KÜLFÖLDI REGÉNYÍRÓK

SELMA LAGERLÖF

AZ ANTIKRISZTUS CSODÁI

FORDÍTOTTA POGÁNY KÁZMÉR

FRANKLIN-TÁRSULAT KIADÁSA, BUDAPEST

A mű elektronikus változatára a Nevezd meg! - Így add tovább! 4.0 Nemzetközi (CC BY-SA 4.0) Creative Commons

licenc feltételei érvényesek. További információk: http://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/deed.hu

Elektronikus változat:

Budapest : Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2017

Készült az Internet Szolgáltatók Tanácsa támogatásával.

Készítette az Országos Széchényi Könyvtár E-könyvtári Szolgáltatások Osztálya

ISBN 978-963-417-189-8 (online)

MEK-17325

2

TARTALOM

BEVEZETÉS.

A császár látomása.

Róma szent gyermeke.

A torlaszon.

ELSŐ KÖNYV.

I. Mongibello.

II. Fra Gaetano.

III. A «keresztelő testvér».

IV. Diamante.

V. Don Ferrante.

VI. Don Matteo küldetése.

VII. San Pasquale harangjai.

VIII. Két canzone.

IX. A szökés.

X. Scirocco.

XI. San Sebastiano ünnepe.

MÁSODIK KÖNYV.

I. A nagy ember felesége.

II. Panem et circenses.

III. Fra Felice kiűzetése.

IV. Az ősi martiromság.

V. A vasgyűrűs hölgy.

VI. Fra Felice végrendelete.

VII. A csoda után.

VIII. A jettatore.

IX. A palazzo Geraci és a palazzo Corvaja.

X. Falco Falcone.

XI. Győzelem.

HARMADIK KÖNYV.

I. Az oázis és a sivatag.

II. Palermóban.

III. Hazatérés.

IV. Csak erről a világról való.

V. Signorelli freskója.

3

«Ha az Antikrisztus eljő, teljesen hasonló lesz

Krisztushoz. Akkor majd nagy inség uralkodik s

az Antikrisztus országról-országra járván, kenyeret

ad a szegényeknek és sok követője leend.»

Szicziliai népmonda.

4

BEVEZETÉS.

Ha az Antikrisztus eljő, teljesen

hasonló lesz Krisztushoz.

A császár látomása.

Abban az időben, mikor Augustus volt császár Rómában és Herodes a tetrarcha Jeruzsálem-

ben, történt, hogy nagy és szent éjszaka borult a földre. A legsötétebb éjszaka volt ez, melyet

valaha is láttak; mintha az egész föld valami pincébe került volna. Lehetetlen volt a vizeket a

szárazföldtől megkülönböztetni s a legmegbízhatóbb úton is lehetetlen volt eligazodni. Ez

nem is lehetett másképp, mert az égboltozatról egyetlen fénysugár sem szállt alá. Valamennyi

csillag otthon maradt s az öreg hold betakarta ábrázatát.

Amily mélységes volt a sötétség, épp olyan volt a csend és mozdulatlanság. A folyók meg-

álltak futásukban, szellő nem mozdult, még a nyárfalevelek se rezegtek. Ha valaki tengerre

szállt, észrevehette, hogy a hullámok nem verődnek a parthoz s a pusztában a homok nem

csikorgott volna lába alatt.

Minden szinte megkövült mozdulatlanságában, nehogy zavarja az éjszaka szentségét. A fű

nem mert nőni, a köd leszállni s a virágok féltek illatukat kilehelni.

Ezen az éjszakán nem száguldott ragadozó, nem mart a kígyó, nem ugatott az eb. És ami még

nagyszerűbb volt, egyetlen élettelen tárgy sem háborította meg az éjszaka szentségét azzal,

hogy valami gonosz cselekedet eszközéül szolgált volna. Tolvajkulcs nem nyitott zárat, kés

nem ontott vért.

Ezen az éjszakán Rómában egy kis embercsoport jött le a Palatinuson levő császári palotából

s a Forumon keresztül a Capitolium felé vette útját. Előtte való nap ugyanis tanácsosai meg-

kérdezték a császárt, ellenezné-e, hogy Róma szent hegyén templomot állítsanak neki.

Augustus nem adta rögtön tetszésének jelét, mert nem tudta, kedvére volna-e az isteneknek,

ha templomuk mellé építtetné a magáét. Azt felelte, hogy előbb védőszellemének éjjeli

áldozatot ajánl s így fürkészi ki az istenek akaratát.

Néhány bizalmasának kíséretében most épp elindult, hogy ezt az áldozatot bemutassa.

Augustus gyaloghintóban vitette magát, mivel a Capitolium sok lépcsője nehezére esett volna

nagy öregségének. Maga tartotta kezében az áldozatra szánt galambok kalitkáját. Papok,

tanácsadók, katonák nem követték, csak legbizalmasabb barátai. Előtte fáklyások lépdeltek,

mintha utat akarnának törni az éjszakai sötétségbe, majd rabszolgák következtek, akik a

háromlábú oltárt, az áldozati palástot, a kést, a szent tüzet s az áldozathoz szükséges egyéb

eszközöket hozták.

Útközben a császár vidáman csevegett bizalmasaival. Senki se vette észre közülük az éjszaka

végtelen nyugalmát és némaságát.

Csak amikor elérték a Capitolium tetején levő üres teret, mely a templom helyéül volt

kijelölve, érezték, hogy valami szokatlan történik.

Nem olyan volt ez az éjszaka, mint a máskoriak, már azért sem, mert fenn a hegytetőn cso-

dálatos látvány tárult szemük elé. Eleinte azt hitték, valami öreg, porladó olajfának törzse,

majd azt, hogy egyik ősrégi kőszobor vonult ki Jupiter templomából a hegytetőre. Végül

látták, hogy nem lehet más, mint a vén szibilla.

5

Ilyen öregséget, kopottságot s roppant arányokat még soha sem láttak. Ez a vén asszony félel-

mes volt. Ha a császár nem lett volna jelen, valamennyien hazamenekültek volna ágyukba.

- Ez ő! - súgták egymásnak - ő, akinek évei száma annyi, ahány a homokszem hazája

tengerpartján. Miért jött elő barlangjából épp ezen az éjszakán? Mit hoz hírül a császárnak és

a birodalomnak ő, aki falevelekre írja jóslatait s tudja, hogy a szél elviszi a jósigét ahhoz,

akinek szüksége van rá?

Annyira megrémültek mindnyájan, hogy homlokukkal verték volna a földet, ha a szibilla csak

egy mozdulatot is tesz. De az nyugodt maradt, mintha nem is volna benne élet. Össze-

kuporodva ült a legszélső sziklacsúcson s tenyerét szeme fölé emelve, az éjszakát fürkészte.

Úgy tetszett, hogy kihajol a sziklacsúcsról, mintha jobban akarná látni, ami valahol messze

történik. Ha valaki, ő bizonyára láthatott az éjszakában.

Ekkor a császár és kísérete észrevette, milyen mély sötétség uralkodik. Egyikük sem látott az

orra hegyén túl. S minő csönd, minő hallgatás! Még a Tiberis tompa moraját sem lehetett

hallani. A levegő ellenben tikkasztó volt, hideg verejték szállta meg homlokukat, kezük meg-

merevült és erőtlenné vált. Érezték, hogy valami félelmetes dolognak kellett történnie.

De senki sem akarta közülök elárulni, hogy fél. Valamennyien azt mondták a császárnak,

hogy ez jó jel: az egész természet visszafojtja lélekzetét, hogy üdvözölje a caesari géniuszt.

A valóság azonban az volt, hogy a vén szibillát teljesen lekötötte egy jelenség s ezért nem

vette észre, hogy Augustus feljött a Capitoliumra. Lélekben elszállt egy távoli országba s

mintha nagy síkságon vándorolt volna. Lába a sötétben mindegyre megbotlott valami apró

földbucka-félében. A szibilla lehajolt és tapogatódzott. Nem földbuckák voltak, hanem

bárányok. Szunnyadó, nagy juhnyájak közt vitt el az útja.

A szibilla szeme előtt most pásztortűz villant fel. A mező közepén égett; a szibilla arra felé

tapogatódzott. Heverő pásztorok aludtak a tűz körül; mellettük hosszú, hegyes botok; ezek

segítségével szokták a nyájat vadállatok ellen védelmezni. De, íme, nem sakálok-e azok a

ragyogószemű, bozontosfarkú kis állatok, melyek a tűzhöz lopódznak? A pásztorok még sem

vetik utánuk botjukat, az ebek nyugodtan alszanak tovább, a juhok nem szaladnak szét s a

vadállatok az ember mellé térnek pihenőre.

Ezt látta a szibilla; de mit sem tudott arról, ami mögötte, a hegy magasán történt. Nem tudta,

hogy ott oltárt állítottak, szenet gyujtottak, füstölő szereket szórtak s a császár kivette az egyik

galambot a kalitkából, hogy feláldozza. Keze azonban annyira reszketett, hogy nem tudta a

vergődő madarat fogva tartani. A galamb egyetlen szárnycsapással kiszabadult keze közül s

eltűnt az éjszaka sötétségében.

Ahogy ez történt, az udvari emberek bizalmatlan pillantást vetettek a vén szibilla felé. Azt

hitték, ő a szerencsétlenség okozója.

Nem sejtették, hogy a szibilla képzeletben még mindig ott áll a pásztortűz mellett s figyeli azt

a halk dalt, mely a halálosan csendes éjszakán átlebeg. Hallgatta sokáig s nem vette észre,

hogy a hangok nem a földről, hanem a felhők közül szállnak. Végül mégis felütötte fejét s

ekkor látta, hogy ott fenn, a sötétből, könnyed, sugárzó alakok tűnnek elő. Kis angyalok

serege volt, akik boldogan énekeltek s kutatva röpdöstek a távoli síkság fölött ide-oda.

A szibilla még az angyalok énekét hallgatta, mikor a császár új áldozatra készült. Megmosta

kezét, megtisztogatta az oltárt s egy másik galambot adatott magának. De bár most meg-

feszítve ügyelt, hogy a galamb meg ne szökhessék, síma teste kicsúszott kezei közül s fel-

lendült az áthatolhatatlan éjszakába.

6

A császár elrémült. Az üres oltár előtt térdre rogyott s védőszelleméhez imádkozott. Erőért

könyörgött hozzá, hogy elháríthassa mindazt a szerencsétlenséget, amit ez az éjszaka látszólag

hirdetett.

Ebből sem hallott a szibilla semmit. Teljes lélekkel az angyali énekre figyelt, amely egyre

erősebben zengett s végül oly hatalmassá lett, hogy felébresztette a pásztorokat. Könyökükre

támaszkodtak s látták, hogy fenn, a sötétségben ezüstfehér angyalok fényes serege mozdult

meg, hosszú repdeső sorban, mint a vándormadarak. Egyeseknek lant és hegedű volt a kezé-

ben, másokéban citera és hárfa s énekük oly vidáman hangzott, mint a pacsirta csicsergése.

Amint a pásztorok ezt észrevették, felkeltek, hogy elmenjenek a hegyi városba, ahol laktak s

elmeséljék a csodát.

Fáradtan vágtak neki egy szűk, kígyózó útnak s a vén szibilla követte őket. Hirtelen fény

támadt fenn a hegyen. Egy nagy, derült csillag ragyogott épp a város közepe felett s a hegy-

tetőn levő város tündöklött, mint csillagsugárban az ezüst. A szerteszét tévelygő angyal-

seregek diadalmi ujjongással siettek oda s a pásztorok meggyorsították lépteiket, szinte

futottak. Amint a városba értek, úgy találták, hogy az angyalok egy alacsony istálló fölött, a

város kapuja közelében gyűltek össze. Nyomorúságos, szalmafödeles viskó volt ez, nagy

hideg szikla oldalában. Épp efölött ragyogott a csillag s itt sereglett össze egyre több angyal.

Néhányan letelepedtek a zsuptetőre vagy a ház mögötti meredek sziklafalra ereszkedtek alá,

mások szárnyaló lendülésekkel fölötte lebegtek. A magas égboltozat levegője átszellemült a

csillogó szárnyalástól.

Abban a pillanatban, mikor a hegyi város fölött a csillag fölvillant, életre ébredt az egész

természet s ezt észre kellett venniök azoknak is, kik a Capitolium tetején állottak. Friss, mégis

enyhe fuvalmak lengését érezték a térségen, üde illatok keltek szárnyra itt is, ott is, a fák

zúgtak, a Tiberis újból morajlott, a csillagok ragyogtak és a hold hirtelen az ég tetején állott.

Megvilágosodott a mindenség. A felhők közül leereszkedett a két galamb s letelepedett a

császár vállára.

Erre a csodára büszke örömben egyenesedett fel a császár; barátai és rabszolgái térdre borul-

tak.

- Ave Caesar - kiáltották. - Védő szellemed válaszolt neked! Te vagy az az isten, akit a

Capitolium magaslatán imádnunk kell!

Az elragadtatva ujjongó emberek oly hangosan hódoltak a császárnak, hogy a vén szibilla is

meghallotta. Felocsúdott lelki látásából. Elhagyta a sziklapárkányon levő helyét s a csoport-

hoz lépett. Mintha sötét felhő emelkedett volna fel a szakadékból s eltakarta volna a hegyet.

Félelmes volt korának iszonyú súlyában. Borzas haja gyér csimbókokban lógott feje körül és

ráncokkal sűrűn elborított, sötét bőre mint a fakéreg feszült testére.

Hatalmas, tiszteletkeltő tartásban lépett a császárhoz. Egyik kezével megragadta Augustus

csuklóját, a másikkal pedig a messze keletre mutatott.

- Nézd! - parancsolta s a császár feltekintett és nézett. A tér megnyilt tekintete előtt és

belemerült a távoli kelet vizsgálatába. Egy meredek sziklafal tövében álló szegényes istállót

látott s a nyitott ajtóban néhány térdelő pásztort. És az istállóban egy fiatal anyát, aki egy

kisded előtt térdelt. A gyermek kis jászolban a földön feküdt.

A szibilla nagy, csontos ujja erre a szegény gyermekre mutatott.

- Ave Caesar! - mondta gúnyos nevetéssel a szibilla. - Ez az az Isten, akit a Capitolium

magaslatán imádnia kell a világnak.

A császár ekkor, mintha tébolyodottal volna dolga, kitért a szibilla elől.

7

De a szibillát elragadta a látók hatalmas szelleme. Borús szeme égni kezdett, karjai az ég felé

tárultak, hangja megváltozott, mintha nem is az övé volna; olyan csengése, ereje támadt, hogy

az egész világon meghallhatták. Szavakat mondott, melyeket mintha a csillagok fényénél

olvasott volna:

- A Capitoliumon vagy Krisztust vagy az Antikrisztust fogják imádni. De halandót soha.

Amint ezt mondta, tovalépett az elrémült emberek sora közt, lassan lement a hegycsúcsról és

eltűnt.

Augustus pedig a következő napon szigorúan megtiltotta a népnek, hogy neki a Capitolium

magaslatán oltárt emeljen.

Ehelyett az újszülött isteni gyermek számára maga állíttatott szentélyt, melynek ezt a nevet

adta: «Ara coeli», az ég oltára.

Róma szent gyermeke.

A Capitolium magaslatán egy kolostor állott, melyet ferencrendi barátok laktak. Nem igen

volt kolostor-külseje, inkább várhoz hasonlított. Olyan volt, mint egy tengerparti bástya,

amelyből a közelgő ellenséget kémlelik.

A kolostor mellett emelkedett a Santa Maria d’Aracoeli pompás bazilikája. Annak emlékére

épült, hogy a sibylla itt mutatta meg Krisztust Augustusnak. Magát a kolostort ellenben azért

építették, mert féltek a sibylla jóslatának beteljesedésétől, hogy a Capitolium tetején esetleg

az Antikrisztust fogják imádni.

A barátok küzdő harcosoknak érezték magukat. Valahányszor a templomba vonultak, hogy

énekeljenek és imádkozzanak, azt vélték, vársáncokban állanak s nyilak tömegét küldik alá a

rohamra készülő Antikrisztusra.

Folyamatosan az Antikrisztus körül időzött gondolkodásuk; minden istentiszteletük harc volt

az Antikrisztus távoltartására.

Csuklyájukat homlokukra húzták, úgy hogy árnyékot vetett szemükre s helyükön állva,

kémlelték, vizsgálták a világot.

Az állandó merev nézéstől valami lázas kifejezés támadt tekintetükben; folytonosan az Anti-

krisztus felfedezésén járt a gondolatuk. «Itt van, ott van!» szóltak. Meg-megrezzentek barna

csuklyájukban és viadalra készülődtek, mint a sziklacsúcson összegyűlt varjak, ha sast pillan-

tanak meg.

De egyesek azt mondták: «Mit használ itt ima és vezeklés? A sibylla kijelenté: az Anti-

krisztusnak el kell jönnie.»

Erre mások azt mondták: «Isten tehet csodát. Ha a küzdelem hiábavaló volna, nem figyelmez-

tetett volna bennünket a sibylla által.»

Évről-évre védték a ferencrendi barátok a Capitoliumot vezekléssel, az irgalmasság cseleke-

deteivel s Isten szavának hirdetésével.

Oltalmazták évszázadról-évszázadra, de az idők futásával egyre erőtlenebbek, gyengébbek

lettek az emberek. A barátok beszélgettek egymás közt: «Nemsokára meginog a mai idők

országa. Világmegújítóra van szükség, mint Augustus idejében.»

Tépték a hajukat s ostorozták testüket, mert tudták, hogy az újszülött lesz az Antikrisztus s az

újjászületés a hatalom és erőszak újjászületése.

8

Mint ahogy a beteget üldözik a fájdalmak, úgy üldözte őket mindenütt az Antikrisztus sejtése.

Látták már maguk előtt: Épp oly gazdag, amilyen szegény Krisztus, épp oly gonosz, amilyen

jó Krisztus, épp oly tisztelt, amilyen megalázott Krisztus.

Erős fegyvereket hord s véres gonosztevők élén közeleg. Megrohanja a templomokat, megöli

a papokat s harcra fegyverzi fel az embereket; testvér testvér ellen küzd, mindenki retteg a

másiktól és senki sem talál nyugtot.

Minden erős és hatalmas ember felé, ki az idők tengerében feltűnt, odakiáltották a Capitolium

védőbástyájáról: «Antikrisztus! Antikrisztus!»

S valahányszor ezek közül egy-egy eltűnt s elmerült, hozsánnát ujjongtak a barátok s Te

Deumot énekeltek. «Imádságaink legyőzik a gonoszokat, mielőtt a Capitoliumot elfoglalhat-

nák» - mondogatták.

De nagy gyötrelme volt a szép kolostornak, a barátok nem leltek benne pihenést. Éjszakáik

még szomorúbbak voltak nappalaiknál. Ilyenkor vadállatokat láttak a cellákba behatolni s a

fekvő-padon maguk mellett elnyújtózni. Minden vadállat az Antikrisztus volt. Némelyik barát

sárkánynak látta, mások grifmadárnak, ismét mások sphinxnek. Mikor álmaikból felébredtek,

bágyadtak voltak, mint valami nehéz betegség után.

A szegény barátok egyetlen vigasztalása az a kis Krisztus-szobor volt, melyet az Aracoeli

bazilikában őriztek. Ha valamelyiküket a kétségbeesésig elfogta a szorongás, bement a temp-

lomba, hogy a szobor előtt találjon vigasztalást. Végigment a nagy hajón s belépett a főoltár

mellett levő, gondosan elzárt kápolnába. Ott benn meggyújtotta a szentelt gyertyát és mielőtt

megnyitotta volna az oltárszekrényt, melynek dupla zára s vasajtaja volt, imát mondott.

Térden állt míg a szobrocskán függött tekintete.

A szobor csecsemőt ábrázolt, akinek arany korona volt fején s arany cipellő a lábán. Az egész

kisded ragyogott az ékességtől, melyet a bajban levő segélykérők ajándékoztak neki. S a

kápolna falait képek borították, melyek arról adtak bizonyságot, hogyan mentett meg a kisded

sok embert a tűzveszedelemtől, tengeri viharból, hogyan gyógyította meg a betegeket és

segített a sokféle szerencsétleneken. Ha a barát ezt látta, örvendezett s ezt mondta magában:

«Dicsőség Istennek! Él még Krisztus, kinek a Capitoliumon hódolunk!»

A barát látta, hogy a szobor arca mosolyog titokzatos hatalma tudatában. Lelke ekkor fel-

emelkedett a bizodalom szent magasságaiba.

- Ki dönthet meg téged, te erős? - mondta. - Előtted térdet hajt az örök város. Te vagy Róma

szent gyermeke. Te vagy a megkoronázott, akihez a nép imádkozik. Te vagy a hatalmas, aki

segítséggel, erővel s vigasztalással jő. Egyedül téged szabad imádni a Capitolium ormán.

A barát a szobor koronáját gloriafénnyé látta átváltozni, amely szétküldte sugarait az egész

világra. És akármelyik oldalra is követte a sugarak irányát, telve látta a világot templomokkal,

melyekben Krisztust imádták. Mintha egy nagy uralkodó mutatta volna be valamennyi várát

és erősségét, melyek birodalmát védik.

- Nincs kétségem. Te meg nem dőlhetsz - szólt a barát. - A te országod örökkévaló.

Mindegyik barát, aki csak látta a szobrot, néhány órára vigasztalást, megnyugvást talált,

mígnem a félelem újra eltöltötte. Ha a barátoknak nem lett volna a szobor birtokukban, lelkük

egy pillanatra sem tudott volna elcsitulni.

Aracoeli barátai így éltek imádság és tusakodás közepette hosszú időkön át és sohasem volt

hiány az őrködők sorában. Mihelyt egyik megszabadult gyötrelmétől, siettek mások, hogy

helyét elfoglalják.

9

És bár legtöbben, kik a kolostorba zárkóztak, tébolyodottságban vagy felette korai halállal

pusztultak el, soha sem volt hiány barátban, mert az Aracoeliben való harcot nagy tisztes-

ségnek tartották Isten előtt.

Így esett, hogy még hatvan évvel ezelőtt ez a harc teljes erejében volt; az idők gyengesége

miatt a barátok nagyobb buzgósággal harcoltak, mint valaha s oly bizonyossággal várták az

Antikrisztust, mint soha azelőtt.

Ez időtájt egy gazdag angol hölgy jött Rómába. Felment Aracoeli templomába s megnézte a

szobrot; annyira tetszett neki, hogy azt vélte, nem bír tovább élni, hacsak a szobornak birto-

kába nem jut. Újból és újból felzarándokolt Aracoelibe s végül arra kérte a barátokat, adják el

neki a szobrot.

Ám ha a nagy bazilika mozaikpadlóját végig arannyal borította volna el, a barátok akkor sem

adták volna el neki a szobrot, amely egyetlen vigasztalásuk vala.

Az angol hölgy azonban minden mértéken felül kívánta a szobrot, annyira, hogy nélküle sem

örömöt, sem békességet nem lelt. S mivel célját más módon nem érhette el, elhatározta, hogy

ellopja a szobrot. Nem gondolt arra, hogy mekkora bűnt követ el, csak a hatalmas kénysze-

rűséget és olthatatlan szomjúságot érezte s inkább lelkét tette kockára, semhogy megtagadta

volna szíve örömét. Hogy célját elérje, készíttetett egy szobrot, amely az Aracoeliban levőhöz

tökéletesen hasonlított.

Aracoeli Krisztus-szobra a getsemani olajfakert egyik fájából volt metszve, az angol hölgy

meg merte tenni, hogy szilfából metszetett egy egészen hasonlót. Aracoeli szobrát nem

emberi kéz festette be. Mikor az a barát, aki kimetszette, ecsetet és festéket vett elő, álom

lepte meg munkájában. S mire felébredt, a szobor színekben pompázott. A szobor magától

festődött meg, jeléül annak, hogy Isten munkája. Az angol nő azonban vakmerőségében odáig

ment, hogy földi festővel festette meg a szobrot, amely a szent szoborhoz tökéletesen hasonló

lett.

A hamisított szobor számára koronát és cipellőt szerzett, amely azonban nem volt aranyból

való; csak aranyozott vaspléhből készült. Rendelt ékességeket, vásárolt gyűrűket, nyakéket,

óraláncokat, karkötőket és drágaságból való talapzatokat - mindez azonban csak réz és üveg

volt; és felöltöztette a szobrot, ahogy a segítséget keresők az igazit és egyetlent felöltöztették.

Mikor a szobor készen állt, tűt vett elő s az aranyos koronába belekarcolta: «Az én országom

csak erről a világról való!» Mintha attól félt volna, hogy másképp nem tudja a két szobrot

egymástól megkülönböztetni. Mintha a lelkiismeretét akarta volna megnyugtatni:

«Nem akarom én a Krisztus-szobrot meghamisítani. Hiszen ráírtam a koronára: Az én

országom csak erről a világról való!»

Azután bő köpönyeget terített magára, alája rejtette a szobrocskát s felment Aracoeliba. Kérte,

engedjék meg neki, hogy imádságát a Krisztus-szobor előtt végezze el.

Ott állott most benn a szentélyben. A mécs fel volt gyújtva, a vasajtócska nyitva s a szobor

feléje sugárzott. Ekkor az angol nőt reszketés, dadogás fogta el, közel volt ahhoz, hogy

ájulásba essen. A vele lévő barát a sekrestyébe sietett vízért úgy, hogy ő magára maradt a

kápolnában. Mire a barát visszatért, a rablás megtörtént. A nő ellopta a csodatevő szobrot s a

hamisat, az erőtlent tette helyébe.

A barát nem is sejtette a cserét. Rázárta a szoborra a vasajtócskát meg a dupla zárat s az angol

nő Aracoeli kincsével hazatért. Palotájában márványalapra helyezte s oly boldog volt, mint

még soha.

10

Fenn, Aracoeliban, ahol nem is álmodtak a nagy veszteségről, a hamis Krisztus-szobort csak

úgy megbecsülték, mint az igazit; és mikor eljött karácsony ünnepe, építettek számára künn, a

templomban, egy csodálatos szép barlangot, amint ez már régi szokás volt. Ott csillogott a

szobor fénylőn, mint egy drágakőhalmaz, Mária ölében; körötte csoportosították a pásztoro-

kat, az angyalokat s a napkeleti bölcseket. Míg a barlang állott, gyermekek jöttek Rómából és

a Campagnáról. Aracoeli bazilikájában egy kis szószékre emelték őket és ezek a kisdedek

prédikáltak az Isteni gyermek szépségéről, szeretetéről, fenségéről és hatalmáról.

Az angol hölgyet eközben nagy aggodalom fogta el, hogy valaki felfedezheti az Aracoeli

Krisztus-szobrának eltulajdonítását. Ezért nem is ismerte be senkinek, hogy a birtokában levő

szobor az igazi.

- Csak utánzat - mondotta. - Az eredetihez annyira hasonlít, amennyire csak lehetséges. De

csak utánzat.

Véletlenül azonban egy itáliai szobaleány került hozzá. Amint ez egyszer átment a szobán,

megállt a szobor előtt s így szólt:

- Te szegény kis Jézus, aki nem is vagy igazi, ha te tudnád, minő nagy pompa van az igazi

Jézuska körül Aracoeli barlangjában. Mária, San Giuseppe meg a pásztorok térdre borulnak

körötte. És ha te tudnád, hogy előtte, épp középütt gyermekek állnak egy kis szószékben,

meghajtják magukat, csókokat szórnak feléje s olyan szépen prédikálnak, ahogy csak tudnak.

Néhány nappal később a kis szobaleány újból a szobor elé állott s ezt mondta:

- Te szegény Jézuska, aki nem is vagy igazi, tudod-e, hogy én ma fenn voltam Aracoeliben s

láttam, mint viszik körül processzióban az igazi Jézuskát? Mennyezetet tartottak fölötte s

mind a népek térdre estek és énekeltek, játszottak a szobor előtt. Téged sohasem visznek ilyen

gyönyörű ünnepségre.

Néhány nap mulva ismét jött a kis szobaleány s így szólt a szoborhoz:

- Tudod, te Jézuska, aki nem is vagy igazi, neked jobb, ha itt lakol nálunk. Mert az igazi

Jézuskát betegekhez hívják és ő aranyos kocsijában mindig el is utazik. De nem tud segíteni

úgy, hogy a betegek kétségbeesve halnak meg. Kezdik mondogatni, hogy a szent szobor ott

fenn, Aracoeliban, elvesztette erejét, nem tud jót cselekedni s könnyekre, imádságra nem

indul meg. Jobb neked, ha itt lakol, ahol vagy, mintha elhívnának s te sem tudnál segíteni.

A következő éjszakán azonban csoda történt. Éjféltájban Aracoeli kolostorának kapujában

igen erősen csengettek s mivel a kapus nem sietett eléggé nyitni, dörömbölni kezdtek. Mintha

csengő érccel élesen dörömböltek volna, meghallották az egész kolostorban. A barátok vala-

mennyien egyszerre felriadtak fekvőhelyükön. Azok, akiket borzalmas álmok gyötörtek,

elrémültek, azt hitték, eljött az Antikrisztus.

Mikor azonban kaput nyitottak - a küszöbön ott állt a kis Krisztus-szobor. Kezecskéjében

tartotta még a csengetyű húzóját, apró arany cipellőbe bújt lába az ajtó belökésére készen ki

volt nyujtva.

A kapus nyomban karjára vette a szent gyermeket. Ekkor észrevette, hogy könnyek borítják a

szemeit. Szegény kisded, éjszakának idején bandukolt keresztül a városon! Mi mindent kellett

közben látnia! Mennyi szegénységet, inséget, mennyi bűnt és gaztettet! Szörnyű elgondolni,

mennyi szenvedésen esett át!

A kapus tüstént a gvardiánhoz ment s megmutatta neki a szobrot. Mindketten ámultak, mikép

kerülhetett ki az éjszakába. A gvardián rögtön meghuzatta a templom harangját, hogy a

barátokat ájtatosságra hívja össze. A nagy, homályos bazilikában egybegyűlt Aracoeli minden

barátja, hogy a legnagyobb ünnepélyességgel visszategyék helyére a szobrot.

11

Aszott, szenvedő alakjuk lassan haladt tova s fázva meg-megrezzent a nehéz szőrcsuhában.

Sokan közülök könnyekre fakadtak, mintha nagy veszedelemből menekültek volna meg.

- Mi lett volna velünk - hajtogatták - ha egyetlen vigasztalásunkat elvették volna? Vajjon nem

az Antikrisztus volt-e, aki Róma szent gyermekét a védő szentélyből kicsalta?

Midőn azonban a Krisztus-szobrot a kápolna oltárszekrényébe akarták helyezni, ott találták a

hamis szobrot, melynek koronájába bele volt vésve: «Az én országom csak erről a világról

való.»

S ahogy a szobrot jobban megvizsgálták, ráakadtak a felírásra.

