le a lóról a csoport bősz kiáltásai

között.

A Victoria újból felszökkent, óriási ugrásokat vitt véghez, mint egy gumilabda, mikor a föld-

höz vágják. Csodálatos látvány volt, amint a szerencsétlenek nagy ugrásokkal menekültek és

mint valaha Antäus, mintha új erőt nyertek volna, valahányszor a földet érték.

De ennek az ugrándozásnak is egyszer vége szakadt. Körülbelül dél volt. A Victoria megnyúlt,

kiürült és megpuhult, borítéka már csak úgy fityegett, a tafotaszövet darabjai susogva ránco-

lódtak egymásra.

- Elhagyott az Isten, - mondá Kennedy - le kell buknunk!

Joe nem szólt semmit, csak urára nézett.

- Nem a, - felelé ez - van még több, mint százötven font ledobni valónk.

- Ugyan mi? - kérdé Kennedy, azt hivén, hogy a doktor megőrült.

- A csónak, - felelé ez - kapaszkodjunk a kötelekbe, még fenntarthatjuk magunkat a háló

bogain és elérhetjük a folyót. Hamar! hamar!

És a merész utazók nem haboztak még ezen utolsó mentőeszközt is igénybe venni. Beleakasz-

tották magokat, ahogy a doktor mondta, a háló bogaiba és Joe egy kézen csüngve, másik

kezével elvagdalta a csónak köteleit; a csónak leesett azon pillanatban, midőn a léghajó éppen

a földhöz akart ütődni.

- Hurrá, hurrá! - kiáltá Joe, amint a tehertől szabadult léggömb ismét felszállt vagy háromszáz

lábnyira a levegőbe.

A talibák sarkantyúzták lovaikat, a ló nyakára feküdve vágtattak, de a Victoria gyorsabb szélre

találva, megelőzé őket és gyorsan egy halomnak fordult, mely elzárta a láthatárt nyugat felé.

Ez kedvező körülmény volt utazóinkra, mert ők átkelhettek rajta; míg Al-Hadzsi hordái kény-

telenek voltak északnak fordulni, hogy megkerüljék ezen utolsó akadályt.

A három barát a kötélzetbe kapaszkodott, sikerült nekik a köteleket maguk alatt össze-

csomózni, úgy hogy az egy lebegő zacskót képezett.

Amint a halmon áthaladtak, a doktor felkiáltott:

- A folyó, a folyó, a Szenegál!

Valóban mintegy két mérföldnyire a folyó hömpölygeté szélesen terjengő hullámait, az át-

elleni alacsony és termékeny part biztos menedéknek igérkezett és alkalmas helyül kínálkozott

a leszállásra.

De nem jutottak odáig; az üres gömb lassanként leereszkedék egy egészen sivár kopasz vidé-

ken, hosszú dülők, sziklás síkságok voltak ott; alig néhány bokor és elsárgult növény kiszá-

rítva a nap égető sugaraitól.

178

A Victoria többször földet ért és ismét felszökkent; ugrásai egyre kisebbedtek magasságban és

terjedelemben, a laza hálózat végre felső részével beleakadt egy baobabfa ágaiba, mely

magában állott az elhagyatott sivatag közepén.

- Oda van - sóhajtá a vadász.

- És alig száz lábnyira a folyótól - mondá Joe.

A három szerencsétlen a földre hágott és a doktor társait a Szenegálhoz vezeté. A folyó e

helyen hosszan elnyujtott menydörgésszerű zuhogást hallatott; amint a parthoz értek, Fer-

gusson felismerte a gouianai vízesést. A parton sehol egy bárka, sehol egy élő lény.

A Szenegál mintegy kétszáz lábnyi szélességben zuhant alá valami százötven lábnyi mély-

ségbe. Folyása keletről nyugatnak tartott és a gátat képező sziklák északról délre nyúltak át. A

zuhatag közepén a sziklák különös alakot öltöttek és úgy néztek ki, mint valami vízözön előtti

állatok óriási kövületei a vizek közepén.

Nyilvánvaló volt, hogy e zuhatagon átkelni lehetetlenség; Kennedy nem tartóztathatta magát,

hogy egy kétségbeesett kézmozdulatot ne tegyen.

De a doktor a merészség bátor hangján megszólalt:

- Még nincs vége mindennek!

- Tudtam! - felelé Joe urában való bizalommal, mely őt soha el nem hagyta.

A sok száraz fű láttára gyors ötlet villant fel a doktor agyában. Ez volt az egyedüli remény a

menekülésre. Gyorsan visszahítta társait a léggömb lelohadt borítékához.

- Még van legalább egy órai időnk, míg ezek a banditák utólérnek, - mondá - ne vesztegessük

az időt barátim, gyüjtsetek össze hamarosan egy jó csomót ebből a száraz fűből, kell belőle

valami száz font.

- De minek? - kérdé Kennedy.

- Gázunk már nincsen, hát majd átkelünk a folyón felmelegített levegővel.

- Ó derék Sámuel, te valóban nagy ember vagy! - mondá Kennedy.

Joe és Kennedy munkához láttak és csakhamar egy boglya volt összehordva a baobabfa

tövénél.

Ezalatt a doktor kivágván a gömbből egy jó darabot, kitágítá annak alsó nyílását és a szellen-

tyűt felnyitván, kibocsátotta abból a hidrogéngáz maradványait, aztán egy csomó szénát dugva

a nyílás alá, alágyujtott.

Nem sok idő kellett hozzá a gömböt melegített levegővel felduzzasztani, mintegy 100 C°

hőség elegendő volt a levegő súlyát, mely e gömbben volt, azt megritkítván, felényire le-

szállítani; a Victoria érezhetőleg kezdett kigömbölyödni, fű volt elég, a doktor által élesztett

tűz szemlátomást duzzasztá a léggömböt.

Háromnegyed egyre volt.

E pillanatban, mintegy két mérföldre észak felé feltünt a talibák csoportja; hallani lehetett

ordításaikat és vágtató lovaik dobogását.

- Húsz perc alatt itt lesznek, - mondá Kennedy.

- Csak füvet ide, füvet Joe! tíz perc mulva már fent leszünk a levegőben.

- Itt van uram.

179

A Victoria két harmadára felduzzadt.

- Barátim kapaszkodjunk a kötélzetbe, amint már egyszer tettük.

- Megvan - felelé a vadász.

Tíz perc mulva a gömb ingadozásai jelezték, hogy emelkedni készül. A talibák közeledtek,

alig voltak már ötszáz lépésre.

- Jól kapaszkodjatok! - kiáltá Fergusson.

- Ne féljen semmit uram.

És a doktor lábával még egy csomó füvet dobott a tűzre.

A léggömb a meleg következtében egészen kidomborodva, letörte a baobabfa ágát és

fölrepült.

- Előre! - kiáltá Joe.

Erős puskatűz volt a válasz, egy golyó meg is horzsolta Joe vállát, de Kennedy lehajolva és

egyik kezével elsütve karabélyát, még egy ellenséget leterített.

A tehetetlen düh kiáltásai követték a léghajó fölemelkedését, mely csaknem száz lábnyi

magasra szökkent fel. Erős szél ragadta meg őket és a léggömb félelmes ingadozások között

haladt tovább; míg a rettenthetlen doktor és társai felülről nézték, hogyan örvénylik a zuhatag

lábaik alatt.

Tíz perc mulva, a nélkül, hogy utazóink szót is váltottak volna, lassankint kezdtek leeresz-

kedni a folyó tulsó partja felé.

Ott állott meglepetve, a csodálattól és aggodalomtól elámulva, mintegy tíz férfiúból álló

csoport, francia egyenruhában. Képzelhetni csodálkozásukat, midőn a léggömböt látták a

folyó tulsó partján felszállani. Nem sok kellett hozzá, hogy valami égi tüneménynek tartsák.

De a parancsnokuk - egy tengerésztiszt és hajózászlótartó - az európai újságokban olvasott

doktor Fergusson merész kísérletéről és azonnal tisztában volt a tünemény mibenlétével.

A lassanként lohadozó léggömb süllyedni kezdett a köteleibe kapaszkodó merész utasokkal és

kétséges volt vajjon elérik-e még a partot; a franciák tehát beugráltak a vízbe, elébök mentek

és karjaikban fogták fel a három angolt, - ugyanazon pillanatban, midőn a Victoria néhány

ölnyire a Szenegál balpartjától a vízbe bukott.

- Doktor Fergusson? - kérdé a tiszt.

- Igen az vagyok, - válaszolá nyugodtan a doktor - itt pedig az én két barátom.

A franciák kivitték utazóinkat a szárazra, míg a félig kiürült léggömb, egy ragadó hullámtól

elsodorva, mint valami óriási vízbuborék úszott tovább a Szenegál hullámain és azokkal

együtt lebukott a gouinai zuhatag örvényébe.

- Szegény Victoria! - mondá Joe.

A doktor nem fojthatott vissza egy könnyet, kiterjesztette karjait és a két jó barát mélyen

meghatva borult egymás kebelére.

180

NEGYVENNEGYEDIK FEJEZET.

Befejezés. - A jegyzőkönyv. - A francia telepítvények. - A Médini állomás. -

A Basilic. - St.-Louis. - Az angol fregatt. - Visszatérés Londonba.

Az expedíciót, mely a folyó partján várakozott, a szenegáli gyarmat kormányzója küldte ki;

állott pedig az Dufraisse tengerész-hadnagy és Rodamel zászlótartó tisztekből, egy altiszt és

hét katonából. Már két napja kémlelték a vidéket, hogy alkalmas helyet találjanak egy őr-

állomás berendezésére a gouinai vízesés mellett, midőn tanui lettek doktor Fergusson meg-

érkezésének.