Erre a gvardián a barátokhoz fordult s így szólt hozzájuk:

- Testvérek, énekeljük el a Te Deumot és húzzuk be selyemmel a templom oszlopait és

gyújtsuk fel az összes gyertyákat, függőlámpákat és üljünk nagy ünnepet.

- Mióta ez a kolostor áll, az aggodalmaknak volt tanyája. De mindazoknak szenvedéseiért,

akik itt éltek, kegyelmét adja most reánk az Úr. Minden veszedelem elmult immár.

- Isten győzelemmel koszorúzta küzdelmünket. Az, amit itt láttok, jele, hogy az Antikrisztust

a Capitoliumon tisztelni nem fogják.

- Mert, hogy ne maradjon beteljesületlen a szibilla szava, elküldte Isten ezt a hamis Krisztus-

szobrot, amely az Antikrisztus igéit viseli koronáján. Elnézte, hogy tiszteljük, mintha csak az

igazi csodatevő lenne.

- De most megpihenhetünk békében és örömökben, mert valóra vált a szibilla szava, az Anti-

krisztust imádtuk itt.

- Nagy az Úr, a mindenható, aki megsemmisíté irtóztató félelmünket és keresztülvitte akaratát

a nélkül, hogy a világnak látnia kellett volna Isten fiának fordított mását.

- Boldog Aracoeli kolostora, mert Isten oltalma alatt áll és teljesítette az ő akaratát. Meg-

áldotta ezért az ő áradó kegyelme!

Miután a gvardián ezt elmondta, megragadta két kezével a hamis szobrot, végighaladt a

templomon s megnyitotta a nagy főkaput. Kilépett a templom előtti terraszra. Alatta nyúlt el a

széles, magas lépcsőnek száztizenkilenc foka, melyek a Capitoliumról levezettek a szakadék-

ba.

Feje fölött magasra emelte a szobrot s hangos kiáltással: «Anathema Antichristo!» levetette a

Capitolium tetejéről - a világba.

A torlaszon.

Mikor a gazdag angol hölgy másnap felserkent álmából, látni kívánta a szobrot s tünődött, hol

keresse. Azt gondolta, nem vihették el mások, csak az Aracoeli barátai. Sietve felment tehát a

Capitoliumba, hogy ott kutasson és puhatolódzék.

Elért a nagy márványlépcsőhöz, mely az Aracoeli bazilikájához vezetett. Szíve vadul vert az

örömtől: a legalsó lépcsőn ott hevert az, amit keresett. Fogta a szobrot, köpenye alá rejtette és

sietett haza. Ünneplős szobájában újból felállította.

Amint elmerült a szobor szépségének szemléletében, észrevette, hogy a korona megcsorbult.

Leemelte a kis Krisztus fejéről, hogy lássa, mekkora a kár. S ekkor szemébe tűnt az a felírás,

melyet ő maga karcolt bele: «Az én országom csak erről a világról való!»

12

Látta most, hogy ez a hamis Krisztus-szobor, míg az igazi visszatért az Aracoeliba.

Kétség fogta el, hogy az eredetit valaha is visszaszerezheti birtokába, azért elhatározta, hogy

másnap elutazik Rómából. Nem akart tovább ott maradni, miután a szobor már nem volt az

övé.

Azonban útrakelvén, a hamis szobrot magával vitte, mert ez emlékeztette arra, amelyet úgy

szeretett. S a szobor kísérte minden útjában.

Nem volt ugyanis sehol nyugvása. Folyton utazott s ezen a módon körülhordozta a szobrot az

egész világon.

És mindenütt, ahová a képmás csak került, megcsökkent Krisztus hatalma, a nélkül, hogy

bárki is tudta volna, miért? Semmi sem látszott erőtlenebbnek, mint ez a szilfából való, szá-

nalmas szobor, melyet rézgyűrűk és üveggyöngyök díszítettek.

Mikor pedig az angol hölgy meghalt, a szobor az örökséggel együtt egy másik gazdag

hölgynek jutott, aki szintén örökké utazott. Ettől egy harmadikhoz került.

Egyszer - ez még az első kóborló angol nő idejében történt - a szobor éppen Párizsban volt.

Mikor a városba bevitték, ott forradalom dühöngött. Vadul ordító néptömegek járták az

utcákat s kenyeret követeltek. Kifosztogatták a boltokat és köveket hajítottak a gazdagok

palotáira. A csapatok kivonultak ellenök. Erre feltépték a kövezetet, kocsikat, bútorokat hal-

moztak össze s torlaszokat építettek.

Mikor a gazdag angol hölgy nagy utazó kocsijában odaért, a nép megrohanta a kocsit, a

bennülőt távozásra kényszerítette s az uti alkalmatosságot egyik torlaszhoz vitte.

Megpróbálták a torlaszt alkotó ezerféle tárgy tetejébe rakni, de ekkor az egyik láda a földre

zuhant. Zára felpattant és sok más között, ami belőle szétgurult, ott volt az Aracoeliből

kivetett Krisztus-szobor.

Az emberek feléje kaptak, hogy megfosszák ékességeitől, de csakhamar belátták, hogy a

drágaságok nem valódiak, sőt teljesen érték nélkül valók. Nevetni kezdtek és gúnyolódni.

Kézről-kézre járt a szobor a felkelők közt, mígnem egyik föléje hajolt, hogy koronáját szem-

ügyre vegye. És észrevette a bevésett szavakat: «Az én országom csak erről a világról való!»

Hangos kiáltásban tört ki s valamennyien kurjongatva hirdették, hogy a kis szobor lesz a harci

jelvényük. Felrakták a torlasz hegyébe s elhelyezték, mint egy zászlót.

Azok közt, kik a torlaszt védelmezték, állt egy férfi. Ez nem volt szegény munkás, hanem

tudós, aki teljes életét szobájában, tanulmányai közt töltötte. Ismerte az embereket gyötrő

összes nyomorúságokat s szíve megtelt részvéttel. Folyton eszközök után kutatott az emberi-

ség sorsának javítására. Harminc éven keresztül vizsgálódott, írt, a nélkül, hogy a megoldás

útjára rájött volna. Mikor most a vészharangot hallotta, követte ennek szavát s kirohant az

utcára. Fegyvert fogott s ment a küzdőkkel. Abban reménykedett, hogy tán hatalommal s

erővel meg lehet oldani azt a rejtélyt, melyet ő megoldani nem tudott; tán a szegények jobb

sorsot vívhatnak ki maguknak.

Ott állott most naphosszat, együtt harcolt a többiekkel, tolongtak körötte az emberek, vér

freccsent arcába s az élet nyomorúságát nagyobbnak, siralmasabbnak látta, mint valaha.

De valahányszor a puskapor füstje szétoszlott, felragyogott előtte a szobrocska, mely a leg-

nagyobb harci zavarban is rendületlenül állt a torlasz tetején, fenn a magasban.

13

Valahányszor a szoborra tekintett, átfutottak agyán a szavak: «Az én országom csak erről a

világról való!» Végül már úgy tűnt fel előtte, mintha ezek a szavak a levegőbe vésődtek volna

s szeme előtt majd tűzben, majd vérben, füstben lebegnének.

Csönd támadt. A tudós ott állt sapkájával a kezében, de már abbahagyta a harcot. Hirtelen

rájött: ez az az ige, melyet egész életén át keresett. Most már tudta, mit mondjon az emberek-

nek. Ez a szegényes szobor elhozta számára a megváltást.

Szeretett volna kirohanni a nagy világba, hogy hirdesse: «A ti országtok erről a világról

való!»

Küzdeni kell a földi életért s testvérekhez hasonlóan kell élnetek! Meg kell osztani gazdag-

ságokat, hogy ne legyen senki dús, de ne legyen szegény se. Dolgozzatok valamennyien, a

föld legyen mindnyájatoké s legyetek egyenlők.

Senki se éhezzék, senkit se kísértsen meg a bőség és senki se szenvedjen inséget öregségében!

És gondolnotok kell arra, hogy boldogság az összességért alkotni, mert más kárpótlás úgy sem

vár reátok. «A ti országotok erről a világról való!»

Mindez átfutott agyvelejében, mialatt a torlaszon állott. S mikor a gondolat teljesen kitisztult

előtte, lerakta fegyverét és többé fel nem emelte harcra, vérontásra.

De nyomban azután ismét megrohanták a torlaszt és el is foglalták. A csapatok győztesen

vonultak előre s elfojtották a fölkelést. Még este előtt rend és béke borult a városra.

Ekkor az angol hölgy szolgákat küldött szét, hogy keressék meg elveszett értékeit. Egyet-mást

találtak is, ha nem is mindent. Amire legelsőbben ráakadtak a megostromolt torlaszon: az

Aracoeliből kivetett szobor volt.

Az az ember pedig, akit a harc tüzében a szobor bölcseséggel telített, a világnak új tanokat

kezdett hirdetni, melyek szociálizmusnak neveztettek. Valójában ez volt az antikrisztiánizmus.

Az új tanítás szeret és lemond, oktat és szenved, épp mint a kereszténység. Oly tökéle-

tességgel hasonlít hozzá, mint a hamis Krisztus-szobor az Aracoeli igaz szobrához.

És a hamis szoborral az új tanítás is azt vallja: «Az én országom erről a világról való».

S bár a szobor, mely ezt a tanítást elterjesztette, észrevétlen s ismeretlen maradt, a tanítás nem

járt így. Átlengett az egész világon, hogy megváltsa s megváltoztassa az embereket.

Napról-napra jobban terjed. Betölt minden országot és számos nevet visel. Mindenkinek földi

boldogságot, gyönyörűséget ígér s ezzel több követőt csalogat magához, mint bármi más, ami

Krisztus óta a világon uralkodott.

14

ELSŐ KÖNYV.

Akkor majd nagy inség uralkodik.

I.

Mongibello.

A hetvenes évek körül élt Palermóban egy Gaetano Alagona nevű szegénysorsú ifjú. Neve

volt a szerencséje, mert ha nem ősi Alagonák egyike, könnyen éhen halhatott volna. Gyermek

volt, se pénze, se szülei. Santa Maria del Gesú jezsuitái könyörületből vették fel kolostori

iskolájukba.

Egy napon, mikor épp leckéit tanulta, jött az egyik páter s azzal szólította ki a tanteremből,

hogy egyik rokona látni kívánja. Rokon? Mindig úgy tudta, hogy valamennyi rokona el-

halálozott. József páter azonban erősítgette, hogy egy valóságos signora vár odakünn, aki

rokonságban áll vele s ki akarja őt venni a kolostorból.

De hisz ehhez nincs joga. Ő szerzetes akar lenni.

Nem is akarta látni a signorát. József páter is megmondhatja neki, hogy Gaetano sohasem

fogja elhagyni a kolostort, nincs is értelme, hogy őt erre kérjék.

- Nem, ez nem lehet - mondta József páter - nem szabad megengednünk, hogy a signora

elutazzék, mielőtt látott volna téged - és úgyszólván bevonszolta Gaetanót a fogadóterembe.

A signora az egyik ablakban állott. Haja már deresedett, arcbőre barna volt, szeme fekete s

kerek, akár a gyöngy. Csipkefátyolt viselt, ruhája kopott volt s kissé már zöldbe játszó,

akárcsak József páter legócskább csuhája.

Ahogy Gaetanót megpillantotta, keresztet vetett.

- Hálát adok Istennek! Igazi Alagona! - szólt és megcsókolta a fiú kezét.

Elmondta, mennyire sajnálja, hogy bár Gaetano immár tizenkét esztendős, eddig senki sem

érdeklődött iránta hozzátartozói közül. Ő maga sem tudta, hogy a család második ágának még

élő tagja van. Mikép értesült most erről? Hát úgy, hogy olvasta a nevét egy újságban azok

között, kik iskolai jutalomban részesültek. Van ennek már fél éve, de hát hosszú az út

Palermóig. Szakadatlanul takarékoskodni kellett, hogy az útiköltséget összezsugorgassa. Nem

jöhetett előbb. De el kellett jönnie, hogy láthassa. Santissima madre! Olyan boldogan kelt

útra! Ő maga, donna Elisa, szintén Alagona. Megboldogult férjét Antonellinek hívták. Kívüle

még egyetlen egy Alagona él, a fitestvére. Az is Diamanteban lakik. Gaetano persze nem

tudja, merre van Diamante.

A fiú rázta a fejét.

- No, ezt gondolhattam volna - mondta az öregasszony mosolyogva. - Diamante a Monte

Chiaro oldalán terül el. Tudod-e, merre van Monte-Chiaro?

- Nem!

Az öreg hölgy felhúzta szemöldökét s igen bohókás képet vágott.

- Monte-Chiaro az Aetnán van, ha ugyan tudod, merre van Aetna?

Gaetano úgy elszontyolodott, mintha túlságosan sokat követeltek volna tőle azzal, hogy az

Aetnát ismerje. Nevetés fogta el mindhármukat, az öregasszonyt, József pátert és Gaetanót.

15

A nénike egész más emberré vált, miután sikerült a másik kettőt nevetésre bírnia.

- Nem jönnél velem Diamanteba? Nem néznéd meg az Aetnát és a Monte Chiarót? - kérdezte

sebesen. - Az Aetnát látnod kell. Ez a legnagyobb hegy a világon. Király az Aetna, a többi

hegy térden áll körötte s nem meri rá szemét se felemelni.

Mindenfélét mesélt az Aetnáról. Bizonyosra vette, hogy ez vonzani fogja a fiút.

Valójában úgy állt a dolog, hogy Gaetano eddig nem igen gondolt arra, minő hegy is lehet az

az Aetna. Nem tudta, hogy tetején havat hord, erdő a szakálla, szőlőlugas a dereka s térdig

tapos a narancserdőben. Belsejéből nagy, széles, fekete folyamok törnek elő. Fölötte csodá-

latosak ezek a folyamok: folynak a nélkül, hogy csobognának; ha nincs is szél, hullámzanak s

a legrosszabb úszók is híd nélkül átlábolhatnak rajta. A fiú kitalálta, hogy láváról van szó. Az

öregasszony örült, hogy kitalálta. Igen jó feje van. Igazi Alagona.

- Aztán minő nagy az az Aetna! Három napig tart, míg körüljárják, három nap kell, hogy a

csúcsáig és vissza megtegyék az utat. Diamantén kívül van még ott ötven város, tizennégy

nagy erdő és kétszáz kisebb hegy, amelyek nem is épp oly kicsinyek; de hát az Aetna oly

magas, hogy mellette nem tűnnek fel jobban, mint a légyraj a templomtetőn. És vannak ott

nagy barlangok, melyekbe egész hadseregek elférnének, odvas öreg fák, melyekben nagy

juhnyájak oltalmat találnak a zivatar elől.

Minden, ami csodálatos, megvan az Aetnán. Vannak ott folyók, melyektől óvakodni kell.

Vizük oly hideg, hogy meghal, aki iszik belőle. Vannak folyók, melyek csak nappal folynak s

olyanok, melyek csak télen s ismét mások, melyek állandóan a föld mélyében zuhognak.

Vannak ott melegvizű csermelyek, kénforrások és iszapvulkánok is.1

Kár, hogy Gaetano mindezt nem láthatja. Nagyon szép hegy az Aetna. Akár egy díszsátor,

úgy emelkedik az égnek. Tarka, mint egy lovagjáték. Reggel vagy este kellene látnia, ilyenkor

vörös. Meg kellene néznie éjjel is, akkor fehér. Tán el sem hiszi Gaetano, hogy az összes

színeket magára tudja ölteni: a kéket, feketét, barnát, violát? És hogy épp olyan szépségfátyolt

visel, mint egy signora? Hogy asztalhoz hasonlít, amely bársonyterítővel van borítva?

Aranydrótból való tunikát hord és pávatollból való köpönyeget.

Nem akarja-e tudni, mi igaz van abban, hogy az öreg Artus király egy ottani barlangban

tartózkodik?

Egész bizonyosan az Aetnában lakik még, mert egyszer, midőn a cataniai püspök átutazott a

hegyen, három öszvérje elszaladt s a szolga, aki keresésükre indult, Artus király barlangjában

akadt rájuk. A király kérte a szolgát, adja a püspöknek tudtára, hogy sebei már begyógyultak,

szeretne a kerek asztal lovagjaival útra kelni, hogy mindent rendbe hozzon, ami Sziciliában

nincs rendjén. Akinek szemei vannak a látásra, láthatja, hogy Artus király még nem hagyta el

barlangját.

Gaetano sehogy sem akart kötélnek állni. De az jutott eszébe, hogy kissé udvariasabb lehetne.

A néni még mindig állott; Gaetano most fogta magát s egy széket hozott számára. Persze

ebből nem szabad donna Elisának azt gondolni, hogy vele akar menni.

Tetszett a fiúnak valóban, amit az öregasszony a hegyről mesélt. Mulattatta nagyon, hogy ez a

hegy annyi mindent művel. Nem volt oly közönséges hegy, mint Palermo mellett a Monte

Pellegrino, amely csak állt-állt a helyén. Az Aetna tudott kéményhez hasonlóan füstölögni,

tüzet szórni, mint egy fáklya. Tudott dörögni, reszketni, lávát hányni, köveket hajítani, hamut

hinteni, időt jósolni, esőt gyüjteni. Ha Mongibello csak megmozdult, a városok egymásután

dőltek romba, mintha kártyavárak volnának épületeik.

1 Sziciliában ezeket «maccalubá»-nak nevezik.

16

Mongibello. Így is nevezik az Aetnát. Mongibellonak azért hívják, mert ez annyit jelent: a

hegyek hegye. Meg is érdemli ezt a nevet.

Gaetano észrevette, hogy a néni azt hiszi, az ő hívásának nem lehet ellenállani. Sok-sok redő

volt a néni arcán s ha nevetett, ezek a redők összeszaladtak, akár egy háló. A fiú megfigyelte

ezt, mialatt ott állt. Nagyon különösnek találta. De bele nem esett a hálóba.

Az öregasszony megkérdezte Gaetanot, volna-e bátorsága az Aetnára jönni? Mert az ottani

hegyek közt számos leláncolt óriás van s van egy fekete vár, amelyet egy sokfejű kutya őriz.

Van egy igen nagy kovácsműhely s benne egy sánta kovács, aki a félszemét a homloka

közepén hordja. De a legrettenetesebb mindenek között, hogy a hegy mélyében van egy rémes

tó, amely úgy fől, mintha olajból volna s benne gyötrődnek Lucifer meg az elkárhozottak.

Gaetanonak bizonyára nem volna bátorsága odajönni.

Máskülönben nem volna veszélyes ott lakni, mert a hegy tiszteli a szenteket. Sok szentet

tisztel - fűzte tovább beszédjét Donna Elisa - de legjobban Sant’ Agata di Catania-t. Ha a

cataniaiak mindig a szentek kedve szerint viselkednének, amint illenék, sem láva, sem

földrengés nem okozna kárt vagyonukban.

Gaetano egészen közel állott most már donna Elisahoz s nagyokat nevetett mindazon, amit

tőle hallott. Miért is jött ide a néni s miért kell szünet nélkül nevetni rajta? Nagyon különös

signora.

Hogy esetleg ne áltassa, a fiú egyszerre megjegyezte:

- Donna Elisa, én szerzetes akarok lenni.

- Szerzetes akarsz lenni? - válaszolt. Aztán ügyet sem vetve a közbeszólásra, tovább beszélt a

hegyről.

Figyelmeztette kis öccsét, hogy most nagyon figyeljen, mert a legfontosabb mondanivalói

következnek: Gaetanónak el kellene őt kísérni a hegy déli oldalához, ahol majdnem a cataniai

nagy síkság szélét érintenék, ott egy nagy völgybe jutnának, egy széles, nagy, félkörű völgy-

be. Teljesen fekete ez a völgy, mert a lávafolyamok a különböző hegyoldalakról itt ömlenek

össze. Merő kő itt minden, nincs egy tenyérnyi fű.

De hát mit is tart Gaetano a láváról? Persze, azt hiszi, hogy a láva épp oly símán, egyenletesen

fekszik az Aetnán, mint az utakon. Az ám, csakhogy az Aetna belsejében egész tömeg min-

denféle szörnyeteg tanyázik. Képzelje most már el, hogy a lávába főtt összes kígyók, sárká-

nyok, boszorkányok a lávával együtt kiömlenek, amikor a hegy kitör. Ilyenkor fetrengnek,

nyüzsögnek, csúsznak, kígyóznak össze-vissza és igyekeznek a hideg földre jutni, de nagy

kínjaikban útját állják egymásnak, mígnem a láva megmerevedik körülöttük. Akkor aztán már

nem tudnak menekülni. Soha, soha.

A láva egyébként nem oly sivár, mint vélné. Fű ugyan nem nő ott, de akad különféle más

látnivaló. Bizonyára nem tudná kitalálni, hogy micsoda. Mi lehet például ez: tapogatódzik

fölfelé, majd lekonyul, hajladozik s az ég felé kapaszkodik. Jár a térdén, a fején, a könyökén.

Föl- és lemászik a völgyek falán, merő csipkézett bütyök a teste, pókhálóköpönyeget visel,

poros a parókája, meggörbül s elnyúlik akár a féreg. Nem más ez, mint a kaktusz. Tudja-e,

hogy a kaktusz kitelepszik a lávára s termővé teszi a földet, mint valami földmívelő? A ficus

indicán kívül semmi más nem tud ura lenni a lávának.

Az öregasszony József páterra tekintett és huncutmódra nevetett. A kaktusz a legnagyobb

kópé, aki csak él az Aetnán. De nemcsak kópé, saracén is, mert rabszolganőket tart. Mihelyt

ugyanis a kaktusz valahol megvetette a lábát, egy mandulafának kell mellette teremnie. A

mandulafák finom, ragyogó dámák. Nem igen mernek kivonulni a fekete sivárságba, de ez

17

nem segít rajtuk. Ki kell vonulniok. Ó, mi mindent láthatna Gaetano, ha oda eljönne! Mikor

tavasszal a fehér mandulafák ott állnak a fekete földben, a szürke kaktuszok között, szépségük

annyira teli van ártatlansággal, hogy az ember elrablott hercegkisasszonyokként meg tudná

siratni őket.

Most azonban illik végre megtudni, hol is van a Monte Chiaro. Hát ennek a fekete völgynek

alapjából emelkedik az ég felé. Donna Elisa kísérletet tett, hogy esernyőjét egyenesen meg-

állítsa a földön: így áll ott. Egészen egyenesen. S aminő fekete a völgy, olyan zöld a Monte

Chiaro. Úton-útfélen pálmák, indás növények. Olyan a hegy, mint valami gazdag nő, aki

nagyvirágos hálóköntöst visel; olyan, mint egy király, koronával a fején. Mert egész Diamantét

a csúcsán hordja.

Mielőtt még Donna Elisa idáig ért meséjében, Gaetano nagy kedvet érzett ahhoz, hogy a néni

kezét megfogja. Vajjon lehetséges volna-e ez? Igen, sikerülhet. Magához vonta kezét, mint

valami rablott kincset. De most mit csináljon vele? Tán megsimogassa? Ha egyik ujjával

megpróbálná, tán nem is venné a néni észre? Sőt, tán akkor sem venné észre, ha két ujjával

tenné ezt. Esetleg az egész kezét is megcsókolhatná? A néni csak beszélt és beszélt. Nem vett

észre semmit.

Tömérdek mondanivalója volt. No és ilyen vidám históriát, mint ez a Diamantéről szóló

történet!

Elmondta, hogy a város valamikor lenn terült el, a völgy ölében. De jött a láva s tűzvörösen

körül pillantott a völgy elején. Mi történt a következő napon? A város nagy sietve hátára,

fejére, hóna alá kapta házait s fenntermett a Monte Chiaron, amely éppen közel volt.

Tekervényes vonalban ugrott fel a hegyre. Mikor elég magasan volt, lehányta a város egyik

kapuját s falának egy kis darabját. Aztán csigavonalban szökdelt a hegy körül és mindenüvé

házakat szórt. A szegény emberek háza úgy gurult, ahogy akart. Nem volt idő emiatt aggódni.

Egyebet nem lehetett kívánni, mint szűk, szabálytalan, szögletes utcákat. Az országút csiga-

vonalban haladt körös-körül, ahogy a város egykor a hegy derekát végig taposta. Itt egy

templomot, ott egy palotát hagyott el. Annyi rend mégis volt, hogy a legszebb épületek a

legmagasabbra kerültek. Amint a város elérte a hegytetőt, széles piacot terített szét, ahová

lerakta a városházát, a dómot s az ősi palazzo Geraci-t.

Ha Gaetano vele tartana, elvinné a hegytetőre, a főtérre s megmutatná, minő földbirtokai

voltak az Alagonáknak az Aetnán meg Catania síkságán és hol állt egykor váruk a fennsíkon.

Ezt mind látni lehet onnan és még sok mást is - tudniillik az egész tengert.

Gaetanónak fel se tűnt, hogy az öregasszony oly régóta beszél; de József páter, aki máskor

valóban nem volt türelmetlen, most teljes szelídséggel megjegyezte: - Tehát donna Elisa,

elértünk végre az ön otthonába!

Donna Elisa biztosította József pátert, hogy nála nincs semmi különös látnivaló. Amit

Gaetanónak mindenekelőtt meg szeretne mutatni, az legfeljebb a korzón levő nagy háza,

melyet nyári palotának neveznek. Nem oly szép, mint a palazzo Geraci, de nagy. Mikor a régi

Alagonák még hatalomban és tekintélyben éltek, nyáridőtájt mindig ide költöztek át, hogy az

Aetna havához közelebb legyenek. Igen - ismételte - az utca felől nincs rajta semmi érdekes;

de gyönyörű udvara van, mindkét emeleten nyílt oszlopsorral. A tetején meg terrasz terpesz-

kedik, amely kék és fehér kövekkel van kirakva s minden kő az Alagonák égetett címerét

viseli. Nem volna-e kedve Gaetanónak eljönni s mindezt megnézni?

Gaetano arra gondolt, hogy donna Elisa odahaza bizonyára megszokta, hogy gyermekek

járjanak hozzá s ölébe üljenek. Talán nem venné észre, ha ő is így tenne? Megpróbálta. Nem

is csalódott. A néni hozzá volt szokva. Nem vett észre semmit.

18

Donna Elisa egyre csak a palotájáról beszélt. Van ott egy nagy díszterem, melyben a régi

Alagonák táncolni, szórakozni szoktak. Van egy másik nagyterem, gallériával a zenészek

számára; régi bútorok állnak itt; ingaórák, melyek apró, fehér alabastrom-templomokhoz

hasonlóan fekete ébenfa talapzaton nyugszanak. A díszterem lakatlan, de Gaetanót mégis

elvinné oda. Persze, Gaetano azt hiszi, hogy ő maga is a nyári palotában lakik? Ó, dehogy.

Testvére lakik ott, don Ferrante, a kereskedő. A földszinten boltja van neki s mivel még nem

feleséges ember, fenn minden úgy áll, ahogy régen.

Az öregasszony gondolatait családi viszonyai teljesen lekötötték. Arca erős barna színe

mellett is kissé kipirult s szemöldökét egyszer-másszor fölötte furcsán fölhúzta. Arról szólt,

mint folyik a sora.

Az ő háza majdnem a legkisebb az egész városban. Épp szemben áll a nyári palotával, de ez

aztán minden kiválósága. Benne van kicsinyke boltja, melyben érmeket, viaszgyertyákat s

más egyebet árul, ami az istentisztelethez tartozik. De - tisztelet páter Józsefnek - ennél az

üzletnél ma már nem igen lehet keresni, ha tán régebben lehetett is. A bolt mögött van egy kis

műhely. Itt tartózkodott egykor az ura s metszette a szentképeket, meg a rózsafüzérszemeket;

signor Antonelli ugyanis művész volt. A műhely mögött van egy-két apró egérlyuknyi ka-

mara, amelyekben alig lehet megfordulni s csak összekuporodva lehet leülni, mint a királyok

hajdani tömlöceiben. Egy lépcsővel feljebb néhány kis tyúkól van. Az egyikben ő kevéske

szalmából fészket formált s egy-két lécet feszített ki. Bizony, ez lenne Gaetano szobácskája,

ha eljönne.

Gaetano azt gondolja, jó volna megsímogatni a néni arcát. Úgyis nagyon szomorú lesz majd,

ha nem fog vele utazni. Talán egy kicsit megsímogathatná. Lopva páter József felé pillantott.

Páter József csak állt a helyén, földre szegezte tekintetét és sóhajtozott, mint ez már szokása

volt. Nem gondolt Gaetanóval s a néni, a néni mit sem vett észre.

Arról beszélt, hogy egy szolgálója van, névszerint Pacifica s egy szolgája, kinek Luca a neve.

Kevés hasznukat látja, mert Pacifica már elaggott s mióta meg is siketült, olyan ingerlékeny,

hogy a boltban nem tud segíteni. Luca tulajdonképen fametsző volna, akinek szenteket

kellene faragnia, hogy aztán ő eladhassa, de sehogysem tud nyugton maradni a műhelyben,

egyre a kertben jár s várja a virágok nyílását. Mert kertjük is van odafenn a Monte Chiare

sziklaföldjében. Persze nem szabad azt hinnie, hogy valami különöset talál ezen a kerten.

Nála semmi sem olyan szép, mint a kolostorban, ezt bizonyára tudja Gaetano. Mégis, nagyon

szeretné, ha kis öccse nála volna, mert hisz egyike ő is az ősi Alagonáknak. Odahaza Lucával

meg Pacificával hármasban gyakran mondogatták: - Mit bánjuk, ha még több lesz is a gon-

dunk, csak jőjjön, jőjjön közibénk. - A Madonna tudja, hogy a gondokkal nem törődnének.

Most hát az a kérdés, nélkülözne-e egyet-mást azért, hogy nála lakhassék?

A beszélgetésnek ezzel vége szakadt, páter József megkérdezte Gaetanót, mit felel minderre.

- A rektor azt kívánja, - jegyezte meg páter József, - hogy Gaetano maga határozzon. Nincs

ellenvetésünk, ha ki akar lépni a világba, mivel családjának ő az utolsó sarjadéka.

Gaetanó lassan lecsúszott Donna Elisa öléből. Felelnie kell. Csakhogy ez nem oly könnyű.

Nagyon nehéz lett volna a signorának nem-et mondani.

Páter József segítségére jött a fiúnak.

- Kérd meg, Gaetanó, a signorát, hogy néhány óra mulva adhass feleletet. - A fiúnak sohasem

volt más gondolata, csak az, hogy szerzetes legyen! - szólt magyarázólag donna Elisához.

Az öregasszony felállott, fogta az esernyőjét s azon volt, hogy jókedvűnek lássék; de szemét

könnyek borították.

19

- Persze, persze, gondolkozási időt kell adnom, - mondta. - Ám, ha ismerné Diamantét, nem

volna erre szüksége. Most csak parasztok laknak ott, egykor azonban volt a városban püspök

is, sok pap és tömérdek szerzetes. Elszármaztak valahová, de feledésbe nem mentek. Az

időtől fogva Diamante még mindig szent város. Több ünnepet megülnek ott, mint akárhol

másutt; egész sereg szent van ott s még manapság is igen-igen sok zarándok jön oda. Aki

Diamanteban lakott, Istent el nem felejtheti. Hisz Gaetanó különben félig már pap. Hát egész

nyugodtan eljöhetne. De, jól van, gondolja meg a dolgot. Holnap újból eljön érte.

Gaetano nagyon illetlenül viselkedett. Elfordult a nénitől s kiszaladt az ajtón. Egy szóval se

mondta, hogy hálás azért, hogy meglátogatta. Tudta, hogy páter József nem ezt várta tőle; de

nem tehetett máskép. Ha a nagy Mongibellóra gondol, melyet soha meg nem láthat és Donna

Elisára, aki sohasem jön vissza és az iskolára, a csukott kolostorkapura és az egész elzárt

életre, - elszorul a szíve. Akármit is várt tőle páter József, ki kellett szaladnia.

Ideje is volt. Alig tett Gaetano az ajtón kívül tíz lépést, elfogta a sírás. Úgy szánta donna

Elisát! Magában kell hazautaznia! Nem kísérheti el!

Hallotta, hogy páter József közeledik. A falhoz szorította arcát. Csak zokogását tudta volna

elfojtani!

Páter József odaért s rendes szokása szerint sóhajtozott, dünnyögött. Megállt Gaetano mellett

s mélyebben sóhajtott, mint valaha.

- A Mongibello, a Mongibello, - mondta páter József, - a Mongibellónak senki sem állhat ellen.

Gaetano válaszképpen még hevesebben zokogott.

- A hegy hívja, - mormogta páter József. - A Mongibello olyan, mint maga a nagy világ;

megvan ott a földnek minden szépsége, pompája, dús növényzete, délibábja, csodája. Igen, az

egész világ jelent itt meg és csalogatja ezt a fiút.

Gaetano érezte, hogy páter József igazat mond. Mintha a föld kiterjesztette volna karjait

utána, hogy megfogja. Úgy érezte, hogy a falba kell kapaszkodnia, ha nem akarja, hogy

elragadják.

- Jobb lesz, ha meglátja a világot, - mondta páter József. - Ha a kolostorban maradna,

állandóan a világ után sóhajtoznék. De ha megismeri a világot, tán ismét az ég után fog

vágyakozni.

Gaetano még nem értette meg, mire gondolt páter József, amikor egyszerre érezte, hogy

valaki karjaiba emeli, visszaviszi a fogadóterembe s donna Elisa ölébe helyezi.

- Meghódította, donna Elisa, vigye hát magával, - szólt páter József. - Mutassa meg neki a

Mongibellót. Legyen rajta, hogy magánál tudja tartani.

Amint Gaetano újból donna Elisa ölében volt, oly boldognak érezte magát, hogy lehetet-

lenségnek tünt fel előtte újból megszaladnia. Meg volt fogva. Mintha bement volna a

Mongibello falai közé s a hegy bezárult volna mögötte.

II.

Fra Gaetano.

Egy hónapot töltött már Gaetano donna Elisánál s oly boldog volt, amilyen boldog csak gyer-

mek tud lenni. Donna Elisával utaznia olyan volt, mintha gazellák és paradicsommadarak közt

időzött volna; de vele lakni: mintha folyton aranytrónon hordoznák s napernyőkkel vetnének

köréje árnyékot.

20

Majd eljött Diamanteba Gondo, a híres franciskánus páter. Donna Elisa és Gaetano felmentek

a nagy piacra és meghallgatták. Mert páter Gondo sohasem prédikált a templomban, hanem a

hívőket a piaci kútnál vagy a város kapujánál gyűjtötte össze.

Az egész piacon nyüzsögtek az emberek, Gaetano, aki a városház lépcsőjének korlátjain ült,

tisztán láthatta a kút medencéjén álló páter Gondót. Az járt a fejében, igaz lehet-e, hogy a

barát tüskeinget hord a csuhája alatt s hogy az a kötél, melyet teste körül visel, tele van

csomóval, meg vasszöggel, hogy vezeklésére szolgáljon.

Gaetano nem értette, amit páter Gondo beszélt, de megborzongott arra a gondolatra, hogy

szentet lát maga előtt.

Miután a páter körülbelül egy óra hosszat prédikált, egy kézmozdulattal jelezte, hogy néhány

pillanatra ki akarja pihenni magát. Leszállott a kút medencéjéről, leült s arcát kezeibe temette.

Mialatt ott ült, Gaetano fülét tompa zúgás ütötte meg. Soha még ilyet nem hallott. Körül-

nézett, hogy megtudja, mi az? A nép volt, mely egyre azt mondogatta: - Légy áldott, áldott,

áldott! - Mindnyájan egyszerre ismételték.

A legtöbben csak suttogták, mormolták, senki sem kiáltott hangosan, ehhez túlságosan nagy

volt az áhitatosságuk. Ahányan voltak, egyszerre megtalálták ugyanazt a szót: - Légy áldott,

áldott, áldott, - hangzott a széles téren. - Legyen áldott az ajkad, legyen áldott a nyelved,

legyen áldott a szíved.

Tompán, a könnyektől s a megindulástól fojtottan hangzottak a szavak; mégis úgy tünt fel,

mintha hatalmas vihar tört volna keresztül a levegőn. Olyan volt, mintha ezernyi tengeri

kagyló zúgott volna egyszerre.

Ez sokkal jobban megragadta Gaetanót, mint a barát prédikációja. Nem tudta, mitévő legyen;

a halk zúgás megindulással töltötte el s mintha fojtogatta volna. Felkapaszkodott a vasros-

télyra, kihajolt az alant állók fölé, s ugyanazt kiabálta, amit a többiek; de sokkal hangosabban,

úgy, hogy kiáltása túlszárnyalta a többiek szavát.

Donna Elisa is meghallotta s úgy látszott, haragudott érte. Nem akart tovább maradni, lehúzta

Gaetanót helyéről s hazament vele.

Éjszaka Gaetano felkelt ágyából. Magára kapta ruháját, holmiját batyúba kötötte, fejébe vágta

kalapját s lábbelijét a hóna alá csapta. El akart szökni. Nem tudta kibírni, hogy donna Elisánál

maradjon.

Mióta páter Gondót hallotta, Diamante és a Mongibello elvesztette előtte értékét. Minden

semmiségnek tűnt fel előtte ahhoz képest, hogy páter Gondóhoz hasonló legyen s az emberek

reá is áldást könyörögjenek. Nem tudott élni ama gondolat nélkül, hogy egykor majd a piaci

kútnál fog ülni s legendákat fog mesélni.

De ha továbbra is Donna Elisa kertjében maradna s pusztítaná a barackot, narancsot, sosem

hallhatná az emberek tengerének zúgását maga körül. Mennie kellett, hogy remete legyen az

Aetnán, valamelyik nagy barlangban lakjék, gyökerekkel s gyümölccsel táplálkozzék. Nem

szabad többé emberek közt tartózkodnia, haját nyírnia s piszkos rongyoknál egyebet nem

szabad testén viselnie. Tíz vagy húsz év mulva olyan lenne külsejében, mint egy állat, de úgy

beszélne, mint egy angyal.

Egész más dolog ez, mint bársonyruhában járni s finom kalapot viselni, mint most. Más ez,

mint donna Elisa mellett a boltban üldögélni, a szenteket egyenkint leemelni a polcról s

hallgatni, mi mindent műveltek azok életükben. Több ízben fogott már kést meg egy darab fát

s megpróbálta, hogy valamelyik szentnek szobrát kifaragja. Ez azonban nehéz mesterség s

21

még sokkal nehezebb az, hogy az ember maga váljék szentté. De nem rettegett a lemondások-

tól és nehézségektől.

Kilopódzott szobájából, áthaladt a padláson s lement a lépcsőn. Most még a bolton keresztül

az utcára kellett kijutnia; de a lépcső utolsó fokán megállt. A lépcsőtől balra, az ajtónyíláson

halvány lámpafény szűrődött keresztül.

Ez az ajtó donna Elisa szobájába vezetett. Gaetano nem mert kimenni, mert nevelőanyjánál

világosság volt. Az öregasszony nem aludt, ennélfogva meghallotta volna, ha a boltajtó nehéz

reteszét félretolja. Csendesen leült az egyik lépcsőfokra és várt.

Hirtelen megvillant gondolatai közt, hogy donna Elisának bizonyára azért kell a késő éjszaká-

ban virrasztva dolgoznia, mert máskép nem tudna számára táplálékot s ruhát szerezni. Nagyon

meghatotta, hogy donna Elisa nagy szeretetében ilyet cselekszik. Megértette, mekkora szomo-

rúságot okozna neki, ha most elmenne.

Ahogy ez eszébe jutott, elpityeredett.

De nyomban harag fogta el donna Elisa iránt. Hogy is lehet oly együgyű: búsul, mert ő

elmegy. Hiszen nagy-nagy öröm volna ránézve is, ha Gaetanóból szent ember válnék. Ez

lenne legszebb jutalma azért, hogy eljött Palermóba s őt magával hozta.

Mialatt donna Elisát képzeletben ilyenképp vigasztalni próbálta, sírása mind hevesebbé vált.

A dolog nagyon fájna Donna Elisának; meg se tudná érteni, micsoda öröm vár reá.

Pedig nem kellene szomorkodnia. Csak tíz évig élne Gaetano ott a hegyen, akkor mint Fra

Gaetano, a híres remete, visszatérne. Páter Gondóhoz hasonlóan nagy embertömeg követné

lépteit Diamante utcáin. Mindenfelé zászlók lengenének s valamennyi ház takarókkal,

szőnyegekkel, virágkoszorúkkal volna diszítve. Megállapodnék donna Elisa boltja előtt és az

öregasszony nem ismerne rá, hanem le akarna térdepelni. Ez azonban nem történnék meg,

mert ő maga esnék térdre donna Elisa előtt s arra kérné, bocsássa meg, hogy tíz évvel előbb

megszökött tőle. - Gaetano, - felelné erre donna Elisa, - te az örömök tengerét hoztad nekem

ajándékul a fájdalmak kicsiny patakjáért. Én ne bocsájtanék meg neked?

Gaetano mindezt maga előtt látta; oly szép volt ez, hogy sírdogálása görcsös zokogásba

fulladt. Csak attól félt, hogy donna Elisa meghallhatja keserves sírását, kijön és meglepi.

Akkor aztán nem engedné elmenni. Beszélnie kell vele okosan. Szerezhetne-e neki valamikor

nagy örömet, ha most el nem megy?

De nemcsak Donna Elisáról van szó. Itt van Luca és Pacifica, ezeket épp oly boldog öröm

töltené el, ha ő szent emberként térne vissza.

Valamennyien követnék a főtérre. Ott még több zászló lengene, mint az utcákon és Gaetano a

városháza lépcsőjéről beszédet mondana. Valamennyi utcából, utcasarokról özönlenék a nép.

Akkor Gaetano prédikációban szólna az emberekhez. És mindnyájan térdre borulnának s ezt

kiáltanák: - Áldj meg minket, Fra Gaetano, áldj meg minket!

Sohasem menne el többé Diamanteből. A nagy lépcsősor tövében, donna Elisa boltjával

szemközt ütné fel tanyáját.

Betegeket hoznának hozzá s a szomorúak zarándokutat tennének hajlékáig.

Ha Diamante sindaco-ja arra járna, megcsókolná Gaetano kezét.

Donna Elisa a boltjában Gaetano szobrát árusítaná.

22

Donna Elisa keresztlánya, Giannita, meghajtaná magát Gaetano előtt és soha többé nem

merné őt ostoba «barátká»-nak nevezni.

Donna Elisa végtelenül boldog lenne.

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Ah...

Gaetano felébredt s felpattant helyéből. Fényes reggel volt; donna Elisa Pacificával együtt

előtte állott s őt nézte. Gaetano a lépcsőn ült, cipője az ölében, kalapja a fején, batyuja a

lábainál. Mind a két nő sírt.

- El akart szökni! - mondták.

- Minek ülsz itt? Gaetano.

- El akartam szökni, donna Elisa!

Gaetano jókedvében volt. Oly hetykén válaszolt, mintha a világ legtermészetesebb

cselekedetét akarta volna elkövetni.

- Elszökni? - álmélkodott donna Elisa.

- Az Aetnára akartam menni, hogy remete legyek.

- És minek ülsz most itt?

- Magam sem tudom, donna Elisa; valószinűleg elaludtam.

Donna Elisa csak jelezte, mennyire szomorú. Két kezét a szívére szorította, mintha félelmes

gyötrelmei lennének és sírt keservesen.

- De most itt maradok, - mondta Gaetano.

- Itt maradsz? - kiáltotta donna Elisa. - Miattam akár el is mehetsz! Nézz rá, Pacifica, ilyenek

a hálátlanok! Nem is Alagona ez a fiú. Kalandor!

Gaetanónak fejébe szállt a vér. Felemelkedett helyéből s kezével oly mozdulatot tett, hogy

donna Elisa elcsodálkozott. Családja valamennyi tagjának viselkedésében benne volt ez a

mozdulat. Ilyen volt apja, öregapja; fölismerte benne az Alagona-család összes hatalmas

alakjait.

- Azért beszél maga így, donna Elisa, - szólt a fiú, - mert nem tud semmit. Igen, igen, nem tud

semmit, nem tudja, miért kell Istennek szolgálnom. De jól van, tudja hát meg! Lássa, még

régen történt. Apám, anyám nagyon szegény volt, nem volt mit ennünk s ekkor apám elment,

hogy munka után nézzen. De sohasem jött vissza többé. Anyám s mi gyermekek közel

voltunk az éhenhaláshoz. Anyám végre így szólt: Menjünk, keressük meg apát! Mentünk.

Közben beesteledett, nagy zivatar támadt, egy helyen egész folyóvá dagadt a víz az út köze-

pén. Anyám megkérdezte egy házban, nem adnának-e éjjeli szállást, de kikergettek bennün-

ket. Az úton álltunk és sírtunk. Ekkor anyám felkötötte a szoknyáit s belegázolt az úton

tovaszáguldó folyamba. Kisebbik hugomat a karján vitte, a nagyobbiknak kezét fogta, a fején

meg egy nagy batyút vitt. Én, ahogy tudtam, mögötte baktattam. Láttam, hogy anyám

megbotlott. Amit a fején hordott, lehullott a vízbe, ő utánakapott s eközben elejtette kisebbik

hugomat. Most ezt akarta megmenteni, de ekkor meg a másik lánykát ragadta el a víz. Rohant

lányai után s az ár magával vitte őt is. Engem szorongás fogott el s partra ugrottam. Páter

József azt mondta, azért menekültem meg, hogy szolgáljam Istent a megboldogultakért s

imádkozzam értük. Ezért akartam eleinte szerzetes lenni s akartam most az Aetnára menni,

hogy remete legyek. Már ez nem megy máskép, donna Elisa, Istennek kell szolgálnom!

23

Donna Elisa valósággal megrendült. - Jó, jó, Gaetano, - mondta, - de mikor ez úgy fáj nekem!

Nem akarom, hogy elhagyj!

- Hiszen nem is megyek el, - felelt Gaetano. Igen jókedvű volt, úgyszólván nevethetnékje

támadt. - Nem megyek el!

- Beszéljek talán a tisztelendő úrral, hogy küldjenek szemináriumba? - kérdé donna Elisa

alázatosan.

- Nem értett meg, donna Elisa, nem értett meg. Hiszen mondom, hogy nem akarom magát

elhagyni. Egészen más valamit okoskodtam ki.

- Mit okoskodtál ki? - faggatódzott az öreg asszony fájdalmas hangon.

- Mit gondol, mit tettem, mialatt a lépcsőn ültem? Álmodtam, donna Elisa. Az álmodtam,

hogy épp szökni akarok. A boltban álltam s ajtait próbáltam kinyitni, de annyi lakat volt

rajtuk, hogy sehogy sem tudtam boldogulni. Sötét volt körülöttem, egyik lakat a másik után

pattant fel, de egyre több támadt helyettük. Félelmes lármát csináltam s az járt a fejemben:

No, most mindjárt jön donna Elisa! - mikor végre az ajtó megnyilt s én ki akartam sietni. De

épp ekkor éreztem nyakam körül a maga kezét. Visszarántott. Én rúgtam-kapáltam, meg is

ütöttem magát, mert semmikép sem akartam visszatérni. Magánál gyertya volt, donna Elisa.

Egyszerre látom ám, hogy maga nem is donna Elisa, hanem az édesanyám. Nem mertem

tovább ellenkezni, félelem fogott el, mert hisz anyám már meghalt. Ekkor anyám fogta a

batyumat s kezdte belőle kiszedni, ami benne volt. Közben mosolygott s boldognak látszott.

Megörültem, hogy nem haragszik rám. Nagyon különös volt, hogy mit szedett ki a batyum-

ból: Mind-mind azokat a kis szenteket, amiket a boltban üldögélve faragtam. Nagyon szépek

voltak. - Tudsz te ilyen szép szobrokat faragni, Gaetano? - kérdé. - Tudok, - válaszoltam. -

Akkor ezzel szolgálhatsz Istennek, - mondta. - Nem kell elhagynom donna Elisát? - Nem, -

felelte anyám. - Épp, mikor ezt mondta, ébresztett fel engem maga, donna Elisa.

Gaetano diadalmasan tekintett nevelőanyjára.

- Mit akart anyád ezzel?

Gaetano hátraszegte fejét s nevetett.

- Anyám arra gondolt, hogy taníttasson ki engem donna Elisa; hadd tudjak szép angyal-

szobrokat faragni és szolgálhassak ezzel Istennek!

III.

A «keresztelő testvér».

Szicilia gyönyörű szigetén, ahol az ősi szokások inkább fennmaradnak, mint a délen bárhol,

általános szokás, hogy minden ember már gyermekkorában «keresztelő testvért» választ

magának, aki, majd ha évek multán arra kerül a sor, gyermekét keresztvíz alá tartsa.

De távolról sem ez az egyedüli haszna ennek a viszonynak. A keresztelő testvéreknek

szeretniök kell egymást, bosszút kell állniok egymásért. Keresztelő testvére füleire mindenki

rábízhatja titkait. Pénzt, szerelmet adhat kezére, anélkül, hogy csalódnék. Keresztelő testvérek

hívek egymáshoz, mintha csak egy anyától születtek volna: mivelhogy szövetségüket don

Giovanni Battista, minden szentek leghatalmasabbika előtt kötik meg.

Szokás az is, hogy szegény emberek elviszik növendék gyermekeiket a gazdagokhoz s

megkérik őket, adják gyermekeiket keresztelő testvérül az ő kis fiukhoz, vagy lányukhoz.

Kedves látvány, mikor a keresztelő szentnek névnapján az ünneplő ruhába öltözött apró

24

gyermekek bevándorolják az egész várost, hogy keresztelő testvért keressenek maguknak. Ha

a szülőknek sikerül jómódú keresztelő testvért fogni csemetéik számára, oly boldogok, mintha

legalább is földbirtokot hagytak volna neki örökségül.

Mikor Gaetano Diamantéba került, gyakran eljárt donna Elisa boltjába egy kis lány. Vörös

köpenykét viselt, hegyes csuklyát, mely alól nyolc tömött fekete hajfürtöcskéje kandikált elő.

Giannitának hívták s a gyümölcsárús Oliviának volt a lánya. Keresztvízre donna Elisa tartotta,

aki mindannyiszor gondolt reá, valahányszor jót tehetett vele.

Don Giovanni Battista napján donna Elisa kocsit szerzett s Cataniába hajtatott; ez Diamante-

től négy mérföldnyire van. Magával vitte Giannitát is, mindketten ünnepi ruhájukban voltak.

Donna Elisa gyöngyös fekete selyemruhát viselt, Giannita pedig fehér tüllruhát, melyet

virágos fodor szegélyezett. A lányka kezében virággal megrakott kosár volt s a virágok közt

egy gránátalma.

Az útjuk jól telt el. Mikor végre elérkeztek a fekete lávaföldön csillogó fehér Cataniába, a

város egyik legszebb palotája elé hajtattak.

Nagy, magas épület volt ez, a szegény kis Giannita valósággal megrémült, mikor be kellett

lépnie a kapun. Donna Elisa azonban vidáman haladt előre. Palmeri lovag és felesége elé

mentek, akiké a ház volt.

Donna Elisa arra emlékeztette signora Palmerit, hogy ifjúkori barátnők volnának s kérte,

engedje meg, hogy Giannita keresztelő testvére lehessen kis lányának.

Signora Palmeri készséggel beleegyezett. A kis signorát beszólították. Olyan volt, mint

valami finom selyemből, velencei csipkéből való kis csoda, kerek, barna szemekkel s dús erős

hajjal. Kicsiny teste annyira keskenynek és vékonynak tünt fel, hogy alig lehetett észrevenni.

Giannita feléje nyújtotta virágos kosarát, melyet a kis signorina szívesen fogadott. Hosszan,

elgondolkozva tekintett Giannitára, körüljárta s különösen tetszettek neki egyszerű, síma

hajfürtjei. Miután ezzel betelt a nézése, késért szaladt, kettészelte a gránátalmát s egyik felét

Giannitának adta. Amíg az almát ették, kézen fogták egymást s egy versikét mondtak, mely a

többek közt így szólt:

Testvér, testvér, jó testvérkém,

Én a tied, te az enyém!

Tied házam, poharam,

Boldogságom, jutalmam,

Tied üdvösségem!

Azután csókot váltottak s keresztelő testvérnek szólították egymást.

- Most már sohasem szabad engem cserbenhagynod, - mondta a kis signorina. Mindketten

igen komolyan s meghatottan viselkedtek.

Egy-kettőre olyan jó barátnők lettek, hogy sírva fakadtak, mikor el kellett válniok.

De azután elmult tizenkét év, mindketten a maguk külön világában éltek s nem látták többé

egymást. Ezidő alatt Giannita békésen élt szülői házában s egyszer sem került Cataniába.

Ekkor azonban csodálatos dolog történt. Egy délután Giannita az anyja boltjából nyíló

szobában üldögélt és hímzett. Nagyon ügyes volt ebben, néha valósággal túlhalmozták mun-

kával. De a hímzés rontja az ember szemét s mivel már alkonyodott, Giannita kissé kinyitotta

a boltba nyíló ajtót, hogy több világosság áradjon szobájába.

Alig ütötte el a négy órát, az öreg özvegy molnárné, Alfari Róza haladt el a bolt előtt. Donna

Olivia boltja, ha az utcáról nézték, igen csalogató képet nyújtott. Az ember tekintete a nyitott

25

ajtón keresztül elvillant a friss zöldségfélével teli kosarakon, tarka gyümölcsökön; a háttérből

Giannita szép fejének körvonalai tüntek szembe. Alfari Róza megállt s beszédbe ereszkedett

donna Oliviával, csak azért, mert a boltja oly hivogató volt.

Alfari Róza örökké kesergett, panaszkodott. Most is fölötte rossz hangulatban volt, mert a

legközelebbi éjszakán egymagában Cataniába kellett volna utaznia.

- Hát nem szerencsétlenségem, - mondta, - hogy a póstakocsi nem megy keresztül tíz óra előtt

Diamantén? Útközben biztosan elalszom s biztosan szerét ejtik, hogy ellopják a pénzemet.

Aztán mit csináljak éjjel két órakor Cataniában?

Ekkor Giannita hirtelen kikiáltott a boltból:

- Nem vinne magával Cataniába, donna Alfari?

Inkább tréfából tette ezt a kérdést; nem is várt feleletet.

De Alfari Róza sietve szaván fogta.

- Istenem, hát igazán elkísérnél, lányom? Igazán elkísérnél?

Giannita kilépett a boltajtón; elpirult örömében.

- El-e? - szólt, - hiszen tizenkét esztendeje nem jártam Cataniában!

Alfari Róza nagyon elégedett arcot öltött. Giannita nagy volt és erős, szemei ragyogtak az

elevenségtől s ajkain gondtalan mosoly ült. Pompás útitársnak kínálkozott.

- Készülj fel, lányom! - mondta az öreg asszony. - Velem jössz, ezen már nem változtatunk.

A következő napon Giannita Catania utcáin járt-kelt. Az egész idő alatt keresztelő testvérére

gondolt. Különös hangulat szállta meg, hogy oly közel volt hozzá. Giannita szerette keresztelő

testvérét, nemcsak azért, mert San Giovanni parancsolja, hogy szeressék egymást, hanem mert

az a selyemruhás kislány úgy élt a szeme előtt, mint a legszebb, amit valaha látott. Úgy-

szólván bálványozta barátnőjét.

Csak annyit tudott keresztelő testvéréről, hogy nem ment még férjhez s hogy Cataniában

lakik. Anyja meghalt. Ő még sem hagyta el apját, hanem mint a ház úrnője, mellette maradt.

- Ki kell találnom valamit, hogy láthassam, - gondolta Giannita.

Valahányszor egy elegáns fogat robogott el mellette, megvillant fejében: - Tán ő kocsikázik

benne? - Rámeredt a bennülőkre, vajjon nem hasonlít-e arra a dúshajú, kerekszemű kislányra.

Szíve heves dobogással kezdett verni. Mindig vágyódott keresztelő testvére után. Maga sem

volt még férjnél, mert egy fiatal képfaragó, Alagona Gaetano tetszett neki, de ez sohasem

árulta el, hogy érdeklődik iránta. Giannita emiatt gyakran haragudott s főkép az bántotta, hogy

nem hívhatja meg esküvőjére keresztelő testvérét.

Büszke volt keresztelő testvérére. Jobbnak tartotta magát másoknál, mivel neki ily előkelő

keresztelő testvére van. Ha felmenne hozzá, ha már a városban időzik, egész utazására fényt

árasztana ez a látogatás.

Miközben ezen járt a gondolatja, egy rikkancs szaladt el mellette.

- Giornale da Sicilia! - kiáltotta. - A Palmeri-eset. Nagy sikkasztás.

Az erős Giannita megragadta gallérjánál fogva a fiút, ahogy az előtte tova rohant.

- Mit kiabálsz? Te hazudsz, hazudsz! - Nem sok híjja volt, hogy megverte.

- Vegye meg az ujságomat, signorina, mielőtt megver, - szólt a fiú.

26

Giannita vett egy ujságot s olvasni kezdte. Nyomban szemébe ötlött a «Palmeri-pör».

- Mivel a dolog ma kerül tárgyalás elé, - írta az ujság, - itt adjuk a tények ismertetését.

Giannita mohón olvasott. Elolvasta újból s újból, amíg megértette. Nem volt testén egyetlen

izom, amely ne reszketett volna rémületében, midőn végre felfogta a dolgokat.

Keresztelő testvérének édesapja, akinek egykor nagy szőlőhegyei voltak, teljesen tönkrement;

a filokszera mindenét elpusztította. Ez még kisebb baj lett volna. De eltulajdonított jóté-

konysági pénzeket is, melyeknek kezelésével megbízták. Letartóztatták s ma tartják meg

fölötte a törvényszéki tárgyalást.

Giannita összegyűrte az ujságot, az utcára dobta s rátiport lábával. Nem érdemelt mást ez a

papirlap, ha csak ily híreket tudott adni.

Azután szinte leverten állt a helyén. Ilyet kellett megtudnia, mikor tizenkét év multán először

jön Cataniába. - Jó Istenem, - mondta, - nem valami titkos célzattal történt ez?

Otthon, Diamanteban, senkinek se jutott volna eszébe, hogy neki elmondja, ami itt megesett.

Nem Isten rendelése volt-e, hogy épp ennek a tárgyalásnak a napján kell itt lennie?

- Nézze csak, Alfari Róza, - mondta, - igazítsa el a dolgát, ahogy jónak látja, nekem fel kell

mennem a törvényszékre.

Volt valami határozottság Giannita viselkedésében. Semmi sem rendíthette meg. - Nem látja-e

be, hogy ezért a dologért, nem pedig a maga kedvéért adta Isten azt a gondolatot, hogy

magával Cataniába jőjjek? - mondta Alfari Rózának.

Egy pillanatig sem kételkedett abban, hogy valami természetfölötti tény előtt áll.

Alfari Róza végre útnak engedte. Giannita sok kérdezősködés után eljutott a törvényszéki

épületbe. Utcai gyerekek s kézművesek közt állt a nézőtéren s látta a vádlottak padján Palmeri

lovagot. Fehér bajuszú, hegyes szakállú, finom öreg úr volt. Nyomban ráismert.

Hallotta, hogy félesztendei fogságra ítélték. S ekkor Giannita egyre világosabban belátta,

hogy ő mint Isten küldöttje került ide. Most majd hasznomat veheti, keresztelő testvérem, -

gondolta magában.

Kiment újból az utcára s a palazzo Palmeri után kérdezősködött.

Útközben egy fogat hajtatott el mellette. Felpillantott s tekintete találkozott a benne ülő hölgy

szemével. Mintha valaki hirtelen azt súgta volna: ez a keresztelő testvéred! A kocsiban ülő

hölgy sápadt volt, magába rogyva ült helyén s esdeklő pillantással tekintett szét. Giannita

rögtön megszerette. - Gyakorta boldoggá tettél, mert sok örömet vártam tőled. Most megjutal-

mazlak érte! - mondta magában.

Miközben a palazzo Palmerihez vezető széles, fehér márványlépcsőn felfelé haladt, áhítatos

hangulat fogta meg Giannita lelkét; de nyomban kétség fogta el: - Mit akarhat a jó Isten, hogy

tegyek érte? Érte, aki akkora pompában nőtt fel? Nem tudja-e az Úr, hogy én csak a

Diamanteból való szegény Giannita vagyok?

Egyik szolgával beküldte üdvözletét a signorinának s azt üzente, hogy keresztelő testvére

beszélni akar vele.

Csodálkozott, mikor a szolga azzal tért vissza, hogy úrnője ma senkit sem fogadhat. Megelé-

gedjék ezzel a válasszal? Azt már nem.

- Mondja meg a signorinának, hogy egész nap itt várni fogok reá, mert minden áron kell vele

beszélnem!

27

- A signorina félóra mulva elhagyja a palotát, - felelt a szolga.

Giannita teljesen elvesztette nyugalmát.

- De hisz’ a keresztelő testvére vagyok, - érti? - a keresztelő testvére, - szólt a szolgához. -

Kell vele beszélnem!

A szolga mosolygott; nem is mozdult a helyéből.

Giannita azonban nem nyugodott meg az elutasításban. Őt Isten küldötte. Meg kell ezt értenie,

fel kell fognia, - mondta emelt hangon. - Ő Diamantéből való s tizenkét éve nem járt Cataniá-

ban. Még tegnap délután négy óráig nem is gondolt arra, hogy ide utazzék. Gondolja meg,

tegnap délután négyóráig.