Képzelhetni az örvendő szerencsekívánatokat és kézszorongatásokat, melyekkel a három

utazót elhalmozták. A franciák szemtanui lévén ama merész vállalat szerencsés befejezésének,

természetes tanui lettek Fergusson Sámuelnek.

De a doktor is azonnal fölkérte őket, hogy hivatalosan állapítsák meg az ő megérkezését a

gouinai zuhataghoz.

- Tán nem lesz ellene kifogásuk erről egy kis jegyzőkönyvet aláírjanak? - kérdé Dufraisse

hadnagyot.

- Szívesen szolgálunk - volt az udvarias válasz.

Az angolokat elvezették egy a folyó partján ideiglenesen felállított őrállomásra, ahol a leg-

figyelmesebb gondozásban és bő ellátásban részesültek.

Itt szerkesztették meg e szavakkal ama jegyzőkönyvet, mely ma is a londoni földrajzi társaság

levéltárában található.

«Mi alulírottak kinyilatkoztatjuk, hogy az alulírott napon saját szemeinkkel láttuk egy lég-

gömb kötélzetébe kapaszkodva megérkezni Fergusson doktor urat és társait Kennedy Richárd

és Wilson József11 urakat; mely említett léggömb néhány lépésre tőlünk lebukott a folyó

vizébe és a hullámoktól elsodorva lezuhant a gouinai zuhatag örvényébe.

Minek hiteléül egyetemlegesen aláírtuk a fentnevezettekkel együtt ezen jegyzőkönyvet jog-

érvényes tanubizonyság jeléül.

Kelt a gouinai zuhatag mellett 1862. év május 24-én.

Fergusson Sámuel, Kennedy Richárd, Wilson József; Dufraisse tengerészhadnagy, Rodamel

hajózászlótartó, Dufays őrmester, Filippeau, Mayor, Pelissier, Lorois, Bascagnet, Guillon,

Lebel közlegények.»

Így végződött Fergusson doktor és bátor társainak átkelése, mely megcáfolhatatlan tanu-

bizonysággal van igazolva; ezentúl barátságos és vendégszerető néptörzsek között voltak, akik

a francia telepítvényesekkel baráti összeköttetésben élnek.

Szombaton, május 24-én érkezve a Szenegálhoz, ugyanazon hó 27-én elérték a medini

őrállomást, mely a folyó mentén kissé északra fekszik.

11 Joe annyit tesz mint Jóska.

181

Itt a francia tisztek tárt karokkal fogadták őket és elhalmozták a barátság és vendégszeretet minden jeleivel; nemsokára hajóra szálltak, a Basilic nevű kis gőzösre, mely őket elszállítá a

Szenegálon egész a folyó torkolatáig.

Tizennégy nappal ezután június 10-én megérkeztek Saint-Louisba, ahol a kormányzó őket

fényesen fogadta, itt teljesen kipihenték fáradalmaikat és szenvedéseiket. Joe egyébiránt

megmondta mindenkinek, aki hallani akarta:

- A mi utazásunk egészben véve meglehetős egyhangú volt és aki az izgalmakat szereti, annak

nem ajánlom, hogy abba belekezdjen; mert bizony könnyen megúnja az ember; és ha nem

lettek volna a Csad-tó és a Szenegál táján némi kalandjaink - megölt volna az unalom.

Egy angol fregatt éppen indulóban volt, utazóink felszálltak annak fedélzetére, június 25-én

megérkeztek Portsmouthba, másnap Londonba.

Nem írjuk le a fogadtatást, melyben részesültek az angol földrajzi társaság részéről, sem az

elismerést, melyet minden lépten-nyomon tapasztaltak; Kennedy csakhamar visszatért

Edinburgba az ő jó karabélyával, - sietett megnyugtatni öreg gazdasszonyát.

Fergusson doktor és hű szolgája Joe ugyanazok maradtak, akik voltak, csak egymáshoz való

viszonyukban állott be némi változás.

Jó barátok lettek ezentúl.

Az európai hírlapok nem bírtak eltelni a merész fölfedezők magasztalásával és a Daily-

Telegraph aznap kilencszázhetvenhétezer példányban tette közé az ő utazásuk leírását.

Fergusson doktor a királyi földrajzi társaság nyilvános ülésén megtette jelentését léghajón tett

utazásáról; és úgy ő, mint két társa megkapta a nagy aranyérmet, amely a legnevezetesebb

felfedező utazónak volt szánva az 1862-ik évben.

Fergusson doktor utazásának legfőbb eredménye volt, hogy minden kétségen felül helyezé

Barth, Burton, Speke és más utazók felfedezéseit. Speke és Grant, másrészről Heuglin és

Munzinger újabb utazásai ismét beigazolták Fergusson doktor fölfedezésének eredményeit,

melyet ez véghez vitt a hosszúság negyvenedik és harmincharmadik foka között elterülő

rengeteg vidéken.

-&-

182