A szolga nem mozdult.

Giannita éppen el akarta neki mesélni az egész dolgot, mikor az ajtó feltárult. Keresztelő

testvére ott állt a küszöbön.

- Ki beszél itt tegnap délután négy óráról? - kérdé.

- Egy idegen nő, signora Micaëla.

Giannita most ugyancsak felindult. Ő bizony nem idegen. Ő keresztelő testvére a signoriná-

nak. Giannitának hívják. Diamantéból való. Tizenkét év előtt donna Elisával járt itt a palo-

tában. Nem emlékszik reá a signorina? Nem jut eszébe, hogy annak idején egy gránátalmát

megfeleztek?

A signorina nem figyelt Giannitára.

- Mi történt tegnap délután négy órakor? - kérdé igen izgatottan.

- Akkor parancsolta meg az Úr, hogy felkeresselek, keresztelő testvér.

A signorina arcán rémület jelent meg.

- Jőjj velem, - mondta aggódva, hogy esetleg a szolga is meg ne hallja, amit Giannita mondani

akar.

Több szobán ment keresztül, mielőtt megállt volna. Aztán oly váratlanul fordult Giannitához,

hogy az összerezzent.

- Mondd meg hamar, - szólt. - Ne kínozz, mondd meg most nyomban!

A signorina épp oly magastermetű volt, mint Giannita, de egyébként csöppet sem hasonlított

hozzá. Alakja nemesebbnek látszott, de mintha ő, a nagyúri hölgy kevésbé tudott volna

uralkodni magán, mint Giannita, a falusi leányka. Minden érzését nyiltan az arcán viselte.

Nem is igyekezett elleplezni.

Giannita annyira elámult barátnője hevességén, hogy nem találta meg mindjárt a feleletéhez

szükséges szavakat.

Ekkor keresztelő testvére kétségbeesetten a magasba emelte karjait. A szavak ömlöttek ajkai-

ról. Azt mondta: tudja, hogy Giannita arra kapott megbízást, hogy újabb szerencsétlenségről

hozzon neki hírt. Ő tudja, hogy az Úr haragját vonta magára.

Giannita összecsapta kezeit. Hogy az Úr rája haragudnék? Ellenkezőleg, épp ellenkezőleg!

- Mégis, mégis, úgy van, - mondta signorina Palmeri. - S mintha titkon félt volna Giannita

híreitől, nyomban tovább beszélt. Giannitát nem engedte szóhoz jutni, minduntalan félbe-

szakította szavait. A legutóbbi napok eseményei annyira megrázták, hogy már nem volt ereje

önmagát féken tartani.

28

Giannita meg fogja érteni, miért sújtja őt az Isten haragja, - mondta. Félelmes bűn terheli

lelkét. Elhagyta, elárulta apját. Giannita bizonyára ismeri a negyedik parancsolatot. Majd

önmagát is félbeszakította azzal az újból való heves kérdéssel, miért nem mondja már el

Giannita azt, amit közölni akar. Úgy sem vár rossznál egyebet, mindenre el van készülve.

Csakhogy a szegény Giannita nem tudott szóhoz jutni. Mihelyt beszédbe fogott, aggodalom

fogta el a signorinát s belevágott szavaiba. Elmondta a saját élete történetét, mintha ezzel

akarta volna megindítani Giannitát, hogy ne legyen szigorú iránta.

Ne gondolja Giannita, hogy ő azért szerencsétlen, mert elvesztette fogatját, színházbeli

páholyát, szép ruháit, cselédségét s a feje fölötti hajlékot. Nem is azért, hogy minden barátja

elhidegült iránta s most nem tudja, merre keressen menedéket. Még azt is elviselné, hogy az

egész világ előtt szégyelnie kell magát s nem mer senkinek az arcába nézni.

Sokkal nagyobb ezeknél az ő baja.

Leült s egy pillanatra elhallgatott; szorongásában ide-oda hajladozott a teste. Ahogy azonban

Giannita megszólalt, újból a szavába kapott. Giannita el sem tudja képzelni, mennyire szereti

őt az édesapja. Akár egy hercegnőt, örökös fénnyel, pompával vette körül. Ő maga nem sokat

tett édesapjáért. Hagyta, hogy napról-napra új szórakozásokat találjon ki leánya számára. Nem

is volt áldozat reá nézve az, hogy nem ment férjhez, mert embert soha még úgy nem szeretett,

mint édesapját, a saját otthona különben is sokkal fényesebb volt, mint akárki másé.

Egy napon aztán bejött hozzá édesapja s így szólt: - Engem le akarnak tartóztatni. Azt

mondják, loptam, de ez nem igaz. - Ő hitt neki és segítette is abban, hogy elrejtőzhessék a

karabinierek elől. Hiába nyomozták Cataniában, az Aetnán s egész Sziciliában. De miután a

rendőrség sehogy sem tudott Palmerinek a nyomára akadni, az emberek sugdolódzni kezdtek.

- Persze, nagy úr, - mondták. - A nagy urak oltalmukba vették, máskülönben a rendőrség

régen megtalálta volna. - Aztán egyszer ellátogatott hozzá a cataniai prefektus. Ő nevetve

fogadta. A prefektus is úgy tett, mintha rózsákról s az időről akarna csevegni. De utóbb azt

mondta: - Kérem, signorina, olvassa végig ezt a kis iratot s vegye jól szemügyre az aláírást. -

Ő mohón falta fel szemeivel a sorokat. S mit olvasott ki belőle? Apja nem volt ártatlan. Apja

elvette mások pénzét.

Amint a prefektus a palotát elhagyta, sietett édesapjához. - Te bűnös vagy, - mondta neki. -

Tégy, amit akarsz, de én többet nem segíthetek rajtad. - Maga sem tudta, mit beszél. Nagy

büszkesége nem volt képes elviselni azt a gondolatot, hogy szégyen szennyezte be a nevét.

Egy pillanatra azt óhajtotta, bár látná holtan édesapját, csak ez a szörnyűség ne esett volna

meg. Tán meg is mondta ezt neki. Nem tudja már tisztán, mi mindent mondott abban a

pillanatban.

Azóta el is hagyta az Isten. A rémületes események megtörténtek. Édesapja megfogadta

szavát s a törvényszék elé állt. Amióta fogházban van, látni sem akarja a leányát. Levelére

nem válaszol, az ennivalót, amit beküld neki, érintetlenül utasítja vissza. Ez a legrémesebb

bűnhődése. Apja azt hiszi, hogy ő méreggel akarja megetetni.

A signorina oly szorongással nézett Giannitára, mintha halálos ítéletét várná.

- Miért nem mondod el, amit mondani akarsz? - riadt föl. - Megölsz.

De lehetetlen volt őt magát hallgatásra bírni.

- Tudd meg, hogy ez a palota már el van adva s az új tulajdonosok bérbe is adták egy angol

hölgynek, aki még ma be akar ide hurcolkodni. Holmijából egyet-mást már tegnap elhoztak;

van ezek közt egy fából metszett kicsiny Krisztus-szobor. Láttam, Giannita, amint végig-

mentem az előcsarnokon. A hordárok egy utazótáskából vették elő s a padlóra rakták. Olyan

29

siralmas formában van, hogy senkinek sem jutna eszébe ügyelni rá. Koronája csorba, pólyája

szennyes, a ráaggatott sok apró ékesség merő zöld rozsda és törés. Amint én a Krisztus-

szobrot a földön megláttam, fölemeltem, bevittem a szobámba s egy asztalra helyeztem.

Miközben ezt tettem, eszembe jutott, hogy kérhetném segítségét. Letérdeltem előtte s hosszan

imádkoztam. - Segíts meg nagy nyomorúságomban! - könyörögtem a kis Jézushoz.

Mialatt így imádkoztam, úgy láttam, mintha a szobor felelni akart volna.

Felütöttem fejemet, de az isteni gyermek csak oly mozdulatlan volt, mint azelőtt. Ebben a

pillanatban ütött az óra. Négyet ütött s nekem úgy tünt fel, mintha négy szót ejtett volna ki.

Mintha könyörgésemre a Krisztus-szobor négyszeres igennel felelt volna.

Ez bátorságot öntött belém, Giannita. Ma elhajtattam a törvényszéki palotába, hogy lássam

apámat. Ő azonban az egész idő alatt, míg a bíró előtt állt, egyetlen egyszer sem tekintett rám.

Fölhasználtam azt a pillanatot, mikor elvezették s a szűk folyósón földre vetettem előtte

magamat. Ó, Giannita, a katonákkal vezettetett ki, anélkül, hogy egyetlen szóra is méltatott

volna.

- Belátod-e most, hogy Isten haragja sújt engem? Mikor az előbb a tegnapi délután négy

órájáról hallottalak szólni, szívem mélyéig megrendültem. A Krisztus-szobor új csapást küld

reám, - gondoltam. - Gyűlöli az olyan leányt, aki árulója apjának.

Ezeket mondván Micaëla végre elhallgatott. Lélekzetét is elfojtva, figyelt arra, miről fog

szólni Giannita.

Most Giannita kezdett mondókájába.

- Lásd, hát nem csodálatos ez? - kérdé. - Tizenkét esztendeje nem jártam Cataniában s várat-

lanul épp ma kellett idejönnöm. Sejtelmem sem volt arról, ami történt, de alig tettem a lábam

az utcára, rögtön megtudtam szerencsétlenségedet. Isten küldött engem, - gondoltam magam-

ban. - Ő hívott, hogy keresztelő testvéremen segítsek.

Signora Palmeri szeme kérdő nyugtalansággal meredt Giannitára. Most következik bizonyára

az újabb csapás. Minden erejét összeszedte, hogy elviselhesse.

- Mit tehetek most hát érted, kedves testvér? - kérdé Giannita. - Tudod mire gondoltam, mikor

odalenn az utcán jártam? Arra, hogy megkérdezlek, nem akarsz-e velem jönni Diamanteba?

Tudok ott egy öreg házat, ahol olcsón ellakhatnánk. Varrással, himzéssel majd csak keresnénk

annyit, amennyi az élethez kell. Mikor még ott lenn voltam az utcán, mindezt kivihetőnek

találtam, de most belátom, hogy teljességgel lehetetlen. Teneked más követeléseid vannak az

élettel szemben. De hát mond meg, nem tehetnék-e érted valamit? Nem szabad eltaszítanod,

mert engem Isten küldött.

A signorina Giannita felé hajolt.

- Nos? - szólt aggódva.

- Meg kell engedned, hogy elkövessem érted mindazt, ami erőmtől telik, mert hiszen szeretlek

téged, - beszélt Giannita. Majd térdrerogyott s karjaival átölelte a signorinát.

- Mást nem akartál mondani?

- Sajnos, nem, - válaszolt Giannita. - Szegény, gyönge lány vagyok.

Erre mintegy varázsütésre megváltoztak a signorina vonásai; arca fénylett, szeme ragyogott.

Most látszott meg, milyen szép.

- Giannita, - suttogta alig hallhatóan, - azt hiszed, hogy ez csoda? Hiszed, hogy Isten csodát

tesz értem?

30

- Igen, hiszem, - suttogott válaszképpen Giannita.

- Kértem a Krisztus-szobrot, segítsen rajtam s erre elküldött hozzám téged. Hiszed, hogy

téged a Krisztus-szobor küldött?

- Valóban, a Krisztus-szobor volt.

- Hát nem hagyott el Isten, Giannita?

- Nem, nem hagyott el.

Micaëla sírva fakadt. Teljes csönd volt a szobában.

- Mikor te jöttél, Giannita, - kezdte újból a signorina, - azt gondoltam már, hogy nem marad

számomra más, meg kell ölnöm magamat. Nem tudtam, mitévő legyek és azt hittem, Isten

gyűlöl.

- De hát mondd meg, mit tehetek érted, keresztelő testvér? - kérdé Giannita.

A signorina magához vonta s megcsókolta barátnőjét...

- Elég, hogy téged a kis Krisztus-szobor küldött. Elég, ha tudom, hogy Isten el nem hagyott

engem.

IV.

Diamante.

Palmeri Micaëla útban volt Giannitával Diamante felé. Kora reggel, három órakor, pósta-

kocsira ültek s utaztak előre azon a szép úton, mely az Aetna alsó lejtőjét átöleli. Vaksötét

volt, a vidékből nem láttak semmit.

A fiatal signorina nem panaszkodott. Lezárt szemmel ült a helyén s elmerült szenvedéseiben.

Mikor pirkadni kezdett sem nyitotta fel szemét. Csak mikor már közel jártak Diamantehoz,

bírta rá Giannita, hogy a tájat szemügyre vegye.

- Nézd! Ez itt Diamante! Ez lesz most az otthonod!

Palmeri Micaëla az út jobb oldalán megpillantotta a hatalmas Aetnát, mely az égnek jó

darabját eltakarta. A nap épp emelkedőben volt a hegy mögött s midőn a napkorong felső

pereme felbukkant a hegytetőn, az örök, fehér hó valóságos lánggal égett, szikrázott és

sugarakat ontott.

Giannita figyelmeztette barátnőjét, hogy tekintsen a másik oldalra is.

A másik oldalon a napkelte tüzében vöröslött az egész csipkésormú hegylánc, mely az Aetnát

tornyos falhoz hasonlóan körülzárta.

De Giannita más irányba mutatott. Nem ez az, amit látnia kell, nem ez! Micaëla most lefelé

irányította tekintetét s lenézett a fekete völgybe. Ennek földje úgy ragyogott, akár a bársony s

mélyében zúgva rohant tova a Simeto.

De még mindig nem a helyes irányba nézett.

Ekkor végre észrevette a meredek Monte Chiarot, mely a bársonyba öltözött fekete völgyből

emelkedett az égnek. Hajnalfény borította el s pálmák övezték, melyeknek koronái árnyékot

szórtak, mintha napernyők volnának. S a hegy csúcsán észrevette a tornyokkal ékes, fallal

körített várost, melynek ablakai, szélkakasai szinte cikáztak a napfényben.

31

Ezt látva, Palmeri Micaëla megragadta Giannita kezét s megkérdezte; igazi város-e ez?

Emberek laknak-e benne?

Földöntúli városnak tartotta, mely eltünik ismét, mint egy álomkép. Meg volt győződve, hogy

emberek sohasem járták azt az utat, mely a hegy falától erős ívben a Monte Chiaróra szökelt,

tekervényes vonalakban felszaladt a hegyre s a város kapujának sötétjében eltünt.

De ahogy közelebb értek Diamantéhoz s látta, hogy földi város áll előtte, könnyek szálltak

szemébe. Meghatotta, hogy reá nézve is még ennyi szépsége van a földnek. Szentül hitte,

hogy a világot, miután ez balsorsának színhelye volt, ezentul csak szürkének, szomorúnak,

tövisekkel, mérges virágokkal teleszórtnak találhatja.

Összekulcsolt kézzel kocsizott be Diamante szegényes városába, mintha valami szentélybe

lépett volna. Az az érzése támadt, hogy ennek a városnak épp annyi boldogságot kell hoznia

rá, mint amennyi szépséget tár feléje.

V.

Don Ferrante.

Gaetano néhány nappal később műhelyében állott s szőlőleveleket metszett a rózsafüzér-

szemekbe. Vasárnap volt, Gaetanot még sem bántotta a lelkiismeret azért, hogy munkát

végzett, mert - gondolta - munkája Isten dicséretére történik.

A legutóbbi hetekben nagy nyugtalansága s aggodalma megnövekedett. Belátta, hogy közel

van az idő, amikor véget kell vetnie a donna Elisa mellett eltöltött nyugalmas életnek s ki kell

lépnie a nagyvilágba.

Mert nagy szegénység tört Sziciliára; látta, hogy az inség városról-városra, házról-házra jár s

elérkezett most Diamantéba is.

Donna Elisa boltját nem keresték föl vásárlók. A szentek apró szobrai, melyeket mind Gaetano

készített, hosszú sorokban álltak a polcokon s a rózsafüzérek nyalábszám lógtak a bolti pult

peremén. Donna Elisa nagy szükségben, nehéz aggodalomban élt, mivelhogy mitsem keresett.

Gaetano annak jelét látta ebben, hogy el kell hagynia Diamantét s a nagyvilágba kell mennie,

sőt ha más utat-módot nem talál, ki kell vándorolnia Amerikába. Csak nem faraghat Isten

dicsőségére folytonosan szobrokat, melyeket senki sem vásárol s nem esztergályozhat rózsa-

füzéreket, melyeket imádkozók keze sose érint.

Azt gondolta, kell valahol a világon egy szép, új dómnak lennie, melynek falai ugyan készen

állnak, de belseje sivár csupaszság. S ez a dóm csak miatta késik, csak Gaetanóra vár, hogy ő

faragja ki a kanonoki székeket s az oltárt, a szószéket, a könyvtartókat s az ereklyés szekrényt.

Szíve égett nagy vágyakozásában a munka után, mely reá várt.

De ez a dóm nem állhatott Szicilia földjén, itt ugyanis senki sem gondolt arra, hogy új templo-

mot építsen. Messze-messze kell Gaetanónak elmennie, távoli országokba, mint Florida vagy

Argentina, amelyek még nincsenek túlzsúfolva szent épületekkel. Ennél a gondolatnál aggo-

dalom fogta el, de nagy örömet is érzett s kettőzött buzgósággal végezte dolgát, hogy donna

Elisának legyen elég eladni valója, míg ő oda lesz s mérhetetlen gazdagságot, vagyont szerez

számára.

32

Most már csak Isten jeladására várt, hogy végleg rászánja magát az utazásra. Ez a jeladás

majd bátorságot önt lelkébe s felvilágosítja szándékairól jó donna Elisát. Tudta, minő

fájdalmas lesz elutazása az öregasszonyra nézve. Elképzelnie is nehezére esett, mikép szánja

rá magát, hogy donna Elisával erről beszéljen.

Mialatt ezen járt a gondolatja, donna Elisa belépett a boltba. Gaetano azt mondta magában,

hogy a mai napon nem szólhat neki semmit, donna Elisa ugyanis fölötte jókedvű volt. Egyre

csacsogott, mesélt, öreg szeme csillogott.

Gaetanóban kérdés támadt, mikor is látta az öregasszonyt utoljára ilyennek? A nagy inség óta

mintha az Aetnának valamelyik fénytelen barlangjában éltek volna.

Miért nem tartott vele Gaetano a vásárra, muzsikát hallgatni? - kérdezte donna Elisa Gaetanót.

- Miért nem jön el soha bátyjának, don Ferranténak látására, hallására? Gaetano don Ferrantét

eddig csak a boltjában, hálósipkában, kurta zekében látta; tulajdonképpen nem is tudja róla,

miféle ember. Csúf, öreg, ráncosképű, bozontos szakállú szatócsnak képzeli. Pedig valójában

senki sem ismeri don Ferrantét, aki nem látta őt vasárnap, mikor a zenét dirigálja.

Ma vadonatúj egyenruha volt rajta, zöld-piros-fehér tollas, háromágú kalap a fején, ezüst a

gallérján, ezüstrojtos epaulette a vállán, ezüstzsinór a mellén s kard az oldalán. Amint a

zenekari emelvényre felballagott, arcának ráncai kisímultak, alakja megnőtt. Szinte szépnek

lehetett volna nevezni.

Amíg a «Cavalleria rusticana»-t dirigálta, alig mert lélekzeni az ember. Vaj’ mit szólt volna

Gaetano ahhoz, hogy a piaci nagy házak is a zenekarral együtt énekeltek? A fekete palazzo

Geraci-ból donna Elisa tisztán hallotta, egy szerelmi dal részleteit, az apácák kolostorából

pedig, ámbár ez üresen áll, szép himnusz hangja szállt el a piac fölött.

Szünet alatt Favara, a szép ügyvéd, aki fekete bársonykabátot, nagy briganti-kalapot és világos-

piros nyakkendőt viselt, odalépett don Ferrantéhoz. A piac nyilt oldala felé mutatott, honnan

az Aetnát, meg a tengert lehetett látni s így szólt: «Don Ferrante, ön felemel bennünket, mint

az Aetna s az örökkévalóságba visz, mint a végtelen tenger!»

Ha Gaetano ma don Ferrantét látta volna, talán meg is kedveli. Legalább annyit elismer, hogy

derék ember. Amint később don Ferrante a karmesteri pálcát letette s az ügyvédet karonfogva

fel- s alá sétált a rossz kövezeten, a római kapu s a palazzo Geraci között, mindenki látta,

hogy a szép Favarával is kiállja a versenyt.

Donna Elisa a dóm tövében, a kőpadon, Voltaro sindaco felesége mellett ült. Alig üldögéltek

egy kis ideig s figyelték don Ferrante viselkedését, így szólt hirtelen Voltaro asszony: «Donna

Elisa, a maga fivére még egészen fiatal ember. Ötven esztendejével is megházasodhatnék».

Donna Elisa azt válaszolta, hogy hiszen ezért fohászkodik nap-nap után az éghez.

Ahogy ajkát ezek a szavak elhagyták, a piacon egy gyászruhás hölgy tünt fel. Ennyi feketesé-

get még sohasem látott együtt. Nemcsak hogy fekete volt a ruhája, a kalapja, a keztyűje, de

oly sűrű fátylat viselt, hogy nehéz volt alatta fehér arcot feltételezni. Santissimo Dio, mintha

halotti lepel burkolta volna. Lassan, hajlott testtartással közeledett. Valósággal félelmet

keltett. Azt lehetett volna hinni, hogy kísértet.

Ej, ej, pedig az egész piac tele volt vidámsággal. Ünneplő ruhában, vörös kendővel a nyakuk

körül ott álltak a földmívelők, kik vasárnapra otthon maradtak. A dómba tartó asszonyok zöld

kabátkában, sárga nyakravalóval haladtak tova. Néhány fehérruhás idegen a korlátnál állott s

az Aetnát nézte. Valamennyi muzsikus egyenruhában volt, amely épp oly szépnek látszott,

mint don Ferrante ruhája. Aztán a meg-megvillanó hangszerek s a dómnak képekkel díszített

homlokzata! És a sűrű napfény meg a Mongibellónak hófedte csúcsa, mely ma oly közelinek

33

látszott, hogy az ember majdnem megérinthette - mindez összehasonlíthatatlanul derűs képet

nyújtott.

Midőn a szegény gyászruhás hölgy ennek a képnek középpontjába került, mindenki reá

meredt, sőt egyesek keresztet is vetettek. A városháza lépcsőinek karfáin lovagoló gyerekek a

földre csúsztak s pár lépésnyi távolban követték útját. Felkönyökölt még a lusta Piero is, ki a

korlát tövében heverészett. Mozgás támadt; mintha a dómtemplom fekete madonnája jelent

volna meg.

Ki érzett volna részvétet ez iránt a fekete hölgy iránt, a reábámészkodók közül? Kit indított

volna meg az, hogy oly lassan, hajlott testtartással közeledik?

Csak egy volt ilyen: don Ferrante. Muzsika szólt a szívében, jó ember volt s így gondolkozott:

Átok azokra a híres jótékonysági alapítványokra! Az ínségesek számára gyűjtik össze őket, de

csak szerencsétlenségbe rántják vele az embereket! Nem a szegény Palmeri kisasszony-e ez,

akinek apja valami jótékonysági pénzből sikkasztott s aki most olyannyira szégyenli magát,

hogy röstelli arcát mutogatni? - Mialatt ezek jártak fejében, don Ferrante a fekete hölgy felé

tartott s a templom előtt útjába állt.

Tisztelettel megemelte kalapját s bemutatta magát. - Ha nem tévedek, signora Palmerihez van

szerencsém. Egy kérésem volna önhöz.

A leány megrezzent, egy lépést tett hátrafelé, mintha el akarna menekülni; de mégis helyben

maradt.

- Nénémről, donna Elisáról van szó, - folytatta don Ferrante. - Ismerte az ön anyját, signorina

s most tüzeli az a vágy, hogy önnel megismerkedjék. Ott üldögél a dóm tövében. Szabad oda

vezetnem?

Minden teketória nélkül karjába fűzte a leány karját s donna Elisa felé igyekezett. Micaëla

nem állott ellen. Szerette volna donna Elisa azt a lényt látni, aki don Ferranténak ellenállni

tudott volna.

Donna Elisa felállt, eléje ment a fekete hölgynek, hátrahajlította fátylát s csókot nyomott

Micaëla arcára.

Minő arc volt ez? Minő arc! Talán nem is volt éppen szép, de két olyan szem ragyogott benne,

amely beszélt, panaszkodott s jajgatott, még ha az egész arc mosolygott is. Ennek az arcnak

mintájára Gaetano talán nem festene, faragna madonnákat, mert erre túlságosan sovány és

halavány, de azzal mindenki tisztában volt, hogy az Úr tudta, mit tesz, amikor ezt a két szemet

nem rózsás, kerek arcban helyezte el.

Amint donna Elisa megcsókolta, a leány lehajtotta fejét az öregasszony vállára és sűrű

zokogásban rázkódott meg a teste. De azután mosolyogva pillantott fel. Mosolygása ilyen-

formán beszélt: - Hát ilyen a világ? Ennyire szép? Engedjétek meg, hogy én is lássam s

szembe mosolyogjak vele! Szabad a magamfajta szegény, szerencsétlen leánynak a világot

megismernie s önmagát észrevétetnie? Szabad nekem mutogatnom magamat?

Mindezt egyetlen szó nélkül, csak a mosolyával mondta. Minő arc volt ez! Minő arc!

Gaetano itt félbeszakította donna Elisát:

- Hol van ő most? - kérdé. - Látnom kell.

Donna Elisa tekintete Gaetano szemébe mélyedt. Ez a szem tiszta és ragyogó volt, mintha

tűzzel lett volna tele. Sötét pirosság emelkedett az öregasszony homlokára.

- Elég időd lesz még arra, hogy meglásd, - mondta kurtán. S bánta, hogy egy szót is beszélt.

34

Gaetano észrevette, hogy donna Elisát aggodalom fogta el. Tudta azt is, mitől retteg. Hirtelen

ötlete támadt, hogy elmondja: el szándékozik utazni, el, Amerikába.

Belátta, hogy ez az idegen signorina fölötte veszélyes lenne reá nézve. Donna Elisa is meg

volt győződve, hogy Gaetano megszeretné a leányt s úgyszólván örült, amikor azt hallotta,

hogy Gaetano el akar utazni.

Mert semmitől sem félt annyira, minthogy menye szegény leány legyen, akinek még hozzá

sikkasztó volt az apja.

VI.

Don Matteo küldetése.

Egy délután a község plébánosa, don Matteo, frissen suvikszolt cipőt húzott lábára, szépen

megkefélt reverendát öltött fel s köpönyegét ékes ráncokba rendezte. Sugárzott arca, amint

végigment az utcán; s ha áldást adott a kapukban fonogató öregasszonyokra, oly nemes

kézmozdulattal tette ezt, ahogy a rózsákat szokás osztogatni.

Azt az utcát, melyen végigment, legalább is hét ív ölelte át, mintha minden ház össze akarta

volna magát köttetni a szemben levővel. Kurta, keskeny kis hegyi utca volt ez, félig lépcső,

félig utca. Csatornáját állandóan elárasztotta a víz, gyalogjárója tele volt narancshéjjal,

káposztalevelekkel, amelyeken könnyen megcsúszott a járókelő. A gyalogjáró földjétől szinte

fel az égig, kifeszített köteleken frissen mosott ruha lógott. Nedves ingeket, kötényszalagokat

lebbentett a szél don Matteo arcába. Nedves, borzongató érzést keltett ez benne, mintha egy

halott keze símogatta volna végig arcát.

Az utca végén homályos terecske húzódott meg. Egy nagy, négyszögletes, régi ház emel-

kedett itt - ablaka alig volt. Don Matteo megállott. Két nagy külső lépcsője volt a háznak,

óriási lépcsőfokokkal s két hatalmas kapuja nehéz zárakkal. Falai fekete lávából készültek s

loggiájának téglapadozatából üde, zöld kúszó növények nőttek, melyek itt-ott annyira sűrű

csomókba szövődtek, hogy a fürge gyíkok is majdnem megrekedtek bennük.

Don Matteo fölemelte a kopogtatót s úgy zörgetett a kapun, hogy szinte döngött. Ahány

asszony volt az utcában, valamennyi trécselni, érdeklődni kezdett. A tér kútjánál mosogató

asszonyok letették kezükből a kékítőt, meg a mosogató követ2 és sugdolództak, kíváncsiskod-

tak.

- Mi járatban van don Matteo? Minek kopogtat annak a rozoga háznak kapuján, ahol kísér-

tetek járnak s ahol más nem mer lakni, csak az idegen signorina, kinek apja börtönben ül?

Most Giannita megnyitotta a kaput don Matteo előtt s keresztülvezette hosszú folyosókon,

melyeken a nedvesség s a penész keserű illata terjengett. Egy-két helyen a kő meglazult a

földben s don Matteo leláthatott a pincébe, melynek fekete talaján patkányok surrantak ide s

tova.

Az ősi házban don Matteónak egyszerre elment a jókedve. Nem haladt el egyetlen kis lépcső

előtt sem, hogy bizalmatlanul fel ne tekintett volna s összerezzent, mihelyt valami ropogást

hallott. Kedélye elsötétült, mintha valami bekövetkezendő szerencsétlenség előtt állna. Arra a

kis turbános mórra gondolt, ki a házban meg szokott jelenni. Most nem látta, de mégis úgy

tünt fel, mintha valami módon érezné közelségét.

2 A szicziliai asszonyok kővel dörzsölik ki a ruhából a szennyet.

35

Végre Giannita feltárt egy ajtót s egy szobába tessékelte a plébánost. Oly hidegek voltak itt a

falak, akár valami istállóban, mint egy apácáé, oly üres az ágy. Az ágy fölött egy madonnakép

függött, nem ért többet három soldónál. A plébános megállt, rámeredt a kis madonnára,

mígnem könnyek lopództak szemébe.

Mialatt így állott, signorina Palmeri bejött a szobába. Fejét lecsüggesztette s mozdulatai oly

lassúak voltak, mintha fájdalmas sebeket hordozna testében. Don Matteo reá tekintett s tekin-

tetével ezt mondta: «Ön és én, signorina Palmeri, egy ősrégi házban találkozunk. Azért jár-e

itt, hogy az antik mór felírásokat tanulmányozza, vagy talán mozaik után kutat a pincében?»

A plébános megzavarodott, amint a signorinát meglátta. Nem tudta megérteni, hogy ez a

nemes hölgy olyannyira szegény; nehezére esett felfognia, hogy a kis mór házában van a

lakása.

Elmondta, hogy a signorinát ki kell mentenie a szegénységből s ebből a babonás hírű házból.

Erőért könyörgött a jóságos Madonnához, hogy terve sikerüljön.

Majd megmagyarázta, hogy don Ferrante Alagona megbízásából jött. Don Ferrante bizal-

masan közölte vele, hogy a signorina kosarat adott neki. Miért tette ezt? Hát nem sejti, hogy

don Ferrante, ha külsejében szegénynek is látszott, mihelyt a boltjában van, a leggazdagabb

ember Diamantéban? Hozzá még ősrégi spanyol családból származik, amely nagy tekintélyt

élvez úgy itthon, mint egész Sziciliában. Övé még az a nagy ház is a korzón, amely egykor az

őseié volt. Nem lett volna szabad visszautasítania.

Beszédközben észrevette don Matteo, hogy egészen merevvé és halavánnyá válik a signorina

arca. Félt befejezni mondókáját. Aggódott, hogy a leány elájul.

A signorina valóban csak a legnagyobb megerőltetéssel tudott válaszolni. A szavak sehogy-

sem jöttek ajkára. Mintha rettenetes nehezére esett volna kimondani őket.

- Bizonyára sejti a plébános úr, - mondta, - hogy don Ferrante tisztában van azzal, miért

utasítottam vissza a kezét. Nagyon megindított engem don Ferrante ajánlata, hálás is vagyok

érte, még sem lehetek a felesége. Nem mehetek férjhez; hozományképen szégyent és gyalá-

zatot vinnék uram házába.

- Ha egy Alagonához megy férjhez, kedves signorina, nem kell attól félnie, hogy megkér-

dezik, minő családból való. Az Alagonák köztiszteletben álló, ősi nemzetség. Don Ferrantét

és nénjét, donna Elisát, általában a legelőkelőbb embereknek tartják Diamantéban, bár elvesz-

tették is családi birtokaikat s kereskedést űznek. Don Ferrante jól tudja, hogy ősi nevének

fényét nem homályosítaná el, ha önnel eljegyzi magát. Ha máskülönben hajlandó volna

feleségül menni don Ferrantéhoz, emiatt nem kell semmitől tartania, signorina.

Signorina Palmeri azonban megismételte, amit mondott. Don Ferrante nem köthet házasságot

egy gonosztevő leányával. Csak ült sápadtan a helyén s mintha gyakorolni akarta volna magát

ezeknek a félelmetes szavaknak mondogatásában. Arról is beszélt, hogy nem tolakodhatik be

egy családba, mely őt megvetésre méltónak tarthatná. Uralkodott magán s mindezt hidegen és

szárazon mondta el, anélkül, hogy hangja reszketett volna.

De minél szigorúbban ragaszkodott szavaihoz, annál erősebbé vált don Matteo vágya, hogy

segítsen a signorina helyzetén. Mintha egy királynőről lett volna szó, akit megfosztottak

trónusától. Égő kívánság szállta meg, hogy a koronát feltegye a királynő fejére s palástot

borítson vállaira.

Don Matteo megkérdezte, nem szabadul-e ki atyja csakhamar a fogságból; kérte, mondaná

meg, miből fog akkor a szegény öreg megélni?

A signorina azt felelte: munkából.

36

Don Matteo igen komolyan megkérdezte, gondolt-e már arra, hogy atyja, ki mindig gazdag

ember volt, a szegénységet fölötte kínosan fogja elviselni?

Erre a leány hallgatott. Ajkai mozogtak, szeretett volna válaszolni, de nem tudta szóra kény-

szeríteni nyelvét.

Don Matteo csak egyre beszélt. Tervének sikerében való hite folyton csökkent, de azért nem

adta meg magát.

Végre már nem tudta, mitévő legyen. Hogyan mentse ki a leányt ebből a kísérteties házból, a

szegénységből, a szégyen terhéből, mely reánehezedik? - Ekkor szeme a silány Madonna-

képre esett. A kis signorina hívő lélek.

A sugallatok szelleme szállt le don Matteo fejére. Érezte, hogy Isten őt ennek a szerencsétlen

nőnek megszabadítására küldötte. Újra beszédbe kezdett s úgy találta, hogy hangjának valami

különös színe van, ami teljesen idegen volt előtte. Belátta, hogy most nemcsak ő az, aki

beszél.

- Leányom, - mondta s felemelkedett helyéből. - Kell, hogy felesége legyen don Ferranténak,

kell, édesatyja érdekében. A Madonna kívánja ezt így, leányom.

Don Matteo megjelenésében e pillanatban volt valami megkapó. Soha senki sem látta még őt

ilyennek. Mintha valami túlvilági lény szólalt volna meg. A signorina dadogott s kezeit össze-

kulcsolta.

- Legyen jó és hű hitvese don Ferranténak, - mondta don Matteo. - A Madonna velem üzeni,

hogy az ön atyjának gondtalan öregsége lesz.

Ekkor látta a signorina, hogy don Matteo sugallat hatása alatt áll. Nyilván Isten beszél általa.

Térdeire borult s lehajtotta fejét.

- Úgy cselekszem, ahogy ő parancsolja.

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Amint don Matteo plébános a kis mór házából kilépett s megindult az utcán, nyomban kivette

breviáriumát s imádkozni kezdett. Frissen mosott ruhadarabok lebbentek arcába, apró gyere-

kek és álnok narancshéjak álltak útjában, mégis egyre csak a könyvén csüngött a szeme. Isten

nagy szavát hallotta.

A nagy, fekete házban mindent világosnak és kétségen felül állónak látott; de amint a

napfényre lépett, aggodalom szállta meg az ígéret miatt, melyet a Madonna nevében tett.

Don Matteo mindazonáltal egyre csak imádkozott. Ó, bár oltalmazná az Úr ezt a nőt, aki úgy

hitt neki és úgy hallgatott reá, mintha prófétával volna dolga.

A sarkon don Matteo befordult a korzóra. Összeütődött szamarakkal, melyek utazó signorinák-

kal a hátukon lassan ballagtak; munkájokról hazatérő földmíveseket majdnem fellökött;

könyökével megtaszította a fonogató vén asszonyokat s belegabalyodott a fonalukba. Végre

egy alacsony, sötétes bolt elé ért.

Ablak nélkül való bolt volt ez, egy régi palota sarkán. Küszöbe lábnyi magasságra emelkedett,

padlaját keményre döngölt föld helyettesítette s ajtajának folyvást nyitva kellett állnia, hogy a

világosság beáradhasson. A pult előtt fuvarosok és szamárhajcsárok tolongtak.

A pult mögött don Ferrante állott. Szakálla kuszált volt, az arca merő ránc. Hangja sziszegett

a dühtől. A fuvarosok pogány pénzt kértek azért a kevés teherért, melyet Cataniából felszállí-

tottak.

37

VII.

San Pasquale harangjai.

Diamanteban csakhamar észrevették, hogy don Ferrante felesége, donna Micaëla, nagy

gyerek. Külsejében ugyan a finom úri dámákhoz hasonló, de alapjában mégsem több, mint

egy gyerek. Mást senki sem is várhatott tőle olyan élet után, melyet addig élt.

A világból nem ismert egyebet, csak a színházakat, múzeumokat, báltermeket, sétahelyeket,

versenytereket, már pedig ezek csak a szórakozás tanyái. Soha egymagában az utcán nem járt.

Sohasem dolgozott. Soha komoly szót vele nem váltottak. Soha senkibe szerelmes nem volt.

Mihelyt a nyári palotába beköltözött, könnyen és vidáman, akár egy gyermek, elfelejtette

összes gondjait. Kitünt, hogy gondolkozása is épp oly játékos, mint az apró embereké.

Mindent, ami körülvette, meg tudott változtatni, át tudott alakítani.

Diamante ősi, piszkos városkája paradicsomnak tünt fel szemében. Bevallotta önmagának,

hogy csöppet sem csudálkozott, midőn don Ferrante a piacon megszólította s utóbb a kezét

megkérte. Természetesnek találta, hogy ilyenek történjenek Diamantéban. Rájött, hogy

Diamante az a város, ahol gazdag emberek szegény, szerencsétlen signorinákat keresnek,

hogy fekete lávapalotájuk úrnőjévé tegyék.

A nyári palota is tetszett neki. A fakó, százesztendős mousselin-nel bevont bútorok hosszú

történeteket meséltek neki és mély értelmet fedezett fel azokban a szerelmi jelenetekben,

melyek a fali freskók pásztorai s pásztorleányai közt lejátszódtak.

Hamarosan megtalálta a titokzatos elemet don Ferrante személyében is. Nem a kisvárosi utcák

közönséges kereskedője ő, hanem a nagyravágyó ember, aki halomra gyűjti a pénzt, hogy

visszavásárolhassa az Aetna oldalában fekvő ősi birtokot, a cataniai palotát és a fennsík

várkastélyát. Ha parasztmódra kurta zekében s hegyes sapkában jár, ez csak azért történik,

hogy annál hamarabb fölléphessen, mint spanyol grand és Szicilia hercege.

Házassága óta don Ferranténak szokása volt, hogy esténkint magára öltötte bársonykabátját,

gitárját karja alá vette, aztán felment a nyári palota zenetermének karzati lépcsőjére s

canzone-kat3 énekelt. Mialatt dalai szerteszálltak, Micaëla arról álmodozott, hogy ő Szicilia

legnemesebb férfiának felesége.

Több hónap múlt el már donna Micaëla házassága óta. Édesapja kiszabadult a fogházból s

eljött leányához, hogy a nyári palotában vele együtt lakjék. Jól érezte magát Diamantéban s

csakhamar mindenkivel megbarátkozott. Az Európa-kávéházban szívesen elcsevegett a

méhészekkel, szőlőtermelőkkel s majd mindennap azzal mulatott, hogy az Aetna lejtőin

szertelovagolt s «régiségeket keresett».

Leányának mindazonáltal nem bocsátott meg. Egy födél alatt lakott vele, de úgy viselkedett,

mintha idegen hölggyel volna dolga; sohasem volt szeretetteljes leánya iránt. Donna Micaëla

szemmel tartotta atyját s úgy tett, mintha nem venne észre semmit. Csak nem veheti nehez-

telését komolyan! Azt tartotta, hogy az öreg, aki tulajdonképpen szereti őt, nem ápolhatja

évszámra szíve haragját. Az öreg úr nem ismerte sem magát, sem leányát. Micaëla elüldögél-

vén, gyakran álmodozott arról a jelenetről, mikor majd apja átérzi legyőzetését; mikor majd

hozzá jön s bevallja, hogy szereti leányát.

Egy napon donna Micaëla épp a ház erkélyén állott s búcsút intett apjának, ki egy kis barna

ponny-n tovaügetett, mikor feljött boltjából don Ferrante, hogy megbeszéljen valamit felesé-

gével. Azt akarta elmondani, hogy sikerült Micaëla apját a «Szent Szív» intézetbe felvétetni.

3 Itáliában canzone-nak nevezik a népdalokat s egyéb apró énekeket.

38

Noha don Ferrante világosan beszélt, úgy látszott, donna Micaëla nem értette meg.

Ismételnie kellett, hogy tegnap Cataniában járt és sikerült neki Palmeri lovagot egy «intézet»

kötelékébe felvétetnie. Egy hónap mulva már el is mehet.

Micaëla megkérdezte:

- Mit jelent ez? Mire véljem?

- No, - mondta don Ferrante, - beteltem már azzal, hogy apádnak drága külföldi borokat

vásároljak; aztán meg nekem is jöhet kedvem a «Domenico»-n lovagolni.

Így szólván, távozni készült. Nem volt több mondanivalója.

- De hát mondd meg, miféle intézet ez? - esdeklett az asszony.

- Miféle? Hát egy sereg öreg ember lakik benne.

- Szegény öreg ember?

- No, nem épp gazdag.

- Bizonyára nincs külön szobájuk?

- Nincs. De vannak jó nagy hálótermeik.

- És terítetlen asztalon, pléhedényből esznek?

- Nem. Az edényük porcellán.

- De asztalterítőjük nincs?

- Istenem, csak az asztal legyen tiszta.

Hogy megnyugtassa Micaëlát, még oda vetette:

- Derék emberek laknak ott. Ha épp tudni akarod, Palmeri lovagot nem is olyan nagyon

könnyen vették fel.

Don Ferrante ezzel távozott.

Felesége elszomorodva, de szívében haraggal maradt magára. Úgy tünt fel, mintha rangját,

méltóságát egyszerre elvesztette volna s hirtelen egyszerű kereskedőnévé zsugorodott volna

össze. Azt mondogatta magában, hogy a nyári palota csak egy nagy, csúf, ócska ketrec s

Diamante egy nyomorúságos koldusfészek.

Semmiesetre sem engedheti meg, hogy édesapját eltávolítsák. Majd meglátja don Ferrante,

mit fog ő csinálni!

Ebéd után don Ferrante az Európa-kávéházba készült, hogy eljátssza rendes dominopartiját.

Körülnézett, merre van a kalapja. Donna Micaëla fogta ura kalapját s kikísérte don Ferrantét

az udvart övező galériára. Amint már elég távol voltak az ebédlőtől s az öreg úr nem hallhatta

meg beszédjüket, Micaëla hevesen így szólt:

- Mi bajod van neked az édesapámmal?

- Sok pénzembe kerül!

- Hisz te gazdag vagy!

- Ki mesélte ezt neked? Nem látod-e, mennyit kínlódom?

- Tégy inkább más kiadásaidban megszorítást.

- Teszek is. Giannita elég sok mindent kapott tőlem.

39

- Nem, nem. Inkább rám költs kevesebbet.

- Te a feleségem vagy. Neked legyen meg mindened, ami most megvan.

Micaëla egy pillanatra szótlanul állt. Azon törte fejét, mit mondjon, hogy megrémítse urát.

- Ha a feleséged vagyok, nyilván tudod, miért vagyok az?

- Tudom, tudom.

- Tudod azt is, mit fogadott meg nekem az eskető pap?

- Ez a papnak a dolga; én megteszem, amit tehetek.

- Talán hallottad, hogy megszakítottam a barátságot valamennyi cataniai ismerősömmel,

mikor megtudtam, hogy édesapám segítséget keresett náluk, de nem talált?

- Ezt is tudom!

- Én azért jöttem Diamantéba, hogy apám ne találkozhassék velük s ne kelljen szégyelnie

magát előttük.

- No, azok nem járnak az intézetben.

- Ha ezt mind tudod, nem félsz édesapám ellen cselekedni?

- Félek-e? Nem. A feleségemtől nem félek.

- Boldoggá tettelek téged? - kérdezte a nő.

- Boldoggá, - hangzott a közönyös válasz.

- Nem énekeltél-e szívesen nekem? Nem vetted-e észre örömmel, hogy téged tartalak a

legnemesebb férfinak egész Sziciliában? Nem örültél-e, hogy jól érzem magam ebben a régi

palotában? Miért akarod, hogy mindez véget érjen?

Don Ferrante felesége vállaira rakta kezét s óvólag mondta:

- Gondold meg, hogy nem a cataniai via Aetna valamelyik úri előkelőségéhez mentél

feleségül.

- Nem, nem. Tudom.

- Itt a hegyen mások a szokások! Itt az asszonyok engedelmeskednek uruknak. A szép sza-

vakra mi nem adunk semmit. De ha ilyenekre mégis szükségünk van, jól tudjuk, hol keressük.

E szavak hallatára Micaëlát félelem szállta meg. A következő pillanatban már térdreesett férje

előtt. Sötét volt köröttük, de a szoba világosságából kiszűrődött annyi, hogy don Ferrante

láthatta felesége szemeit. Esdeklő könyörgéssel, a csillagok ragyogásával szegeződtek azok

reá.

- Légy irgalmas! Te nem tudod, mennyire szeretem apámat.

Don Ferrante nevetett.

- Ezzel kellett volna kezdened. Most már felbőszítettél.

Micaëla még mindig térdelve tekintett fel urára.

Ez így folytatta:

- Jó, hogy mindebből most megtudtad, mihez tartsd magad a jövőben.

A nő még egyre szótlanul térdelt. Don Ferrante megkérdé:

- Hozzam én tudtára, vagy szólsz neki te?

40

Donna Micaëla elröstelte magát, hogy annyira megalázkodott. Felemelkedett helyéről s

határozott hangon ezt mondta:

- Én szólok neki, de csak az utolsó napon. Te ne vétess vele észre semmit.

- Természetes, hogy nem teszem, - jegyezte meg don Ferrante, felesége hangját utánozva. -

Inkább kínlódom még egy ideig.

Don Ferrante távozása után Micaëla nevetésben tört ki férje fölött. «Hogy ez azt hiszi, tehet

akármit az én édesapámmal! Jól tudom én, ki segít rajtam...»

Diamante dómjában van egy csodálatos Madonna szobor, melynek története a következő:

Valamikor réges-régen lakott a Monte Chiaro egyik barlangjában egy szentéletű remete. Ez a

remete éjnek idején azt álmodta, hogy Catania kikötőjében egy hajó horgonyzik, amely csupa

szent szoborral van megrakva s ezek között van egy, mely olyannyira szent, hogy egy

mérhetetlen gazdagságú angol nő arannyal akarta lemérni. Mihelyt a remete álmából fölébredt

sietett Cataniába. Odaérvén, látta, hogy igazat álmodott. A kikötőben egy hajó vesztegelt,

amely szent szobrokkal volt megterhelve s ezek között volt a Madonnának egy szobra, amely

szentebb volt, mint a többi valamennyi. A remete megkérte a hajó kapitányát, ne vigye el

Sziciliából a szent szobrot, hanem ajándékozza neki. A kapitány azonban megtagadta a

kérését.

- Elviszem Angliába, - hangzott válasza. - Az az angol nő arannyal fogja nekem lemérni.

A remete megismételte kérését. A kapitány végül embereivel kivitette a remetét a szárazra s

felvonatta a vitorlákat, hogy tovahajózzék.

A szent szobor már-már veszendőbe ment Szicilia számára. A remete ekkor letérdelt az egyik

parti lávatömbre s könyörgött Istenhez, hogy ne engedje ezt megtörténni. Mi történt erre? A

hajó nem tudott útnak indulni. A vasmacskát felhúzták, a vitorlákat kifeszítették, kedvező szél

is volt, mégis három napig vesztegelnie kellett egy helyben, mintha csak zátonyra jutott volna.

A harmadik napon fogta a kapitány a Madonna-szobrot s odavetette a remetének, aki még

egyre a parton térdepelt. Nyomban erre a hajó kisiklott a kikötőből. A remete pedig Monte

Chiaro hegyre vitte el a szobrot, melyet azóta Diamantéban tisztelnek. A dómban külön

kápolnája s külön oltárja van.

Donna Micaëla ezt a Madonna-szobrot kereste fel, hogy könyörögjön édesapjáért.

Elment a Madonna kápolnájába, mely a dómtemplom egyik homályos sarkában húzódott

meg. Falai tele voltak aggatva fogadalmi tárgyakkal, ezüst szívekkel, képekkel, melyeket azok

ajándékoztak, kiket Diamante Madonnája megsegített.

A szobor fekete márványból volt faragva. Micaëla elnézte, amint valósággal elrejtőzve arany

rostélya alá, magasan sötétlett fülkebeli helyén. Úgy látta, hogy a Madonna megszépült

arcáról szelídség sugárzik. És szíve megtelt reménységgel.

Érezte, hogy ő, a hatalmas égi királynő, Mária, a jó anya, a fájdalmas, aki minden szenvedést

megért s aki nem fogja megengedni, hogy Palmeri lovagot elszakítsák a leányától.

Itt bizton oltalomra talál. Csak le kell térdelnie s el kell panaszolnia baját, akkor a fekete

Madonna védelmére lesz.

Mialatt imádkozott, szentül meg volt győződve arról, hogy don Ferrante talán épp ebben a

pillanatban változtatta meg véleményét. Majd ha hazaér, férje elébe jön s kijelenti, hogy

édesapját továbbra is maga mellett tarthatja.

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

41

Három héttel később történt.

Donna Micaëla kilépett a nyári palota kapuján, hogy misére menjen; mielőtt azonban a

templomot felkereste volna, betért donna Elisa boltjába viaszgyertyáért.

Még kora reggel volt, attól tartott, hogy a bolt nem is lesz nyitva. De nyitva volt. Örvendezett,

hogy ilyenformán mégis vihet ajándékot a fekete Madonna számára.

A boltban nem volt egy lélek sem, ezért Micaëla kinyitotta meg becsukta az ajtót, hogy a

csengő hangja előszólítsa donna Elisát. Végül jött is valaki, de nem donna Elisa, hanem egy

fiatalember.

Ez a fiatalember Gaetano volt, aki donna Micaëlát jól ismerte. Annyit hallott felőle, hogy

valósággal félt vele találkozni s a műhelyébe zárkózott, valahányszor don Ferrante felesége az

üzletbe lépett. Donna Micaëla nem sokat tudott Gaetanoról, csak azt, hogy el szándékozik

utazni Diamantéből s most szakadatlanul szobrot farag, hogy donna Elisának legyen mivel

kereskednie, míg ő messze Argentinában nagy gazdagságra tesz szert.

Micaëla megpillantván az ifjút, oly szépnek találta, hogy valósággal felvidult látásán. Mint

valami üldözött vad, tele volt szíve nyugtalansággal, mégis a világnak semmiféle szenvedése

sem állhatta útját örömének, mihelyt szépet látott.

Tünődött, hol is látta már egy ízben Gaetano arcát s eszébe jutott, hogy a cataniai palotából,

apja képtárából ismeri. Az ifjú ott nem munkás-zubbonyt viselt, hanem lebegő, hosszú, fehér-

tollas bársonykalapot, széles csipkegallért és bársonykabátot. Képét Van Dyck, a híres mester,

festette.

Donna Micaëla viaszgyertyát kért Gaetanótól, aki nyomban keresni is kezdett. Csodamódra az

történt, hogy Gaetano idegennek tünt fel a boltban, holott mindennap járt-kelt benne. Kereste

a gyertyát a rózsafüzérek fiókjában, az apró érmek helyén, de nem találta. Türelmetlen lett,

felforgatta a fiókokat s szekrénykéket tört össze. Nagy pusztítás, rendetlenség támadt körötte.

Donna Elisa ugyancsak szomorú lesz, ha hazatér.

Donna Micaëla azonban jóleső tetszéssel nézte, mint rázta félre Gaetano az arcából dús haj-

fürtjeit s mint csillogtak aranyszín szemei, hasonlóan valami aranyos borhoz, melyen átvillan

a napsugár. Vigasztalására volt, hogy láthat valakit, aki ennyire szép.

Attól a nemes úrtól, akit a nagy Van Dyck festett, bocsánatot kért. Valamikor sokszor szólt

hozzá ilyenformán: «Signor, te csinos legény lehettél; de ily sötét, ily sápadt és szomorú

bizonyára nem voltál. Nyilván ily parázsló szemed sem volt, ezt mind az a mester vitte bele az

arcodba, aki lefestett». Gaetanót látván, Micaëla beismerte, hogy mindaz a szépség meg lehet

egyetlen arcban is; mesternek mitsem kellett belevinnie. Ezért kért bocsánatot a nemes úrtól.

Közben Gaetano megtalálta a hosszú viaszgyertyás skatulyákat. A bolti pult aljában, azon a

helyen voltak, ahol rendesen. Odanyújtott egy szálat Micaëlának, de az árát nem tudta meg-

mondani. Azt mondta: visszajöhet majd később s kifizetheti. Micaëla most valami papiros-

darabot kért, amibe a gyertyát betakarhatja. Gaetano újból oly zavarba jutott, hogy a fiatal

asszonynak kellett segítségére lennie a keresésben.

Aggódás fogta el Micaëlát, hogy egy ilyen ember gondol a távoli argentinai utazásra.

Gaetano a nőre hagyta, hogy gyertyáját papirba göngyölje, miközben ő maga csak állt a

helyén s nézte a bolt vendégét. Micaëla szerette volna megkérni, ne tekintsen így arcára,

amely úgy is csak reménytelenséget és nyomorúságot tükröz vissza.

42

Az ifjú csak egy pillanatra vizsgálta fürkészőleg a nő vonásait, majd felhágott egy kis létrára s

a legfelső polcról leemelvén egy szobrocskát, Micaëlához lépett vele. Fából való, kicsinyke,

aranyozott s föstött angyal volt, szent Mihály arkangyal, amint az ördöggel viaskodik.

Gaetano papirból és vattából szedte elő.

Odanyújtotta Micaëlának s kérte, vinné magával. Ajándékba adja, lévén ez a legjobb összes

eddigi faragványai közül. Szentül hiszi, hogy ennek több ereje van, mint többi szobrának;

azért is rakta a legfelsőbb polcra, nehogy akárki megláthassa s megvásárolja. Donna Elisának

megtiltotta, hogy másnak adja el, mint olyannak, aki nagy szenvedéseket hord szívében.

Legyen hát Donna Micaëláé.

A fiatal asszony vonakodott. Úgyszólván tolakodónak tünt fel előtte a fiú.

Gaetano azonban arra kérte, vegye szemügyre, minő szépen van a szobor kifaragva. Nézze, az

arkangyal szárnytollai felborzolódtak a nagy haragban, Lucifer meg belevájja karmait az

ellenfele combját fedő vasing fonadékába. Nézze, mint fúródik előre szent Mihály dárdája!

Homlokát az angyal összeráncolja, ajkait összeszorítja.

Kezébe akarta adni Micaëlának a szobrot, de az gyöngéden visszatolta:

- Ő látja, - így szólt, - hogy a szobor szép és nagyerejű, de tudja, hogy rajta még sem segít.

Köszöni szépen az ajándékot, de nem fogadhatja el.

Gaetano erre fogta a szobrocskát, begöngyölgette s visszarakta helyére.

Amíg művét begöngyölte s vissza nem helyezte, egyet sem szólt.

De azután megkérdezte a nőtől, minek vásárolt viaszgyertyát, ha nem hívő? Vagy csupán azt

akarta mondani, hogy szent Mihályban nem hisz? Nem tudja-e, hogy ő a leghatalmasabb

minden angyalok között; ő igázta le Lucifert s vetette alá az Aetna mélységeibe? Kételkedik

talán ennek igazságában? Nem tudja, hogy Szent Mihály ebben a küzdelemben elveszítette

szárnyának egyik hosszú tollát, melyet utóbb Caltanisettában találtak meg? Tudja ezt, vagy

nem? Vagy mire gondolt, azzal, hogy szent Mihály rajta nem segíthet? Azt hiszi talán, hogy a

szentek egyáltalán nem segíthetnek? Állna-e akkor ő maga naphosszat a műhelyben s faragná-e

a szenteket? Tenné-e ezt, ha semmire sem volnának használhatók? Azt hiszi, csalóval van

dolga?

Mivel azonban Micaëla maga épp oly erőshitű volt, mint Gaetano, ennek beszédje igazság-

talannak látszott előtte s ellenmondásra ingerelte.

- Bizony megesik, hogy hiába fordulunk a szentekhez, - válaszolta az ifjúnak. S látván, hogy

Gaetano arcán bizalmatlanság tűnik fel, ellenállhatatlan kedve támadt meggyőzni őt. - Neki a

Madonna nevében megígérték, - így beszélt, - hogy ha hű felesége lesz don Ferranténak,

édesapja gondtalan öregséget fog élvezni. Most az ura Palmeri lovagot mégis egy intézetben

akarja elhelyezni, amely nyomorúságos, mint egy szegényház és szigorú, mint egy börtön. A

Madonna nem hárította el a fejéről ezt a csapást, egy hét mulva a dolog megtörténik.

Gaetano mély komolysággal figyelt a hallottakra. Ez a komolyság bírta rá Micaëlát, hogy

egész esetét bizalmasan feltárja előtte.

- Donna Micaëla, önnek el kell mennie a dómtemplomba, a fekete Madonna elé.

- Azt hiszi, nem voltam még ott?

Gaetano elpirult s majdnem haragosan fakadt ki: - Csak nem akarja azt mondani, hogy hiába

fordult a fekete Madonnához?

- Három hét óta hiába esdeklek, imádkozom hozzá.

43

Ezeket mondván, donna Micaëlának majdnem elfult a lélekzete. Szerette volna megsíratni

önmagát, hogy nap-nap után várja a segítséget s nap-nap után csalódik. Más útat-módot még

sem ismer, minthogy ismét újból s újból imádsághoz folyamodjék. Arcáról le lehetett olvasni,

hogy lelke újra átéli minden szenvedését, midőn naponta várja meghallgatását s az idő csak

nyomtalanul múlik fölötte.

Gaetanot mindez nem hatotta meg; sőt mosolyogva dobolt azon üvegládikák egyikén, melyek

a pulton álltak.

- Csak imádsággal fordult a Madonnához? - kérdé.

Csak imádsággal, csak imádsággal. De azt is megfogadta, hogy minden bűnét levetkezi.

Felkereste azt a kis utcát, amelyikben legelsőbb lakott s ápolt egy fájóslábú, szegény, beteg

asszonyt. Koldus mellett sem ment el anélkül, hogy alamizsnát ne adott volna neki. Folyton

imádkozott. Ha a Madonna segíteni akart volna rajta, imádságaival ugyan megelégedhetett

volna. Napokat töltött a dómtemplomban. S minő szorongás, félelem gyötörte! Ezt is számí-

tásba kell venni.

Gaetano vállát vonta:

- Egyebet nem próbált meg?

- Egyebet? De hisz a világon mindent megkísérlettem. Ezüstszíveket és viaszgyertyákat

ajánlottam fel. A rózsafüzért állandóan a kezemben hordtam.

Gaetano ingerelte a nőt. Semmit se akart elismerni abból, amit tett. Egyre csak azt hajtogatta:

- Egyebet nem tett? Egyebet nem?

- De értse meg, don Ferrante nem ad nekem annyi pénzt! Többet nem tehetek! Most végre

sikerült egy oltárterítőre való selymet és selyemcérnát szereznem. Értse meg.

Gaetano azonban, aki naponta foglalkozott a szentekkel s ismerte az olyan emberek forró áhí-

tatosságának hatalmát és szenvedélyét, kik Istent kérésük meghallgatására «kényszerítették»,

gúnyosan nevetett Micaëlán. Szegényke azt hiszi, hogy a Madonnát viaszgyertyákkal és

oltárterítőkkel lehet megindítani.

- Ő mindezt jól tudja, - mondta az ifjú. - Az egész összefüggés világos előtte. Mindig így van

ez a szentekkel. Az egész világ segítségül hívja őket, de kevesen értik a módját, mikép kell

viselkedniök, hogy meghallgatásra is találjanak. Akkor aztán azt mondják, hogy a szentek

hatalom nélkül valók. Azokon, akik tudják, hogyan kell imádkozniok, a szentek mindig

segítettek.

Donna Micaëla élénk kiváncsisággal pillantott az ifjúra. Gaetano szavaiban oly erő, oly

meggyőződés zúgott, hogy hinni kezdte, tőle fogja az igazi megváltó igét hallani.

Gaetano fogta a gyertyát, mely a pulton hevert, visszadobta a szekrénybe s elmondta Micaëlá-

nak, mitévő legyen. Megtiltotta, hogy a Madonnának ajándékot adjon, imádkozzék hozzá,

vagy a szegényekért bármit is tegyen. Azt mondta, széttépi oltárterítőjét, ha még egyetlen

öltést is varr rajta.

- Mutassa meg a Madonnának, donna Micaëla, hogy itt fontosabb dologról van szó, - szólt s

eközben kényszerítő erővel merevítette tekintetét a nőre. - Istenem, találékonyságával kell

bebizonyítania, hogy a dolog komoly, nem pedig játék. Mutassa meg, hogy élni sem akar, ha

segítségre nem talál. Ha don Ferrante elküldi az ön édesapját, vajjon továbbra is hű felesége

szándékozik maradni? Aligha! Ha a Madonna nem fél attól, amit ön esetleg elkövethet - hát

miért is segítene?

44

Donna Micaëla hátrált egy-két lépést. Gaetano gyorsan kilépett a pult mögül s két kezével

megragadta az asszony köpenyének két ujját.

- Értse meg, meg kell mutatnia a Madonnának, hogy ön képes magát veszedelembe vetni, ha ő

nem nyujtja segítségét. Fenyegetődzenie kell, hogy bűnbe s halálba rohan, ha nem nyeri el

azt, amit kér. Így lehet csak kierőszakolni a szentek segítségét.

Micaëla kitépte magát az ifjú kezei közül s elment a nélkül, hogy egy szóval is felelt volna. A

csigavonalban kígyózó úton felsietett a dómba s szívében rémülettel borult le a fekete

Madonna oltára előtt...

Ez egy szombati reggelen történt; vasárnap este donna Micaëla ismét látta don Gaetanót.

Szelíden sütött a hold s Diamantéban régi szokás, hogy holdfényes estéken mindenki elhagyja

házát és sétál az utcán.

A nyári palota lakói alig tették ki a kapun lábukat, nyomban ismerősökre akadtak. Donna

Elisát karonfogta Palmeri lovag, Voltaro sindaco don Ferrantéhez csatlakozott, hogy megbe-

szélje vele a választásokat; Gaetano pedig Micaëlához sietett, mert kíváncsi volt arra, hogyan

követte tanácsát.

- Felhagyott az oltárterítő varrásával?

Donna Micaëla azt felelte, hogy varrt rajta tegnap egész nap.

- Akkor hát saját maga teszi lehetetlenné a dolgát.

- Bizony, don Gaetano, ezen már nincs mit segíteni.

Micaëla azon volt, hogy elmaradjanak a többiek mögött. Valami fontos beszélni valója volt

Gaetanóval. Ahogy a Porta Aetnához értek, letértek az útról s kimentek arra a gyalogösvény-

re, mely a Monte Chiaro pálmaligetei közt vitt tova.

Benn, az élénk utcákon nem járhattak. Donna Micaëla olyanokat mondott, hogy Diamante

népe bizton megkövezi, ha meghallja.

Megkérdezte Gaetanót, látta-e valaha a dómtemplom fekete Madonnáját. Ő maga csak tegnap

látta igazán. Nyilván azért rejtődzött a Madonna a templom legsötétebb sarkába, hogy senki

se láthassa. Színe is fekete s rács van előtte. Az ember nem veheti jól szemügyre.

Ma azonban donna Micaëla mégis látta. Ma ünnepe volt a Madonnának s azért kiemelték a

fülkéből. Kápolnájának padlóját, falait fehér mandolavirággal borították el s a szobor maga

lenn állott az oltáron. Fehér virágpompától körülvéve sötétlett nagy alakja.

Amint donna Micaëla a szobrot megpillantotta, szívét kétségbeesés töltötte el. A szobor nem a

Madonna volt. Akihez imádkozott, nem a Madonnát ábrázolta. Micsoda szégyen, micsoda

szégyen! Nyilvánvaló, hogy egy ókori istennő volt. Aki csak valaha látott ilyet, nem téved-

hetett. Korona helyett sisakot viselt, karján nem gyermeket hordott, hanem pajzsot. Pallas

Athene volt. Nem a Madonna. Ó, ó, ilyet!

És itt Diamantéban ezt a szobrot tisztelték. Egy ily pogány szobrot állítottak fel s meg is

becsülték! Aztán ami a fő: ez a Madonna csunya is. Már málladozott. Sohasem is lehetett

művészeti tárgy. Olyannyira csunya, hogy az embernek rosszul esik ránézni.

Az a sok ezer fogadalmi ajándék ejtette csalódásba Micaëlát, melyet a kápolnában kifüggesz-

tettek; az a sok monda, mely a fekete Madonnáról szerte szállt. Odaveszett az a három hét,

melyen át hozzá imádkozott! Most már tudja, miért nem lelt segítségre! Nem volt a Madonna,

nem volt az!

45

Követték mindketten azt az utat, mely a falakon túl körbe futott a Monte Chiaro oldalán.

Fehér volt köröttük az egész világ. Fehér köd koszorúzta a hegy lábát, fehér színben pom-

páztak az Aetna mandolafái. Közben maguk is egy mandolafa alá értek, melynek csillogó íves

ágai annyira tele voltak virággal, mintha ezüstfürdőbe mártották volna őket. Világos holdfény

szóródott a földre, minden elvesztette a színét s fehérré vált. Az ember szinte csodálkozott,

hogy nem érzi a hold melegét s nem vakul el szemevilága a nagy fényességtől.

Donna Micaëla tünődött, a holdfény hat-e oly szelídséggel Gaetanóra, hogy miután a

Madonna káromlását hallotta, nem ragadja meg őt s nem taszítja a Simeto hullámai közé.

Az ifjú nyugodtan s szótlanul ballagott oldalán. Az asszonyka mégis remegett, mit tesz a fiú

majd ezután. Bármennyire tele volt aggodalommal, nem tudott hallgatni.

Legfélelmesebb mondanivalója most következett. Elmondta, hogy egész napon át az igazi

Madonnára próbált gondolni; ahány Madonna-szobrot csak ismert, valamennyit emlékezetébe

idézte. De hiába; mihelyt a tündöklő égi királynéra gondolt, feltűnt az ősi, fekete istennő s

szeme elé tolakodott. Látta, mint jelenik meg a száraz, serény aggszűz s mint tűnik el a

hatalmas égi királyné. Reá nézve most már a Madonna egyáltalán nem létezik. Azt hiszi, hogy

haragszik az Isten anyja, mert oly sokat tett azért a másikért. Most elrejti arcát s kegyelmét

előle. A hamis Madonna miatt jut most édesapja szerencsétlenségbe. Nem tarthatja többé

maga mellett. Most már bocsánatát sem vívja ki soha. Istenem, Istenem!

Mindezt don Gaetanónak mondta el, aki Diamante fekete Madonnáját jobban tisztelte, mint a

többi valamennyit.

Az ifjú egész közel haladt donna Micaëla mellett. A nő már-már azt hitte, elérkezett végső

pillanata. Halk hangon, mintha védelmezni akarná magát, mondogatta: Őrült vagyok! A

szorongás őrültté tesz! Már éjszakai álmom sincsen.

Gaetano ellenben arra gondolt járása közben, minő gyermek is ez a Micaëla. Sohasem fogja

magát beletalálni az életbe.

Szinte öntudatlanul, hirtelen igen gyöngéden magához vonta az asszonyt és megcsókolta,

mivelhogy oly félénk s balga gyermek.

Micaëlát oly döbbenés fogta el, hogy eszébe sem jutott védekezni. Nem kiáltott, nem is

menekült. Megértette, hogy Gaetano úgy csókolta meg, ahogy egy gyermeket szokás. Előre

sietett és sírva fakadt. Épp ebből a csókból látta erőtlenségét, elhagyatottságát. Felismerte

lelke vágyát valaki után, aki erős és jó s aki róla gondoskodik.

Szörnyű volt elgondolnia is, mennyire magára hagyatott. Bár ura s édesapja van, ez az idegen

érez iránta részvétet.

Amint Gaetano észrevette, hogy Micaëla csendes zokogásban reszket, úgy érezte, hogy ő

maga is remeg egész testében. Hatalmas, erős megindulás fogta el.

Közel lépett a nőhöz s vállára helyezte kezét. Hangja nem volt tiszta és csengő. Tompán,

érzésektől tikkadtan szólt:

- Ha a Madonna nem segíti meg, szökjék velem Argentinába.

Most már lerázta magáról Micaëla az ifjút. Megérezte, hogy most már nem úgy szólt hozzája,

mint ahogy gyermekhez szokás. Megfordult s visszatért a városba. Gaetano nem követte.

Megállt az út azon pontján, ahol Micaëlát megcsókolta. Mintha életében már nem tudna többé

megválni ettől a helytől.

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

46

Két napig bolygott Gaetano szerteszét s álmodozott donna Micaëláról; harmadnap átment a

nyári palotába, hogy beszéljen a nővel.

A tetőterraszon akadt rá. Rögtön előállt azzal, hogy szökjék meg vele.

Mióta elváltak egymástól, mindent átgondolt. Elálldogált műhelyének mélyében, töprengett

azon, ami köztük történt s most teljes világosságra ébredt. Micaëla hasonlít egy rózsához,

melyet a sirocco ereje letépett törzséről s gyöngédtelenül sodort keresztül a levegőn, hogy

végül igaz nyugalmat, védelmet találjon az ő szívén.

- Be kell látnia - mondta Gaetano - Isten és valamennyi szentje kívánja, követeli, hogy egy-

másé legyünk, különben nem hozta volna magát nagy szerencsétlensége oly közel hozzám.

Ha a Madonna megtagadja segítségét, azt csak azért teszi, hogy feloldja don Ferrantenak adott

hűségi szava alól. Nekem teremtette önt az Isten, signora, számomra növekedett fel, értem él.

Mikor azon az estén, a holdfényes úton megcsókoltam önt, olyan voltam, mint egy eltévedt

gyerek, aki sokáig kószált a vadon útain, de végre otthonának kapujához ért. Nincs semmim a

földön; ön az otthonom, a tűzhelyem, az örökségem, amelyet Isten hagyott reám, az egyetlen,

az egyetlen az egész világon, ami mégis az enyém.

Elmondta, hogy nem hagyhatja itt magára. El kell vele jönnie, el kell mindenkép!

Nem térdelt le előtte. Egy helyben állva beszélt, szemei lobogtak s kezei ökölbe szorultak.

Nem kérte - parancsolta, hogy vele utazzék; Micaëla már az övé.

Nem is bűn, ha szökésre kényszeríti, inkább kötelessége. Mi lenne Micaëla sorsa, ha ő

elhagyná?

Donna Micaëla végig hallgatta, a nélkül, hogy mozdult volna. Jó ideig szótlanul ült még akkor

is, mikor Gaetano felhagyott a beszéddel.

- Mikor utazik? - kérdé végre.

- Diamantéból szombaton.

- És a gőzhajó mikor indul útnak?

- Vasárnap este, Messinából.

Donna Micaëla felállott s a terraszlépcsők felé igyekezett.

- Édesapám szombaton utazik Cataniába. Megkértem don Ferrantét, hogy elkísérhessem.

Néhány lépést tett lefelé a lépcsőkön, mintha egyéb mondanivalója nem volna. Majd megállt.

- Ha aztán Cataniában találkozunk, követem önt, ahová akarja.

Lesietett a lépcsőkön; Gaetano nem igyekezett visszatartani. Eljön még az a nap, midőn nem

fog futni előle. Tudta jól, hogy egykor még szerelmesen fog mellére borulni.

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Pénteknek egész délutánját a dómtemplomban töltötte donna Micaëla. Elment a Madonnához

és kétségbeesve borult le előtte.

«Ó, Madonna mia, Madonna mia! Szökött asszony legyek holnaptól kezdve? Jogot adjak az

embereknek, hogy minden rosszat mondjanak rólam?» Azután mindent egyformán rettene-

tesnek látott. Borzongott arra a gondolatra, hogy Gaetanóval szökjék, de azt sem tudta elkép-

zelni, mikép bírja ki don Ferrante mellett? Gyűlölte az egyiket is, másikat is. Úgy érezte, hogy

egyik sem hozhat reá mást, csak boldogtalanságot.

47

Látta, hogy a Madonna rajta segíteni nem fog. És ekkor végre azt kérdé magában, nem jelent-e

a Gaetanóval való szökése még nagyobb nyomorúságot, mintha don Ferrante mellett marad-

na? Érdemes tönkre tennie magát, hogy urán bosszút álljon?

Van-e megvetésreméltóbb cselekedet, mint megszökni egy emberrel, akit nem is szeretünk?

Lelkét elborították a gyötrelmek. Egész héten emésztő nyugtalanság üldözte. És ami a leg-

szörnyűbb volt, egyáltalán nem tudott aludni. Egyetlen egészséges, tiszta gondolata nem

támadt.

Újra s újra az imádsághoz fordult. De aztán eszébe jutott: «A Madonna nem segít rajtam!» és

felhagyott az ájtatossággal.

Majd régebbi szenvedéseire terelődött gondolkozása s visszaemlékezett arra a kis szoborra,

mely egyszer már oltalmára jött, mikor épp hasonló kétségbeesésben élt.

Viharos buzgóságggal intézte imáit a szegény kis isteni gyermekhez. «Segíts meg, könyörgök.

Segíts jó öreg apámon és segíts rajtam is, hogy ne tévedjek a bűn és bosszú útjára!»

Mikor este pihenőre tért, mindegyre keserítette a szorongás és fájdalom. «Volna csak egy

órányi álmom, gondolta, akkor tudnám, mitévő legyek.»

Gaetano holnap reggel útnak indul. Micaëla elhatározta, hogy beszél még vele, elutazása előtt

s megmondja neki, hogy nem követheti. Nem viselhetné el, ha bukott asszonynak tartanák.

Alig végezte ezt el magában, álom szállt szemére. Csak akkor ébredt fel, mikor az óra másnap

reggel kilencet ütött. Gaetano már messze járt. Nem mondhatta el neki, hogy megbánta

ígéretét.

De erre most már nem is gondolt. Álmában valami újat s idegenszerűt élt át. Mintha az égben

időzött volna s üdvösséget lehelt volna magába.

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Vajjon melyik szent tesz az emberekkel több jót, mint San Pasquale? Nem fordul-e elő, hogy

két ember valami magányos helyen, az erdőben vagy künn a mezőn áll s rosszat beszél

valakiről, avagy valami gonoszság elkövetéséről tanácskozik? Nos hát, a java beszédben

egyszerre zuhanást hallanak maguk körül. Szertenéznek s csudálkozva kérdik egymást, nem

követ dobott-e valaki? Nincs értelme, hogy sokáig vizsgálódjanak. Hiába szaladgálnak, hogy

megkeressék azt, aki a követ dobta. A kő San Pasqualetól való. Oly bizonyos, mint ahogy

igazság lakik az égben: San Pasquale hallotta, hogy gonoszságról beszélnek s követ dobott

közibük, hogy megintse őket.

Aki nem akarja, hogy gonosz terveinek kivitelében megzavarják, ne vigasztalja magát azzal,

hogy majd csak kifogy San Pasquale a kövekből. Sohasem fogy ki. Annyi köve van, hogy

elég a világ legutolsó napjáig. Mert amidőn San Pasquale még a földön járt, tudjátok-e, mit

cselekedett? Tudjátok-e, mivel törődött mindenek fölött? Ügyelt a leghitványabb kovakőre is,

melyet útjában talált s szorgalmasan összeszedte zsákjába. Ti aligha hajolnátok le egy

soldoért, ő azonban felemelte a legkisebb kavicsot is. Mikor aztán meghalt, magával vitte

valamennyit az égbe. Ott székel most s aláveti köveit azokra, akik gonoszságot akarnak

elkövetni.

De természetesen nem ez az egyetlen jó, amit San Pasquale az emberekkel művel. Jelet ád a

házasságkötésre s a halálra is, még pedig nemcsak kövekkel, hanem mással is. Randazzóban

egyszer Saraedda anyó ott ült leányának betegágya mellett. Nagy fáradtságában elaludt.

Leánya eszméletén kívül volt s közel járt a halálhoz, de a plébánost erről senki sem értesít-

hette? Mikép ébredt fel Saraedda anyó még idejében? Mikép ébredt fel, hogy még embert

küldhetett a plébániára? Nem máskép, hanem úgy, hogy széke ide-oda ringott, kopogott,

48

ropogott, csikorgott, mígnem a benne ülő kinyitotta szemét. San Pasquale tette ezt. Ki más

gondolt volna erre, mint San Pasquale?

Van még egy monda San Pasqualeról. Tre-Castagniban élt a cingár Cristoforo. Nem volt rossz

ember, de volt egy csúnya szokása. Nem tudta kinyitni száját a nélkül, hogy ne káromkodott

volna. Ha csak két szót mondott, az egyik föltétlenül káromkodás volt. Azt hiszitek, használt

neki, hogy felesége és a szomszédok figyelmeztették? Ágya fölött azonban függött egy kis

szentkép, mely San Pasqualét ábrázolta, ennek sikerült leszoktatni Cristoforot rossz szokásá-

ról. Minden éjjel ide-oda ingott rámájában, egyszer erősebben, másszor gyöngébben, aszerint,

mennyit káromkodott aznap Cristoforo. Amidőn ezt Cristoforo észrevette, belátta, hogy nem

tudna egy éjszakát sem átaludni, ha a káromkodásról le nem szoknék.

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Diamanteban San Pasqualenak temploma van, amely a Porta Aetnán kívül, kissé a völgynek

fekszik. Kicsiny ugyan és szegényes, de fehér falai és vörös kupolája szépen rejtőzik el a

mandolafák csoportja közé.

Tavasszal, mikor a mandolafák virágban állnak, San Pasquale temploma a legszebb egész

Diamantéban. Virágos ágak borulnak föléje, melyeken mint valami pompás öltözéken, csillog

a tömérdek hófehér virág.

Don Pasquale temploma mégis igen boldogtalan és elhagyatott, mert soha szentmisét nem

tarthatnak benne. Mikor ugyanis Szicilia felszabadítói, a garibaldisták, Diamantéba kerültek,

táborukat San Pasquale templomában és a mellette levő kolostorban ütötték fel. Magában a

templomba oktalan állatokat vittek s játék meg nők kíséretében oly tivornyát űztek, hogy a

templomot megszentségtelenítették. Azóta nem nyitják meg többé misére a templom kapuit.

Gazdag emberek és idegenek csak akkor nézik meg San Pasquale templomát, ha a mandula-

fák virágzanak. Bár az Aetna valamennyi lejtője mandulavirággal ékes, a legnagyobb s leg-

szebb fák a kihalt ősi templom körül vannak.

De a szegény emberek az egész éven át felkeresik San Pasqualet. Ha zárva is van a templom,

elmennek oda, hogy tanácsot kérjenek a szenttől. Van ott a bejárat közelében egy nagy

kőmennyezet, alatta a szentnek szobra, ehhez szoktak folyamodni, hogy a jövőből egyet-mást

megtudjanak. San Pasqualenál jobban senki sem ismeri a jövendőt.

Nos hát, azon a reggelen, amelyen Gaetano Diamanteból elutazott, felhők omlottak alá az

Aetnáról, hasonlók valami sűrű porréteghez, melyet mintha tömérdek nyáj vert volna fel. Mint

sötétszárnyú sárkányok betöltötték a levegőt s esőt, nyirkos ködöt és homályt szórtak szerte-

szét. Diamante levegője egyszerre úgy megsűrűsödött, hogy az utca egyik oldaláról nem lehe-

tett a másikra látni. Nedvesség szállt meg mindent; a föld épp oly nedves volt, mint a ház-

tetők, eső szívárgott végig az ajtófélfákon, nagy csöppek ültek a lépcsők karfáján, gomolygó

köd tódult a házak tornácába, sőt a szobákba is. Szinte azt lehetett hinni, füst verődött

mindenüvé.

Ezen a reggelen, még mielőtt esni kezdett volna, a korai órákban, Cataniából egy gazdag

angol hölgy kelt útra nagy utikocsiján, hogy kirándulást tegyen az Aetna körül. Alig kocsizott

azonban néhány órát, félelmetes eső keletkezett; köd borította el a vidéket. Mivel az angol

hölgy nem akarta elveszteni a megjárt gyönyörű tájak látását, elhatározta, hogy betér a leg-

közelebbi városba s ott marad, míg a vihar elvonul. Épp Diamante volt ez a város.

Az angol hölgyet miss Tottenhamnak hívták. Ő volt az, aki Cataniában a Palmeri-palotát kibé-

relte. Holmijában, melyet ládáiban magával hurcolt, ott volt az a Krisztus-szobrocska is,

melyhez donna Micaëla kiköltözése előestéjén folyamodott. Régi és kopott volt ez a szobrocs-

49

ka, mégis állandóan magával hordta, emlékezésül egy öreg barátjára, aki minden vagyonát reá

hagyta.

Azt lehetett volna hinni, hogy San Pasquale tudja, milyen csodatevő ereje van ennek a szobor-

nak s üdvözölni szeretné. Abban a pillanatban ugyanis, mikor Tottenham kocsija a Porta

Aetnán keresztülhajtatott, San Pasquale templomában a harangok megszólaltak.

És szóltak egész nap maguktól.

San Pasquale harangjai nem sokkal nagyobbak, mint azok, amelyeket udvarházakban a mun-

kások összehívására használnak. Ezekhez hasonlóan fenn a templomtetőn egy kis harang-

toronyban állnak s kötéllel húzzák meg őket, amely a templom falán csüng alá.

Nem nagy munka meghúzni ezeket a harangokat, de nem is oly könnyű, hogy maguktól meg-

szólalhatnának. Aki valaha is látta a ferencrendiek öreg fra Felice-jét, amint lábát beledugta a

kötélhurokba s ide-oda rugdalódzott, hogy a harangot szólásra bírja, jól tudhatta, hogy azok a

harangok nem szoktak emberi segítség nélkül megcsendülni.

Mégis ez történt velük ezen a reggelen. A kötél szorosan oda volt kötve a fal egyik kampós

szögéhez; senki nem nyúlt hozzá. A tetőn levő kis harangtoronyba sem mászott fel senki,

hogy megkondítsa a harangokat. Tisztán lehetett mégis látni, mint lendülnek ide-oda s mint

verődik nyelvük a harang falához. Ember meg nem foghatta, mi az oka mozgásuknak.

Midőn donna Micaëla felébredt, a harangok már szóltak. Az asszonyka sokáig némán hevert

ágyában s figyelt, egyre figyelt. Soha szebbet nem hallott. Nem tudta, hogy csoda történt.

Csak hevert s arra gondolt, mily gyönyörű ez a távoli hang. Tünődött fektében, hogy vajjon

igazi ércharangok csengenek-e így?

Nem is lehet tudni, micsoda érc volt az, amely San Pasquale harangjaiban ezen a napon

felcsendült. Mintha a harangok azt mondták volna donna Micaëlának, hogy csak éljen és

szeressen, a boldogság vár rá; nagy és szép dolgoknak megy elébe, bánat sohsem éri, szomorú

többé nem lesz. Szíve hevesen dobogott. Olyanformán érezte magát, mintha harangzúgás

mellett bevonult volna egy nagy várkastélyba. Ki másé lehetett ez a várkastély, ki más volna

ura a mesébe illő helynek, mint a szerelem?

A valóságot nehéz titkolni; mire donna Micaëla felébredt, tisztában volt azzal, hogy szereti

Gaetanót és semmire sem vágyik égőbb szívvel, mint hogy vele utazhassék.

Kinyitotta az ablakot s látva a szürke reggelt, csókot szórt feléje s így suttogott: Üdvözlégy

reggele annak a napnak, amelyen elutazom. Te vagy a legszebb reggel, amit csak valaha

láttam. Ha szürke vagy is, szeretnélek megölelni s megcsókolni.

De legjobban elragadta a harangok szava.

Határozott jele volt ez annak, hogy szerelme erős. Mert mindenki másnak kínos volt a vég-

nélküli harangzúgás hallása. Az első félórában senki sem törődött vele. Az első félórában alig

is hallatszott a harangszó. De a másodikban, meg a harmadikban...

Az emberek sohasem hitték, hogy San Pasquale kis harangjainak nincs szavuk. Erős szavuk

volt mindig. De most, mintha egyre erősödött volna csengésük. Egyik percben úgy tünt fel,

hogy a harangok fenn a ködben csüngnek. Majd mintha az egész égboltozat tele volna velük s

csak a köd miatt nem lehetne látni őket.

Donna Elisa is hallotta a harangszót s elsőbb azt hitte, hogy San Giuseppe kis harangja cseng;

utóbb, hogy a dómtemplomét hallja. Majd azt hitte, a domonkosok harangjának szava száll

feléje s végül szentül meg volt győződve, hogy a város valamennyi harangja cseng-bong,

teljes erőből, a városnak mind az öt kolostorában és mind a hét templomában. Mintha külön

50

hallotta volna is mindegyiknek a szavát. Végre, kérdezősködésére megtudta, hogy csupán a

San Pasquale kis harangjai szólaltak meg.

Az első órák alatt, mikor még nem tudták mindenfelé, hogy a harangoknak maguktól eredt

meg a nyelve, észrevették az emberek, hogy az esőcsöppek a harangszó ütemei szerint hulla-

nak, meg hogy a beszélők hangjában valami erős, érces csengés keletkezett. Azt is észre-

vették, hogy lehetetlen mandolinon és gitáron játszani, mert a harangszó elvegyül a zenével s

fülsiketítővé válik. Olvasni sem lehetett, a betűk ugyanis a harangok nyelvéhez hasonlóan ide-

oda inogtak, a szavaknak hangja támadt s valami titkos erő folytán hallhatóan olvasódtak.

Csakhamar nem tudták elviselni az emberek a hosszú szárakon csüngő virágok látását. Azt

vélték, hogy a virágszirmok jobbra-balra ingadoznak. S panaszkodnak amiatt is, hogy a

virágok kelyhe illat helyett hangokkal van tele.

Mások megállapították, hogy a levegőn keresztüllengő köd a harangszó ütemeiben száll tova.

Azt is mondták, hogy az óraingák is a harangszóhoz igazodnak s mindazoknak, kik künn a

zivatarban jártak-keltek, hasonlóképen ingó a léptük.

Mindez akkor történt, mikor a harangok még csak egy két-órán át szóltak s az emberek inkább

nevettek rajtuk.

De a harmadik órában a harangszó ereje megnőtt s ekkor egyesek vattát tömtek fülükbe,

mások meg vánkosok közé rejtették fejüket. A levegő reszketett a harangütésektől s érezhető

volt, hogy minden ütemesen mozog. Akik a sötét padlásra menekültek, a hangokat ott is tisz-

tának, áthatónak, szinte az égből alászállónak találták, azok pedig, kik a pincébe zárkóztak,

oly erősnek, dörgőnek hallották, mintha San Pasquale temploma a föld alá rejtődzött volna.

Diamantéban minden embert rémület fogott el, kivéve donna Micaëlát, akit a szerelem

védelmezett mindennemű szorongás ellen.

Azután gondolkozni kezdtek Diamantében azon, nem jelent-e valamit, hogy épp San Pasquale

harangjai szólaltak meg. Tépelődtek, hogy ugyan mit akar a szent tudtul adni? Mindenkinek

meg volt a maga külön gondja s így azt hitték, San Pasquale épp nekik mond valami olyat,

amire legkevésbé vágyakoznak. Nem volt senki, akinek eszébe ne jutott volna egy olyan

cselekedete, amely a lelkiismeretét terhelte. Ezek most azt tartották, San Pasquale az ő bűn-

hődését hirdeti.

Midőn aztán San Pasquale harangjai az ebédidő táján is egyre zengtek, az emberek biztosra

vették, hogy San Pasquale olyan szerencsétlenséget jósol Diamanténak, hogy az összes embe-

reknek legalább is egy év alatt való elpusztulását lehet várni.

A szép Giannita rémülten s zokogva jött át donna Micaëlához s panaszkodott, hogy épp San

Pasqualenak harangjai szólnak.

- Istenem, Istenem, ha csak más volna, nem San Pasquale! Ott székel fenn, mennyei helyén s

látja, hogy valami rettenetes dolog fenyeget bennünket. A köd nem állja útját, hogy oly

messzire láthasson, amennyire csak akar. Látja, hogy ellenséges hajóhad közeledik a tengeren.

Látja, hogy hamufelhők kelnek az Aetnából, melyek reánk szakadnak s eltemetnek mindnyá-

junkat.

Donna Micaëla azonban csak nevetett. Egyre azt hangoztatta, hogy ő tudja, mire gondol San

Pasquale. Harangszóval siratja azokat a szép mandulavirágokat, melyeket a záporeső tönkre-

vert.

51

Senki sem tudta Micaëla aggodalmát felkelteni; don Ferrante felesége meg volt győződve,

hogy a harangok híradása egyedül őt illeti. A harangszó álomba ringatta; némán üldögélt a

zeneteremben s teljesen átadta magát örömének. Körötte félelemmel, nyugtalansággal,

irtózattal volt tele a világ.

Senki sem bírt nyugodtan ülni munkája mellett, senki sem gondolt másra, mint a rettenetes

csapásra, melyet San Pasquale jósol.

A koldusoknak akkora ajándékokat adtak, mint soha máskor; a koldusok még sem örültek,

mert sejtették, hogy nem érik meg a másnapot. A gyóntatószékek körül nyüzsögtek a gyónók;

a papok mégsem örültek, hogy az egész napot a gyóntatószékben kell tölteniök, bár a bűn-

bánók egyre-másra rakták le az ajándékokat a templom szentjének oltárára.

Vicenzo da Lozzo, a levélíró sem örült ezen a napon, ámbár íróasztalát, mely a városház

loggiája alatt foglalt helyet, folytonosan megszállva tartották az emberek; szívesen fizettek

egy soldot minden szaváért, ha ezen az utolsó napon néhány sort írt távolban lakó szeretteik-

nek.

Az iskolákban lehetetlen volt előadást tartani, mert a gyermekek szünet nélkül sírtak. Délben

rémülettől sápadt arccal jöttek el értük az anyák s hazavitték őket, hogy legalább együtt

legyenek, ha valami történnék.

Szabad napja volt a szabóinasoknak, meg a cipészinasoknak is. De a szegény fickók nem

merték élvezni szabadságukat. Szorongó várakozással eltelve műhelyükben maradtak.

A harangok szóltak egész délután.

A koldusoktól lakott palazzo Geraci öreg kapusa, aki maga is koldus volt, levetette nyomorú-

ságos rongyait s magára öltötte világoszöld libériáját, melyet csak a szentek ünnepein s a

király születésnapján szokott viselni. S amint ebben a díszruhában ott ült a kapu mellett,

minden arrajárónak hideg futott végig a hátán, mert megértette, hogy az aggastyán nem kisebb

hatalomnak, mint a végenyészetnek bevonulását várja azon a kapun, melyet őrzött.

Iszonyatos volt, mily hirtelen szállt a rémület egyik emberről a másikra.

A szegény Torino, aki valamikor jómódú ember volt, házról-házra járt s azt hirdette, hogy

eljött az idő, amikor megbűnhődnek azok, akik őt megcsalták s nyomorúságba taszították.

Sorra betért a korzó kis boltjaiba, öklével rácsapott a bolti asztalokra s megesküdött, hogy

most végre ítélet jő azokra, kiknek része volt az ő megcsalatásában.

Épp ily megrázó volt az is, ami az Európa-kávéház kártyásairól hírlett. Itt napról-napra össze-

ült ugyanaz a négy játékos, s elképzelhetetlen volt, hogy mást műveljenek, mint kártyázzanak.

Most elvetették a kártyát s megfogadták egymásnak, hogy soha kártyához nem nyúlnak, ha

ezt a rettenetes napot túlélik.

Donna Elisa boltjában tolongtak az emberek. Ami eladni való szent apróság a boltban csak

akadt, megvásárolták, hogy a szentek érintésével elhárítsák a veszedelmet. Maga donna Elisa

egyre Gaetanóra gondolt s attól félt, hogy San Pasquale Gaetanónak útközben történt halálát

hirdeti. Nem is tudott örülni annak a sok pénznek, amit bevett.

Mikor aztán San Pasquale harangjai az egész délutánon át is egyre kongtak, az életet már alig

lehetett elviselni. Most már mindenki tudta, hogy a harangszó földrengést hirdet, amely egész

Diamantét romokba fogja dönteni.

Az apró, szűk utcákban, melyeknek házai a földrengéstől való rettegésükben szorosan egymás

mellé kuporodtak s támogatták egymást, a lakók az eső ellenére is kicipelték az utcára

szegényes bútoraikat s ágyterítőből sátrat vertek. Kivitték bölcsőstől még a csecsemőket is s

párnákkal fedték be piciny testüket. Bár esett, olyan forgalom volt a korzón, hogy az ember

52

alig verhette magát rajta keresztül. Mindenki sietett ki a Porta Aetnához, hogy lássa, mint

csengenek a harangok. Meg akartak győződni arról, hogy a kötelet senki sem rángatja, le van

az kötve, jó szorosan. S ahogy odaértek, valamennyien térdreborultak az úton, amelyet fene-

ketlen sár takart s a víz patakokban ömlött végig rajta.

San Pasquale templomának kapuja, mint mindig most is zárva volt. A templom előtt fra

Felice, az öreg szürke barát egy réztányérral sorra járta az imádkozókat s adományokat

gyűjtött.

Az elrémült emberek rendes menetben járultak San Pasqualenak a kőmennyezet alatt álló

szobra elé s megcsókolták kezét. Egy öregasszony nagy óvatossággal vitt a szobor elé vala-

mit, amit zöld esernyővel oltalmazott. Egy pohár vízzel vegyített olaj volt, benne bágyadt

lánggal égő apró belecske. Odaállította a szobor lábaihoz s azután maga is térdreborult.

Sok embernek az járt a fejében, hogy jó volna kísérletet tenni a harangok megkötésére; de

senkinek sem volt bátorsága ezzel a gondolattal előállni. Nem akadt ember, aki el merte volna

fojtani Isten szavát.

Épp így nem merte senki az öreg fra Felice művének mondani az egész csodát, melynek csak

a pénzgyűjtés volna a célja. Fra Felice igen népszerű ember volt. Aki ilyet állított volna róla,

ugyancsak könnyen pórul jár.

Donna Micaëla is elment San Pasquale templomába és pedig öreg édesapja kiséretében. Emelt

fővel haladt útján s éppen nem rettegett. Köszönetet jött mondani San Pasqualehoz, hogy nagy

szenvedélyét harangjainak szavával helyeselte.

- Életem ma kezdődik, - mondta magában.

Don Ferrante sem igen ijedt meg, de zsörtölődő és haragos kedvében volt. Az emberek azt

hitték, el kell látogatniok boltjába, be kell számolniok gondolataikról s ki kell kérniök véle-

ményét, már csak azért is, mert egyike ő azoknak az Alagonáknak, akik oly régi idők óta

kormányozták a várost.

Reggeltől estig sápadtképű, remegő emberek jöttek boltjába. Odaálltak elébe s így szóltak:

- Rettenetes ez a harangzúgás, don Ferrante. Mi lesz velünk, don Ferrante?

Nem volt a városnak lakója, aki fel ne kereste volna boltját s meg ne kérdezte volna véle-

ményét. Amíg a harangzúgás tartott, ott időztek s ácsorogtak anélkül, hogy egyetlen soldo árát

is vásároltak volna.

Eljött még Ugo Favara, a hipochondriás ügyvéd is. Széket kerített s leült a bolti asztal mögé.

S ott ült egész nap don Ferrante nyakán, halotthalványan, szótlanul. Félelmes kínokon eshetett

át, de nem szólt egy szót sem.

Benézett öt percenként Torino il Martello is. Nagyokat ütött öklével az asztalra s kijelentette,

hogy eljött az az óra, amelyben don Ferrante elveszi büntetését.

Don Ferrante kemény ember volt, de a harangzúgást ő épp oly kevéssé tudta elviselni, mint

mások. Minél tovább hallgatta, annál gyakrabban kérdezte magától, miért özönlenek az

emberek épp az ő boltjába. Mintha valami különös gondolat foglalkoztatná mindnyáját.

Nyilván őt akarják felelőssé tenni a harangzúgásért s a csapásért, melyet ez jelentett.

Ő maga egy szót sem árult el senkinek; biztosan felesége terjesztette el a hírt. Hinni kezdte,

hogy az emberek mindnyájan csak egyet gondolnak, bár beszélni senkinek sincs bátorsága. -

Az ügyvéd is - mondta magában don Ferrante, - azért ül itt, mert azt várja, hogy vallomást

tegyek neki. Az egész város azért tér be boltomba, hogy lássa, valóban el merem-e küldeni

apósomat.

53

Donna Elisának annyi volt a dolga, hogy maga nem nézhetett el öccséhez, ennélfogva

minduntalan a vén Pacificát küldte el hozzá s megkérdeztette, mit szól a harangszóhoz. Egy

pillanatra a plébános is bekukkantott a boltba s mint mások, feltette a kérdést:

- Don Ferrante, hallott valaha ily rémületes harangozást?

Mohón szerette volna tudni don Ferrante, vajjon az ügyvéd, a plébános és a többiek csak azért

jöttek-e, hogy szemrehányást tegyenek neki, amiért Palmeri lovagot el akarja házából küldeni.

Ereiben hevesen lüktetett a vér. A bolt körbe táncolt szemei előtt. S az emberek szünet nélkül

jöttek s azt kérdezték: Hallott már valaha ily rémületes harangozást?

Aki azonban nem jött, az donna Micaëla volt. Nem is lett volna értelme, hogy eljőjjön; a

félelem nem bántotta. Büszke elragadtatás fogta el, hogy elhatalmasodott lelkén az a szenve-

dély, amely életének betöltésére volt hivatva. - Nagy és gyönyörű életben lesz részem, -

mondta magában. S úgyszólván elrémült azon, hogy eddigelé csak gyermekéletet élt.

Azzal a póstakocsival, mely esti tíz órakor átvonul Diamantén, el fog utazni. Négyre járt az

idő, mikor jónak látta, hogy atyjának mindent elmondjon s holmiját becsomagolja. Nem is

látszott ez előtte nehéz feladatnak. Atyja csakhamar követni fogja Argentinába. Majd meg-

kéri, legyen még egy ideig türelemmel, amíg otthont teremt számára. Szentül hitte, hogy az

öreg szívesen otthagyná Diamante városát.

Úgy járt-kelt, mintha valami édes álomban élne. Mindaz, amit azelőtt rettenetesnek látott,

eltünt előle. Nem félt már a szégyentől, veszedelemtől, vagy más hasonlótól. Csak a pósta-

kocsi robogását vágyott hallani.

Ekkor a lépcső felől, amely az udvarról a felső emeletre vezetett, váratlanul többféle hang

verődött fülébe. Nehéz lábak dobogása hallatszott. Az udvart övező oszlopcsarnokon keresz-

tül, amelyen át kellett haladnia, hogy a szobákhoz jusson az ember, néptömeg közeledett.

Látta, hogy középütt valami nehéz tárgyat hoznak; nem tudta felismerni, mi lehet, mert igen

sok ember vette körül.

A halvány ügyvéd jött legelől. Odalépett Micaëlához s elmondta, hogy don Ferrante ki akarta

űzni boltjából Torinót; Torino erre beléje szúrta kését. A seb nem veszélyes. Már be van

kötözve, két hét mulva nyoma is alig lesz.

Don Ferrantét behozták. Szeme zavarosan járt körül a szobában; nem donna Micaëlát kereste,

hanem Palmeri lovagot. Ahogy megpillantotta, szó nélkül, csak néhány kézmozdulattal

tudtára adta Micaëlának, hogy atyjának sohasem kell a házat elhagynia. Soha, soha.

Micaëla ekkor az ég felé emelte szemeit. Atyjának nem kell távoznia. Meg volt mentve!

Csoda történt segítségére. Most boldognak, elégedettnek kellene lennie. De mégsem volt az!

Épp ellenkezőleg, valami keserű fájdalmat érzett.

Nem utazhatik el. Édesapja itt maradhat, így hát neki is hűnek kell lennie don Ferrantéhoz.

Vergődött, hogy ezt érthetővé tegye maga előtt. Már így van. Nem utazhatik el.

Kísérletet tett, hogy a dolognak más fordulatot adjon. Tán csak ravaszság don Ferrante el-

határozása. Egészen megzavarodott. De hiába, a dolog már így áll; nem utazhatik el.

Halálos bágyadtságot érzett. Szinte az egész napon át folyton utazott. Már messze járt s most

többé soha nem jut tova. Összerogyott; ernyedtség és álom fogta el. Nincs más hátra, mint

kipihennie magát a hosszú utazás után, melyet megtett. De azt a pihenést sohasem találja meg.

Sírva fakadt, hogy soha többé el nem szabadulhat. Utazott, egész életén át egyre csak utazott

és soha célhoz érni nem fog.

54

VIII.

Két canzone.

Rákövetkező reggel, hogy San Pasquale harangjai megszólaltak, donna Elisa a boltjában ült és

pénzét olvasgatta. Az előző napon, mikor az emberek annyira tele voltak szorongással,

hihetetlen bevételre tett szert s csak most reggel, ahogy a boltba tette lábát, lepték el a gondok.

Az egész bolt ugyanis puszta és üres volt, az érmek hiányzottak, a viaszgyertyákat mind meg-

vásárolták, hasonlóképpen a nagy nyaláb rózsafűzért is. Gaetano szép szobrocskái lekerültek a

polcról s egytől-egyig eladódtak. Igazán szomorú látvány volt donna Elisára, hogy a szent

férfiak és nők nagy serege eltűnt mellőle.

Kihúzta a pénzesfiókot. Annyira tele volt az, hogy alig lehetett kinyitni. Mialatt pénzét

olvasta, sírásra fakadt, mintha csupa hamis pénz volna kezében. Mit segít rajta ez a sok

piszkos bankó s a sok nagy rézpénzdarab, ha Gaetanót elvesztette.

Ó, bár maradt volna nála még csak egyetlen napig, akkor nem kellett volna elutaznia: hiszen

most annyi a pénz, hogy szinte sok. Ültében hallotta, hogy a boltajtó előtt megállt a posta-

kocsi. Fel sem tekintett; mióta Gaetano oda volt, mit sem törődött az eseményekkel. Ekkor

kinyílt az ajtó s a csengő hatalmasan csilingelt. Donna Elisa csak sírdogált s olvasta pénzét.

Valaki most így szólott: - Donna Elisa! Donna Elisa! - Gaetano volt.

- Istenem, hogy kerülsz te ide? - riadt fel az öregasszony.

- Eladtad valamennyi szobrocskádat. Haza kellett jönnöm, hogy újakat faragjak.

- De hát mikép tudtad meg ezt?

- Éjjel két órakor a postakocsinál jártam. Alfari Róza benne ült s elmesélt mindent.

- Milyen jó, hogy elnéztél a postakocsihoz! Milyen jó, hogy ez a gondolatod támadt!

- Ugy-e, jó volt? - mondta Gaetano.

Alig egy órával utóbb Gaetano ismét műhelyében állott. Donna Elisa, kinek az üres boltban

semmi tennivalója sem akadt, minduntalan a műhely ajtajához lépett s a fiú után nézett.

Valóban, ott állt benn s faragcsált. Öt percenként visszakerült donna Elisa s gyönyörködött

öccsében.

Donna Micaëla értesülvén arról, hogy Gaetano visszatért, éppen nem örült, sőt harag és kétség

töltötte el. Attól tartott, hogy Gaetano kísértőként fog beállítani hozzá s magával igyekszik

csábítani.

Hallotta, hogy azon a napon, mikor a harangok megszólaltak, egy dúsgazdag angol nő

érkezett Diamanteba s nagy izgatottságára azt is megtudta, hogy éppen ez az a hölgy, akinek

tulajdonában a kis Krisztus-szobor van. A szobrocska eljött, mihelyt hívták. A zivatar s a

harangzúgás az ő műve volt.

Igyekezett szívét felvidámítani azzal, hogy az ő kedvéért csoda történt. Azt a bizonyosságot,

hogy Isten kegyelme körülveszi, többre becsülte minden földi boldogságnál, földi szere-

lemnél. Irtózott attól, hogy valami gyarlóság kiragadja fölséges, áhítatos érzéseiből.

Ha Gaetanóval az utcán találkozott, nem is nézett rá, ha pedig donna Elisa boltjában került

össze vele, még kezet sem nyujtott neki; egy szó nem sok, annyit sem beszélt vele.

De bár Gaetano azért tért vissza, mert donna Micaëla nélkül nehezére esett volna a nagy-

világot járnia, mégsem akarta az asszonyt megkísérteni s csábítgatni. Látta, hogy don Ferrante

felesége a szentek oltalmában áll s ezért személye oly szent volt szemeiben, hogy álmodni is

alig mert róla.

55

Közelében akart maradni, nem azért, hogy szeresse, hanem mert azt várta, Micaëla életéből

szent cselekedetek virágzanak ki. Mint ahogy a kertek kedvelője vágyik a tavasz első rózsá-

jára, úgy vágyott Gaetano a csodákra.

De ahogy Gaetano hetek multán sem próbált donna Micaëlához közeledni, az asszony kétked-

ni kezdett az ifjúban, azt gondolta, hogy Gaetano sosem szerette. Azt mondogatta magában,

hogy az ifjú csak azért kényszerítette a szökés ígéretére, hogy a Madonna csodatevő hatalmát

bebizonyíthassa. De ha a dolog így állt, nem értette, miért nem utazott magában, miért került

vissza? Nyugtalanná vált. Azt hitte, nem volna képes uralkodni szerelmén, ha nem tudná,

hogy bírja Gaetano szívét. Tünődött, vergődött s mindinkább megerősödött abban, hogy az

ifjú sohasem szerette.

Mindezek közben Micaëla don Ferrante ágya mellett töltötte idejét, hogy társaságot nyujtson

urának. Sokáig feküdt don Ferrante betegen. Néhányszor gutaütés is érte; megtört emberként

kelt fel ágyából. Egyszeriben megöregedett, renyhévé s oly nyugtalankodóvá vált, hogy nem

lehetett magára hagyni. Nem dolgozott többé a boltban, teljesen más ember lett belőle. Ha-

talmas vágy fogta el, hogy előkelő és elegáns legyen. Mintha a nagyravágyás ördöge szállta

volna meg szegény don Ferrantét.

Donna Micaëla nagyon jó volt hozzá. Órákhosszat üldögélt mellette s össze-vissza csacsogott

mindent, ahogy kis gyerekkel szokás.

- Ki volt az - szokta kérdezni - aki ott állt egyszer a piacon, tollas kalapban, zsinóros dísz-

ruhában, az oldalán karddal s oly szépen játszott, hogy azt mondták az emberek, zenéje

felemelő, mint az Aetna s hatalmas, mint a tenger. És ki vette észre a feketébe öltözött

szegény signorinát, aki szemét sem merte az emberekre emelni? Ki sietett hozzá s ki ajánlotta

karját neki? Ki volt az? Tán bizony don Ferrante, aki hálósipkában s kurta zekében egész

héten át a boltjában foglalatoskodik? Nem, ez nem lehet. Egy öreg kereskedő ilyest nem

szokott cselekedni.

Don Ferrante nevetett. Tetszett neki az ilyen beszéd. Szerette, ha arról is mesélt Micaëla, hogy

mi történnék, ha don Ferrante a királyi udvarba kerülne. Ezt mondaná a király és amazt a

királyné. «Az ősi Alagonák családja ismét feléledt», jegyeznék meg az udvari emberek. És ki

emelte fel a családot sanyarú sorsából? Ámulni és bámulni fognak. Don Ferrante, a sziciliai

herceg és spanyol grand. Ugyanaz, akinek Diamantéban szatócsboltja volt s aki fuvarosokkal

szokott civakodni? «Nem, ez nem lehet az az ember», fogják mondani.

Annyira kedvére volt az ilyen mesélgetés don Ferrantenak, hogy szinte naphosszat el tudta

hallgatni. Sohasem unta meg; donna Micaëla nagyon türelmes is volt vele.

Egy napon Micaëla épp ura ágya mellett ült s gyerekségeket fecsegett össze, mikor belépett

donna Elisa.

- Leányom, ha megvan könyveid közt a pompeji szent szűz legendája, add nekem kölcsön.

- Csak nem akarod te olvasni? - válaszolt Micaëla.

- Isten őrizz! Hisz tudod, hogy nem értek a betűhöz. Gaetano kéreti.

Donna Micaëlának nem volt meg a legenda. De nem szólt semmit, hanem odalépett a

könyvespolchoz s leemelt egy könyvecskét, sziciliai szerelmi daloknak egy kis gyüjteményét.

Átadta donna Elisának, aki elvitte Gaetanónak.

Alig hogy elkövette, keserűen meg is bánta Micaëla, amit tett. Azt kérdezte magától, mi jutott

eszedbe, hogy ilyet cselekedtél? A Krisztus-szobrocska azért volt annyira segítségére?

Elpirult szégyenében, amint arra gondolt, hogy a könyvben megjelölte a canzonek egyikét,

amely következőképp hangzott:

56

Borus szavamra választ vajh’ hol adnak?

Kérdem a napsugárt, az éj homályát,

Futó felhőt, röptét madárhadaknak,

Olvasztott ólom vizi változását.

A százszorszépnek szirmát sorra téptem,

Varázsló asszony titkát sirva kértem,

Immár a szentek jósszavát lesem:

Szeretsz-e még szerelmesem?

Nem remélte, hogy választ kap. Meg is érdemli, hogy ne kapjon választ. Megérdemli, hogy

Gaetano megvesse s tolakodónak tartsa.

Ő ugyan semmi rosszra sem gondolt azzal a verssel. Csak azt az egyet akarta volna tudni,

szereti-e még Gaetano vagy sem.

Ismét elmult néhány hét, donna Micaëla még egyre ápolta don Ferrantét.

Egy napon donna Elisa magával hívta sógorasszonyát.

- Gyere velem a kertembe, kis sógorasszony, nézd meg az én nagy magnoliafámat. Soha olyan

szépet nem láttál.

Mindketten átmentek az utcán, be a kertbe. Donna Elisa magnoliafája valóban úgy sugárzott,

akár a nap. Mielőtt még látta volna, máris észrevette az ember. A messzeség levegőjében illat

hullámzott, méhek zümmögtek, madarak csicseregtek köröskörül.

S Donna Micaëla alig mert lélekzetet venni, amint a fát megpillantotta. Szép, szabályos

növésű, vastag s igen magas fa volt ; erős, nagy levelei üde zöld színben pompáztak. Fénylő

nagy virágok borították el, melyek annyi színt, ékességet kölcsönöztek neki, hogy szinte azt

hihette az ember, az öreg magnólia ünneplő ruhában van.

Mámoros életöröm ömlött szét a fáról. Donna Micaëla szinte megnémult; érezte, hogy valami

idegen, ellenállhatatlan erő hatalmasodik el fölötte. Lehúzta magához az erős ágak egyikét,

aztán vigyázva, hogy le ne törje, szétbontotta egyik virágját, tűt vett elő s betűket kezdett

pontozni a virág szirmába.

- Mit művelsz, sógorasszony? - kérdé donna Elisa.

- Semmit, semmit!

- Az én időmben a fiatal leányok szerelmes üzeneteket szoktak a magnoliaszirmokba szur-

kálni.

- Tán még manapság is megteszik.

- Vigyázz, mert ha innen elmégy, utánajárok, mit írtál?

- Hiszen te nem tudsz olvasni.

- Tud Gaetano.

- És Luca. Jobb lesz, ha Lucához fordulsz.

Donna Micaëla hazaérve megbánta cselekedetét. Még utóbb donna Elisa megmutatja az

üzenetet Gaetanónak! De nem, ehhez nem elég okos az öregasszony. Ám ha Gaetano a

műhely ablakából látta az egészet? No, felelni bizonyára nem fog rá. De ő, ő nevetségessé

tette magát.

Soha, soha ilyet többé nem cselekszik. Legjobb, ha semmit sem tud Gaetano érzéseiről.

Legjobb, ha Gaetano egyáltalán nem is törődik vele.

57

Mindazonáltal egyre azon tépelődött, mi lesz a válasz levelére. De választ nem kapott.

Közben ismét elmult egy hét. Don Ferranténak eszébe ötlött, hogy kikocsikázik. Azt mondta,

ezentúl minden délután kocsi-sétát tesz.

A nyári palota kocsiszinjében állt egy régi divatú díszhintó, amely száz évnél biztosan

nagyobb időt ért már meg. Fölöttébb magas volt, a kasa viszont, mely a malomkő nagyságú

hátsó kerekek közt bőrszíjjakon lógott, kicsiny és szűk. Fehérre volt mázolva, arannyal cifráz-

va, vánkosait meg bársonnyal húzták be valamikor. Ajtaján az Alagonák címere pompázott.

Egykoron nagy tisztesség volt mindenkire, ha ebben a hintóban helyet foglalhatott. Ha az ősi

Alagonák végighajtattak benne a korzón, az emberek felkeltek ajtajuk küszöbéről, tolongva

összesereglettek az ajtókban és kihajoltak az erkélyekről, hogy jobban lássanak. Csakhogy

akkoriban még nemes berber lovak húzták a hintót, a kocsis allongeparókát hordott, az inas

paszományos libériát, a lovak kantárja pedig selyemmel volt kihímezve.

Most vén gebéit akarta a hintóba fogatni don Ferrante s öreg boltossegédjét ültetni kocsisnak

a bakra.

Mikor donna Micaëla megjegyezte, hogy ez nem megy, don Ferrante sírásba kezdett. Mit

tartanak róla, ha délutánonként nem jelenik meg hintajában a korzón? Egy előkelő úrnak

legalább is ennyit meg kell tennie. Hogy is hinnék, hogy ő nemes ember, ha nem hajt az ősi

Alagonák hintajában az utcákon végig!

A legboldogabb óra, melyet don Ferrante betegsége óta élvezett, az volt amikor első ízben

kihajtatott. Mereven ült a helyén s kegyesen bólogatott, integetett azok felé, akikkel találko-

zott. Diamante lakosai meghajoltak előtte s kalapjukat oly mélyen megemelték, hogy szinte a

földet érte. Dehogy vették volna el az öreg don Ferrante örömét!

Donna Micaëla ott ült mellette; don Ferrante ugyanis nem mert volna magában kikocsizni. Az

asszony eleinte vonakodott urával tartani. Erre azonban don Ferrante újból sírva fakadt s arra

emlékeztette nejét, hogy feleségül vette, bár szegény és megvetett nő volt. Nem szabad most

hálátlannak lennie s elfelednie, mit tett érte; szépen vele kell jönnie. Tulajdonképpen miért is

nem akar a hintajába ülni? Ez a legelőkelőbb hintó egész Sziciliában!

- Miért nem akarsz velem jönni? - mondá don Ferrante. - Gondold meg, hogy én vagyok az

egyetlen, aki téged szeret. Nem látod, hogy még az atyád sem szeret? Nem szabad hálátlannak

lenned.

Ilyenformán kényszerítette donna Micaëlát, hogy a hintóban helyet foglaljon.

A dolgok nem úgy történtek, ahogy Micaëla várta. Senki sem nevette ki. Az asszonyok bókol-

tak előtte s a férfiak oly daliásan hajtották meg magukat, mintha a hintó száz évvel fiatalabb

volna. Donna Micaëla egyetlen arcon sem tudta felfedezni a mosolynak legfinomabb árnya-

latát sem.

Nem is akadt senki Diamantéban, akinek nevetésre hajlott volna a kedve. Jól tudták, hogy áll

donna Micaëla dolga don Ferrantéval. Jól tudták, mennyire szereti a férfi a nőt, hogyan sír, ha

Micaëla csak egy pillanatra is elhagyja. Ismeretes volt az is, hogy don Ferrante féltékeny-

séggel kínozza Micaëlát, széttapossa kalapját, nem ad neki pénzt új ruhákra, hogy más vala-

hogy szépnek ne találja, meg ne szeresse.

Don Ferrante szemére hányta néha feleségének, hogy csúnya, hogy arca látását más, mint ő,

elviselni nem bírja. Tudta ezt mindenki Diamantéban, épp ezért nem nevettek. Hogy is nevet-

tek volna rajta, aki egy beteg emberrel él s gyerekesen kénytelen fecsegni vele; Diamantéban

jámbor keresztények laknak, nem barbárok.

58

A régies, fakó pompával ékesített díszhintó öt és hat óra közt fel- és alá gördült Diamante

korzóján. Teljesen magában volt az utcán, kívüle elegáns fogat nem akadt több Diamantéban.

De tudvalevő volt, hogy ugyanez időben Rómában az összes fogatok kivonulnak a Monte

Pincióra, Nápolyban a Villa Nazionale felé, Firenzében a Cascinákhoz és Palermóban a La

Favorita felé.

Amint a kocsi harmadízben ért a Porta Aetnához, vidám kürtszó hangzott fel az országútról.

A kapun egy nagy, magas, angolstílű vadászkocsi hajtott keresztül.

Ez is régi módi volt. A gyeplősön ülő postillon bőrnadrágot és copfos parókát viselt. Az egész

kocsi egy ócska dilizsánszhoz hasonlított. A bak mögött coupé volt, a födélzet magas és

keskeny, a kocsi tetején ülés.

De minden új volt rajta. A lovak szép erős állatok, a kocsi és szerszám ragyogó. Néhány

cataniai hölgy és ifjú ült benne, a kik kirándulást tettek az Aetnára. S ahogy elhajtottak a

kopott díszhintó mellett, nem fojthatták el nevetésüket. Kihajoltak a magas tetőülésből s

letekintettek a hintó után. Nevetésük hangosan zengett Diamante magas, csöndes házai között.

Micaëla egyszerre boldogtalannak érezte magát. Akik elkocsikáztak mellette, egykori ismerő-

sei közé tartoztak. Mi mindent mesélnek majd ezek, ha hazatérnek. «Láttuk Diamantéban

Palmeri Micaëlát!» S kacagva emlékeznek meg róla mindenfelé.

Egész élete a legnagyobb nyomorúság látszatát öltötte magára. Nem egyéb ő, csak rabszolga-

nője egy bolondnak. Életének egyetlen, állandó teendője: engedni don Ferrante gyerekségei-

nek.

Valósággal megsemmisülten ért otthonába. Bágyadt és erőtlen volt, alig tudta magát a

lépcsőkön felvonszolni.

Közben don Ferrante egyre magasztalta szerencséjét, hogy találkozott ezekkel az előkelő

emberekkel, akik látták az ő pompáját. Hajtogatta, hogy most már senki sem fogja Micaëla

rútságát emlegetni, arról sem ejtenek szót, hogy apja sikkasztás bűnébe esett. Most mindenki

tisztán láthatja, hogy egy előkelő embernek a felesége.

Ebéd után Micaëla csöndesen elüldögélt magában, mialatt apja don Ferrantéval beszélgetett.

Ekkor lenn az utcán, a nyári palota ablakai alatt halkan megzendült egy mandolin hangja.

Magányos mandolin volt, hegedű és gitárkíséret nélkül. Oly enyhe, szellős, kellemes és meg-

indító zengéssel szólt a hangszer, hogy csak mandolin lehetett. Az embernek nehezére esett

elhinnie, hogy férfikezek pengetik a húrokat. Mintha méhek, szöcskék és tücskök tartottak

volna hangversenyt.

- Valaki megint jár itt, valaki megint szerelmes Giannitába - szólt don Ferrante. - Ez aztán a

leány, ez a Giannita. Mindenkinek tetszik. Ha fiatal volnék, magam is bolondulnék utána. Ő

tudhat ám szeretni.

Donna Micaëla összerezzent. Igaza van, - gondolta, - a mandolin Giannitának szól. Ezen az

estén ugyan Giannita odahaza volt, édesanyjánál, de egyébként a nyári palotában lakott.

Donna Micaëla vitte ezt is keresztül, miután don Ferrante oly tehetetlenné vált.

De ha nem is neki szólt, tetszett donna Micaëlának a mandolin dala. Szép volt, szelíd és

vigasztaló. Csendesen szobájába vonult, hogy a magány sötétségében jobban hallgathassa.

Ahogy szobájába lépett, édes, erős illat csapott feléje. Mit jelent ez? Keze reszketett, mielőtt

még gyújtót és világot talált volna. Dolgozó-asztalán egy nagy, szélesre nyílt magnolia-virág

feküdt.

A virág egyik levelén ki volt pontozva ez a kérdés: «Szeret?» S alatta: «Gaetano».

59

A virág mellett egy szerelmes versekkel telt, kicsiny fehér könyv hevert. Jel volt bedugva az

egyik canzone mellé:

Szerelemről nem ejték szót soha,

Bús éjszakákon nőtt virágba lelkem.

Csak álmaimban szállt vágyam feléd,

Fukar sárkányként őrizém e kincsem,

S ha majd végsőt sóhajt az ajkam,

Meg nem töröm édes titkomnak zárát

Hallgatva, csöndben lépem által

A némaság országának határát.

A mandolin pengett. Volt a hangjában valami a levegő frisseségéből, a napfényből, volt benne

valami felemelő és megnyugtató, egy kis része a természet vigasztaló gondtalanságának.

IX.

A szökés.

Ez időtájt még mindig Diamantéban volt Aracoeli szobrocskája.

Az az angol nő, akinek tulajdona volt, annyira el volt ragadtatva Diamantétól, hogy sehogy-

sem tudta magát rászánni a továbbutazásra.

Kibérelte a fogadó egész első emeletét s ott úgy berendezkedett, mintha otthon volna. Drága

áron megvásárolt minden ősi agyagedényt s régi pénzt, amit csak fel tudott kutatni. Vásárolt

mozaikot, oltárköveket, szentképeket. Az az ötlete támadt, hogy az egyház valamennyi szent-

jét egyesíti gyűjteményében.

Hallott Gaetanóról is s megüzente neki, jőjjön fel hozzá a fogadóba.

Gaetano összeszedte mindazt, amit az utóbbi időkben faragott s felvitte miss Tottenham elé.

Ez nagyon megörült az apró alakoknak; meg akarta valamennyit vásárolni.

A dúsgazdag angol nő szobája olyan volt, mint egy múzeum raktára. Minden elképzelhető

tárgy össze volt itt halmozva s határtalan rendetlenségben szerte-széjjel szórva. Félig üres

útitáskák hevertek a padlón, kalapok és köpenyegek lógtak a falakon, képek, rézmetszetek,

útikönyvek, teásedények, spirituszégők, térképek, amott alabárdok, misekönyvek, mandolinok

és címerpajzsok egyesültek a nagy összevisszaságban.

Ez megnyitotta Gaetano szemeit. Hirtelen ajka pirosáig elvörösödött s nyomban szobrocskái-

nak elcsomagolásába fogott.

Tekintete a kis Jézus egy szobrára esett. Az elvetett Krisztus-szobrocska volt ez; itt állt a

rendetlenség közepén, fején a nyomorúságos koronával s lábán a rézből való cipőcskékkel.

Arcának színe lekopott, a gyűrűket és ékességeket, melyekkel feldíszítették, zöld rozsdafoltok

lepték el, pólyáját pedig sárgára festette az idő.

Ezt látván, Gaetano semmiféle pénzért sem akarta eladni dolgait; azon volt, hogy távozzék.

Miss Tottenham megkérdezte, mi lelte hirtelenében? Az ifjú erre felháborodott, korholni

kezdte a nőt. Tudja-e, hogy a szerteszét heverő tárgyak közt igen sok a szent dolog? Tudja-e,

vagy sem, hogy az a szobrocska ott, a kis Jézusnak szent szobra? Nézze, az egyik kezének

három újja hiányzik, koronájából a kövek kihullottak, piszkosan, zöld rozsdával borítva és

megszentségtelenítve hever. Ha így bánik Isten egyszülött fiának szobrával, mennyivel inkább

romlásnak adna egyéb szent holmit? Nem, neki nem ad el semmit.

60

Miss Tottenham valósággal elragadtatásba esett, úgyszólván átszellemült azon, hogy Gaetano

így reá támadt. Ez az erős hit, ez az igazi szent harag! Ennek az ifjúnak művésznek kell

lennie.

Angliába fog utazni. Elküldi őt barátjához, a nagyhírű mesterhez, ki a művészetek megújítá-

sán dolgozik, ki az embereket szép házibútorok, gyönyörű templomi ékességek készítésére

igyekszik tanítani s akit egy egész gyönyörű új világ teremtésének vágya hevít.

Mindent megállapított, mindent elrendezett. Gaetano szívesen fogadta terveit. Maga is öröm-

mel hagyta el Diamantét.

Belátta, hogy az életet itt nem bírja tovább. Meggyőződése volt, hogy maga Isten vezeti el a

kísértések helyéről.

Teljesen észrevétlenül utazott el. Míg meg nem vált a várostól, donna Micaëla alig sejtette

terveit. Isten hozzád-ot mondani neki - nem mert Gaetano.

X.

Scirocco.

Lassan-lassan lepergett két esztendő. Az egyetlen, ami ezalatt Diamantéban s egész Szicilia

területén történt, az volt, hogy az emberek egyre szegényebbek lettek.

Aztán újból jött az ősz s közeljárt a szüret ideje. Ilyenkor kész canzonék szoktak kipattanni az

ajkakról s gyönyörű melódiák keltek a mandolinokról szárnyra.

Az ifjúság csapatostól ki szokott vonulni a szőlőkbe. Az egész nap munka és kacagás közt telt

el, az éjszaka meg tánc, kacagás és vidámság közt szállt tova. Az emberek azt sem tudták, mi

az álom.

A hegyekre boruló levegőtenger ilyentájt tisztább szokott lenni, mint egyébkor. Ötletek

sziporkáztak a légben s villámhoz hasonló tüzes tekintetek röpködtek szerteszét; ilyenkor a

levegő szinte nem a naptól vette melegét, fényét, hanem az aetnatáji asszonyok arcának sugár-

zásából.

De ezen az őszön a filokszera valamennyi szőlőt elpusztította. Szőlőszedők nem sürögtek a

tőkék közt, asszonyok hosszú sora nem vitt a fején szőlővel megrakott kosarakat a présházba s

éjjente nem állt a tánc a lapos háztetőkön.

Ezen az őszön nem borult tiszta, könnyű, októberi levegő az Aetna vidékeire. Sivár, tikkasztó

szelek jöttek Afrikából, mintha csak szövetségesei lennének az inségnek s port meg füstszerű

párát szórva mindenfelé, elsötétítették a levegőt.

Friss hegyi fuvallatban nem volt része az embereknek. Vigasztalan scirocco fújt állandóan.

Néha oly szárazon, homokkal telítve s oly izzó forrósággal támadt mindenre, hogy be kellett

csukni az ajtót, ablakot s aki a fulladást ki akarta kerülni, csak a lakóhelyiségekben tartózkod-

hatott.

Máskor tikkadtan, nyirkosan és nyomasztó erővel zúdúlt Sziciliára. Az embereknek nem volt

nyugtuk. Sem nappal, sem éjjel nem szabadultak meg gondjaiktól. A gyötrelem föléjük

tornyosodott, mint ahogy feltornyosodik a hó a hegyek magaslatain.

Donna Micaëla csak éldegélt s ápolta öreg férjét, don Ferrantét. Fölébe is kiterült a nyugta-

lanság árnya.

61

Már az ősz elején meghalt a szigeten a nevetés, meghalt a dal. Az emberek dühvel, kétségbe-

eséssel eltelve lopództak el egymás mellett. Mintha fojtogatta volna őket valami. Micaëla meg

volt győződve, hogy lázadásról álmodoznak, egyre azon jár a gondolatuk. Meg is értette, hogy

lázadást terveznek. Ez ugyan semmiesetre sem segít rajtuk, de mi más eszközhöz folyamod-

nának!

Elüldögélt a palota erkélyén s hallgatta, mit beszélnek az emberek alant az utcán. Mindig az

inségről panaszkodtak. Rossz lesz a búzatermés, rossz a szüret - mondogatták. - A kén- és

narancstermésben üzleti válságok fenyegetnek. Sziciliának sárga aranya az idén nem fizet.

Miből éljünk?

Donna Micaëla belátta, hogy a helyzet rettenetes. Búza, bor, narancs és kén, a lakósságnak

sárga aranya - oda van. A nyomorúság sokkal nagyobb, semhogy az emberek hosszabb ideig

elviselhetnék. Szívét elfogta a fájdalom az élet ekkora nehézségeinek láttára. Tépelődött,

miért kell az embereknek oly rettenetes adót fizetniök? Mire való a sóadó? A szegény

asszonyoknak miért nincs joguk lemenni a tengerpartra s egy-egy vödör tengervizet meríteni,

hogy abból a sót lepárolhassák? Miért muszáj a sót a kormány trafikjaiban vásárolni? Mire

való a pálmafaadó? Íme, a parasztok haragos szívvel terítik le a hatalmas fákat, melyeknek

hosszú levelei oly nagy időn át lobogtak, csattogtak a szép sziget földjén. Mi szükség van az

ablakadóra? Mit akarnak ezzel? Van annak értelme, hogy a szegénysorsúak befalazzák

ablakaikat, avagy kiköltözzenek lakásukból s pincékbe húzódjanak? A kénbányákban időn-

ként beszüntették a munkát. Zavargások támadtak, mire a kormány katonaságot küldött, hogy

a népet munkára kényszerítsék. Micaëla csodálatosnak találta, hogy a kormány nem tud a

bányákban uralkodó géphiányról.

Nem számolt-e be senki a kormánynak arról, hogy gyermekek hurcolják fel az ércet a mély

szakadékokból? Nem tudja, hogy ezek a gyermekek valóságos rabszolgák, akiket szüleik

eladtak a munkaadóknak? Vagy ha a kormány mindezt tudja, miért van a bányatulajdonosok

pártján?

Azután félelmes bűntettek egész tömegének híre kelt szárnyra. Micaëla lelkében új kérdések

ébredtek. Miért nézik el, hogy az emberek gonosztevőkké váljanak? Miért tűrik, hogy nyomo-

rult koldusokká aljasodjanak? Micaëla tudta, hogy Palermo és Catania lakóinak nincs okuk ily

kérdésekre. De aki Diamantéban lakik, az nem fojthatja el félelmét s gyötrő tépelődéseit.

Miért engedik, hogy az emberek éhen haljanak szegénységükben?

A nyárnak még alig volt vége, az ősz még csak október végéig haladt, Micaëla máris maga

előtt látta azt a napot, amelyen a forrongás nyiltan kitör. Látta, mint rohannak végig éhes

tömegek az utcákon. Kifosztják a város valamennyi boltját és gazdag embereket. A nyári

palota előtt majd megállnak s felkapaszkodnak az erkélyre meg az ablakokra. «Elő az ősi

Alagonák kincseivel! Ide don Ferrante millióival!» A nyári palota az álmuk. Azt hiszik,

annyira tele van arannyal, mint valami mesebeli kastély. Ha majd aztán mitsem találnak, tőrt

tesznek az ő nyakára, hogy adja ki a kincseket, melyeket sohasem bírt s végül is megölik a

prédára éhes csapatok.

Miért is nem maradnak idehaza a nagybirtokosok? Miért izgatják fel a szegény népet azzal,

hogy Rómában s Párisban élnek fényes életet? Nem volna irántuk oly gyűlölködő az érzület,

ha többet időznének otthonukban. Akkor a lázadók a végzetes idők elérkeztével nem eskü-

döznének oly fennen, hogy lemészárolják a dúskálódókat.

Donna Micaëla csak azt kívánta, bár menekülhetne valamelyik nagyvárosba. De ezen az

őszön úgy édesapja, mint don Ferrante betegeskedtek, helyt kellett érettük állnia. El volt

készülve arra, hogy meg fogják ölni, mint engesztelő áldozatot a gazdagoknak a szegények

elleni bűneiért.

62

Sok-sok év balsorsa összetornyosodott Szicilia fölött, a veszedelmet most már nem lehetett

elhárítani. Az Aetna is kitöréssel fenyegetődzött. Éjjelente tűzvörös kénes füst gomolygott

csúcsán s a föld dörgése Diamantéig elhallatszott. Közelgett a végenyészet. Romba dől majd

egyszerre minden.

Nem tudott-e semmit a kormány az elégedetlenségről? Nagysokára végre tudomást vett róla s

bizottságot küldött ki. Erős vigasztalására volt sokaknak, hogy egy szép napon a bizottság

tagjai kocsijukban végighajtattak Diamante korzóján. Csak átlátta volna a nép, hogy a javát

akarják! Ámde az asszonyok kiálltak az ajtókba s kicsúfolták az előkelő urakat, a gyermekek

pedig a kocsik körül ugrándoztak s egyre azt kiabálták:

- Tolvajok! Tolvajok!

Akármi történt, csak a lázadást siettette. Senki a néppel nem törődött, megnyugtatni nem

igyekezett. Nem akadt hivatalnok, akit bizalom vett volna körül. Még azokat gyűlölték

legkevésbé, kik csak a megvesztegetés hírében állottak. De többekről azt suttogták, hogy

tagjai a maffiának.4 Úgy mondták, ezek csak arra törekszenek, hogy pénzt és hatalmat ragad-

janak magukhoz.

Az idő előrehaladtával egyre több jel mutatott arra, hogy rettenetes dolgok vannak készülő-

ben. Az ujságok azt írták, hogy a nagyvárosokban munkásseregek gyűltek össze s végig-

vonultak az utcákon. Olvasható volt az is, hogy szociálista vezérek utaznak szerteszét az

országban s izgató beszédeket mondanak mindenütt. Donna Micaëla szeme előtt hirtelen vilá-

gosan állt az általános nyugtalanság oka. A szociálisták élesztik a zendülést. Brutális, lázító

szónoklataik viszik forrongásba a kedélyeket. Hogy is engedhetik ezt meg? Ki a király

Sziciliában? De Felice-e, vagy Umberto?

Donna Micaëlát oly rettegés fogta el, melytől többé nem tudott szabadulni. Mintha egyenesen

ő ellene esküdtek volna össze a gonoszak. Mentől többet hallott a szociálistákról, annál

inkább szorongott.

Giannita igyekezett megnyugtatni barátnőjét.

- Diamantéban nincs szocialista, - mondta. - Diamantéban senki sem gondol zendülésre.

Micaëla megkérdezte, nem tudja-e, mit jelent, hogy a vénasszonyok a fonó sötét zugaiban a

nagy rablóhősökről mondanak meséket s emlegetik a híres gyöngyhalászt, Alesi Giuseppe-t,

akit Szicilia Masaniello-jának neveznek.

Ha a szocialisták zendülést támasztanak, lángbaborul Diamante is. Az egész város tudta, hogy

valami félelmetes tény előtt áll. Egyesek látták a palazzo Geraci erkélyén az ősi kísértetet, a

fekete barátot. Éjjelente üvöltés volt hallható s akadtak, akik azt mondták, hogy a kakasok

alkonyatkor kukorékolnak, hajnalban pedig hallgatnak.

Egy novemberi napon Diamante városa megtelt félelmetkeltő emberekkel. Valóságos raga-

dozó állatokhoz hasonlított az arcuk, bozontos volt a szakálluk s hihetetlenül hosszú karjaik

végén nagy kezek éktelenkedtek. Többen közülök bő, lebegő vászonöltönyt hordtak. Voltak,

akik híres banditákat és nemrég kiszabadult gályarabokat ismertek fel bennük.

Giannita elmondta, hogy ez a vad népség rendes körülmények közt belső Szicilia hegyi

vadonjaiban tartózkodik, de most átkelt a Simeto vizén s eljött Diamantéba, mert hozzájuk

eljutott annak híre, hogy a «rablás már megkezdődött». Mivel azonban még minden nyugton

volt s a karabinieri-kaszárnyát katonák töltötték meg, ismét elvonultak.

4 Titkos szövetség Szicziliában, mely a rablást s a törvényszegést védelmezi.

63

Donna Micaëla gondolkozása szünet nélkül ezeken az embereken járt; azt várta, ezek lesznek

a gyilkosai. Maga előtt látta lobogó ruhájukat, ragadozó ábrázatukat. Tudta, hogy hegyi

barlangjukban hevernek fekvőhelyükön s várják azt a napot, amikor lövéseket hallanak s a

lázongás zúgását Diamante felől. Akkor öldökölve, gyujtogatva rohannak majd a városra s

mint generálisok s tisztek élére állnak a prédára leső, pusztító éhes tömegeknek.

Donna Micaëla az egész őszt édesapja és don Ferrante ápolásával töltötte el. Mindkettő

hónapok óta betegen feküdt; a gyógyításhoz értők azt mondták, életük nem forog veszélyben.

Boldog öröm töltötte el Micaëlát, hogy don Ferrantét megtarthatja az életnek.

Az volt egyetlen reménye, hogy ura előtt, ki ősi, tekintélyes törzsből származik, meg fognak

hunyászkodni a gonosztevők. Miközben a beteg ágya mellett ült, vágyódása sokat időzött

Gaetano közelében. Gyakran kívánta, bár volna az ifjú itthon. Ha újból műhelyében tudná,

nem érezne aggodalmat, halálfélelmet. Nem volna akkor más érzése, csak a biztosság és a

nyugalom. Most is, bár oly messze járt, őt keresték fel gondolatai, ha már-már az őrületbe

hajtotta szörnyű félelme. Levelet, amióta Gaetano oda volt, nem kapott tőle, néha szinte azt

hitte Micaëla, hogy az ifjú teljesen megfeledkezett róla. Viszont máskor meg határozottan

tudta, hogy szereti Gaetano; hatalmas erő késztette, hogy gondoljon az ifjúra; hirtelen az a

meggyőződés fogta el: Gaetano gondolatai most nála időznek, Gaetano most hívja szerel-

mesét.

Végre az ősz végén levelet kapott az ifjútól. De minő levelet! Micaëla legelső gondolata az

volt, hogy tűzbeveti. Felment a tetőterraszra, hogy magában legyen, mialatt a levelet végig-

olvassa. Itt fenn hallgatta végig egykor Gaetano szerelmi vallomását. Gaetano szavai akkor

csöppet sem hatottak rá, nem melegítették fel s nem is rémítették el lelkét.

Ez a levél azonban más volt. Ebben Gaetano arra kérte, hogy jőjjön el hozzá, legyen az övé,

áldozza magát neki. Ahogy végigolvasta a sorokat, Micaëla önmagától ijedt meg. Az az

érzése támadt, mintha hangos szóval ki kellene kiáltania: «Megyek, megyek!» - s aztán

nyomban el kellene utaznia. Valami hívta, valami vitte a távol felé.

«Legyünk boldogok!» írta az ifjú. «Elveszítjük az időt, az évek mulnak. Jer, legyünk boldo-

gok!»

Leírta, milyen lenne életük. Mesélt asszonyokról, akik követték a szerelem parancsát s

boldogokká lettek. Írása tele volt csábítással, tele volt meggyőző erővel.

Valójában mégsem a levél tartalma indította meg Micaëlát, hanem az a szerelem, mely benne

égett. Valami megrészegítő tömjénfüst áradt szét a papirról s Micaëla érezte, mint hatja át.

Személye most már nem volt szent az ifjú előtt, mint régebben. A többéves hallgatás után ez a

tény váratlanul, bódítólag hatott Micaëlára. Boldogtalannak érezte magát.

A szerelmet sohasem képzelte ilyennek. Így is tetszeni fog-e neki ez a nagy érzés? Igen.

Aggodalommal ismerte be, hogy így is örömmel adja hatalmába szívét.

Majd azzal büntette önmagát is, Gaetanót is, hogy igen szigorú hangon válaszolt levelére.

Erkölcs volt válaszában, erkölcs és semmi egyéb. Büszke volt rá, hogy megírta. Szerelmét

nem tagadta el, de Gaetano talán rá sem akadt a levélben a szerelmes szavakra, annyira el

voltak rejtve a figyelmeztetések leple alá. Valóban, az ifjú nem akadt rájuk; több levelet nem

írt soha.

Most már nem mert donna Micaëla úgy gondolni Gaetanóra, mint védelmére, támaszára.

Gaetano most már veszélyesebb volt reá nézve a vadonbeli szörnyeteg embereknél.

Napról-napra rosszabb hírek érkeztek Diamantéba. Mindenki fegyvert szerzett. S bár a

fegyverviselés tiltva volt, az emberek titkon mégis tőrt, pisztolyt hordtak.

64

Valamennyi idegen elhagyta a szigetet; helyettük ezerszámra küldték a katonákat Itália

földjéről.

A szocialisták szakadatlanul beszédeket tartottak. Megszállta őket a gonosz szellem s nem

volt nyugtuk, amíg romlást nem hoztak mindenekre.

Végül a zendülők már azt a napot is meghatározták, amelyen a felkelésnek ki kell törnie.

Egész Szicilia, egész Itália egyszerre fog felkelni. Most nem fenyegetésekről, hanem való-

ságról volt szó.

Egyre több csapat kelt át Itáliából. A legénység legtöbbje nápolyi volt, akik Szicilia népével

örökös viszálykodásban éltek. Híre jött, hogy a szigeten kimondták a hadiállapotot. Nincs

többé rendes bíróság, csak katonai törvényszék. A nép között elterjedt, hogy a katonák

szabadságot nyertek fosztogatásra, mészárlásra, teljes kedvük szerint.

Senki sem tudta határozottan, mi készül. A rettegés mindenkit őrületbe vitt. A belvidék lakói

sáncokat ástak a hegyek tövében. Diamante piacán nagy csoportokba verődtek az emberek, ott

álldogáltak reggeltől késő estig s feléje sem néztek a munkának. Nyugtalanító látványt nyúj-

tott a sötét köpönyegben, lehajtott karimájú kalapban álló férfiaknak ez a tömege. Álltukban

bizonyára arról a pillanatról álmodoztak, amelyben a nyári palotát kifoszthatják.

Minél inkább közeledett a felkelés napja, annál betegebb lett don Ferrante. Micaëlát félelem

töltötte el, hogy az ura még meg talál halni.

Ha don Ferrantét elveszítené, ez annak volna jele, hogy ő maga is pusztulásra van szánva. Ki

törődnék vele, ha don Ferrante nem élne?

Éjszakákat virrasztott keresztül az ura ágya mellett. A szomszédság valamennyi asszonya ott

ült vele együtt a beteg körül.

Egy reggel, hat óra tájban, don Ferrante örökre lehunyta szemét. Donna Micaëla meg-

gyászolta egyetlen oltalmazóját, az egyetlent, aki megmenthette volna a végveszedelemtől s

megadta a halottnak mindazt a tiszteletet, ami Diamantéban szokás volt.

A halottas szobát feketével vonatta be s becsukta az összes ablakokat, hogy vidám napsugár a

helyiségbe be ne hatolhasson.

A tűzhelyen kioltotta a tüzet s elküldött egy vak énekesért, hogy az naponta látogasson el a

palotába s panaszos dalokat énekeljen.

Giannitára hagyta, hogy Palmeri lovagról gondoskodjék, ő maga szótlanul üldögélt a halottas-

szobában, az összegyűlt asszonyok között.

A halálozás napján történt. Az előkészületek be voltak fejezve, már csak a fehér barátokat

várták, hogy eljőjjenek s elvigyék a holttetemet. A halottasszobában fekete csönd uralkodott.

A szomszédság kisírt ábrázatú asszonyai mozdulatlanul ültek helyükön.

Donna Micaëla nagy félelmében sápadtan húzódott meg az egyik széken s tekintete önkény-

telenül a holttestet borító szemfedőre meredt. Illett ez a szemfödő a ház méltóságához;

közepében óriási, himzett családi címer ragyogott, oldalán rojtok, bojtok csüngtek. Soha más,

mint Alagona ezt a szemfödőt nem viselte. Most mintha csak azért lett volna kiterítve, hogy

minden pillanatban figyelmeztesse Micaëlát nagy veszteségére. Utolsó támasza oda van,

immár védelem nélkül, magában él az izgatott nép közepette.

Ekkor jött valaki s jelentette, hogy az öreg Assunta megérkezett.

Az öreg Assunta? Mit akar az öreg Assunta? Igaz, hisz ő a dicsérő asszony, ő szokott beszédet

mondani a holtak fölött.

65

Donna Micaëla bebocsátotta Assuntát. Az öregasszony belépett; úgy jött, ahogy a dóm

lépcsőin üldögélni s koldulni szokott; rongyos öltözékben, fakó fejkendőben s mankóval.

Hajlottderekú, kicsiny alakja a koporsóhoz biccegett. Arca össze volt töpörődve, ajka beesett,

szeme kiégett. Donna Micaëla arra gondolt, hogy a gyöngeség és gyámoltalanság képe került

a szobába.

Az öregasszony fölemelte szavát s a megboldogult özvegyének nevében beszédbe fogott.

- Meghalt az én uram, hitestársam! Magamra maradtam. Aki magához emelt, meghalt. Házam

elvesztette urát, parancsolóját! Miért van lezárva minden ablak? - kérdik a járókelők. -

Felelem, azért, mert nem tudom elviselni a fényt, mert túlságosan nagy az én fájdalmam és

háromszoros az én gyászom. - Hát törzsednek annyi tagját elviszik a fehér barátok? - Az én

törzsemnek egy tagja sem halt meg, de elvesztettem az uramat, az uramat, az uramat!

Többet nem kellett mondania az öreg Assuntának. Micaëla jajgatásban tört ki. Az egész

helyiséget betöltötte az asszonyok panaszos jajgatása. Mert semmiféle fájdalom sem fogható

ahhoz, mintha urát veszi el valakitől a halál. Az özvegyek arra gondoltak, akit elvesztettek,

akik pedig még nem voltak özvegyek, azt az időt képzelték maguk elé, mikor majd sehova

sem mehetnek, mert nem lesz férfi, aki elkísérje őket, senkik és semmik lesznek, mit sem

jelentenek, a világ kitaszított gyermekeivé válnak, mert nem lesz immár uruk, nem lesz

semmijük, ami jogot adna nekik az életre!

December vége felé járt az idő, karácsony és újesztendő között.

A lázadás veszedelme még mindig fenyegetett. Folytonosan aggasztó hírek jártak mindenfelé.

Mesélték, hogy Falco Falcone a kőbányában egész rablóbandát gyűjtött össze s most ott

időzik, várva a felkelésre megjelölt napot, hogy akkor Diamantéra támadjon s kifosszon

mindent.

Mondogatták azt is, hogy több hegyi városkában a lakósság feltámadt, megrohanta a városi

kapuknál levő vámházakat s elűzte a vámhivatalnokokat.

Olyasféle hír is jött, hogy a katonák városról-városra vonulnak, sorra letartóztatják a gyanús

személyeket s százszámra lövik agyon.

Mindenki azt hangoztatta, hogy ellent kell állni. Nem szabad eltűrni, hogy ezek az itáliaiak

ellentállás nélkül oltsák ki az emberek életét.

Eközben pedig donna Micaëla oda volt nyügözve édesapja ágya mellé, mint ahogy azelőtt don

Ferrantéhoz volt kötve. Nem menekülhetett el Diamantéból, aggodalma egyre nőtt s utóbb az

egész asszony nem volt egyéb, mint reszkető félelem.

A legvégső s legrosszabb rémhír, mely hozzá érkezett, Gaetanóról szólt.

Alig egy héttel don Ferrante halála után Gaetano hazakerült. Nem ez töltötte el rémülettel

Micaëlát, ellenkezőleg, ez még örömet hozott számára. Újjongott, hogy van végre közelében

valaki, aki védelmére kel.

Azonban elhatározta, hogy nem fogadja Gaetanót, ha látogatására megjelennék.

Érezte Micaëla, hogy ő még a halotté. Legjobban szerette volna nem is látni Gaetanót, míg

egy év le nem telik.

De miután Gaetano már egy hete otthon volt, anélkül, hogy a nyári palotába elnézett volna,

Micaëla kérdezősködött utána Giannitánál.

- Hol van Gaetano? Elutazott talán, hogy senki sem beszél róla?

66

- Ó, Micaëla, - válaszolt Giannita, - minél kevesebbet beszélünk Gaetanóról, annál jobb reá-

nézve.

Mintha valami nagy szégyenről lett volna szó, Giannita elmesélte Micaëlának, hogy Gaetano -

szocialista lett.

- Egészen megváltozott Angliában. Nem imádkozik már sem Istenhez, sem a szentekhez. Ha

az utcán a plébános úrral találkozik, nem csókol neki kezet. Mindenkinek azt erősítgeti, hogy

a város kapujánál nem kell vámot fizetni. Tüzeli a parasztokat, hogy a bért ne rójják le.

Fegyvert hord magánál. Azért jött haza, hogy a fölkelést kitörésre segítse s a banditák oldalára

álljon.

Többet nem kellett mondania Giannitának. Donna Micaëlát oly rémületes félelem fogta el,

aminőt még sohasem érzett.

Ez volt az a hír, melyet a ködös őszi napok előre megjósoltak. Épp Gaetanónak kellett annak

lennie, ki az ég villámát a földre zúdította. Hogy ő ezt rég is nem várta!

Ez volt a bosszú s a bűnhődés. Épp az ifjúnak kellett a bajokat felidéznie.

Az utóbbi napokban Micaëla kissé nyugodtabb lett. Azt hallotta, hogy köröskörül az egész

szigeten elfogtak minden szocialistát. A felkelés apró lángjait, melyek a hegyi városokban

felgyúltak, hamarosan elfojtották. Látszólag vízbe esett az egész zendülés.

De most megjött az utolsó Alagona s őt a nép követni fogja. A piaci fekete tömegek most

majd megmozdulnak. A vászonruhás emberek átkelnek a Simetón. Falco Falcone rabló-

bandája előkerül a kőbánya sötétjéből.

A következő napon Gaetano a piacon beszédet mondott. Leült a kút mellé s figyelte, mint

jönnek vízért az emberek. Három esztendeig nélkülözte azt az örömet, hogy lássa a karcsú

leányokat, amint fejükre emelik a nehéz vizes korsókat s kemény, rangos léptekkel haladnak

tova.

De nemcsak fiatal leányok, hanem mindenféle életkorúak eljöttek a kútra. S látván szegény-

ségüket, nyomorúságukat, Gaetano elhatározta, hogy a jövendőről szól hozzájuk.

Beszélt arról, hogy csakhamar jobb idő virrad rájuk. Az öreg Assuntának a jövőben meg lesz

a kenyere, egyetlen embertől sem kell alamizsnát kérnie. S mikor az öregasszony megjegyezte,

hogy nem tudja, mikép történhetnék ez, Gaetano szinte haragosan kérdezte tőle, nem tudja-e,

hogy eljött az idő, amelyben aggastyánnak és gyermeknek nem szabad segítség és védelem

nélkül lennie?

Rámutatott az öreg székfaragóra, aki épp oly szegény volt, mint Assunta s azonfelül még

nagybeteg is. Azt tartja tán Assunta, továbbra is tűrni lehet a szegényekről való gondoskodás

és kórházak hiányát? Nem érti-e, hogy így ez nem megy tovább? Nem értik-e meg vala-

mennyien, hogy a jövőben gondoskodni kell az öregekről s a betegekről!

Elmondta, hogy látott gyermekeket, akikről tudja, hogy többnyire kerti zsályából, meg sóská-

ból élnek, melyet a folyóparton vagy az utak mentén szednek össze. Ezentúl senki sem fog

éhezni. Kezét egy kis gyermek fejére tette s mintha Diamante hercege volna, erős hittel

állította, hogy ezentúl a gyermekeknek nem lesz kenyérben híjjuk.

- Diamanteban az emberek mitsem tudnak - mondta. - Teljesen járatlanok a dolgokban, azt

hiszik, hogy az ősi nyomorúságnak örökké kell tartania.

Mialatt így vigasztalta a szegényeket, egyre többen gyülekeztek köréje. Gaetano fürgén

fölugrott helyéből, fölállt a kútmedence szélére s hangosabban kezdett beszélni.

67

Micsoda együgyűség azt hinni, hogy sohasem lesz másképp, jobban! Az emberek, akiké az

egész föld, beletörődjenek abba, hogy az öregek éheznek s a gyermekek nyomorult bűnösök-

ké növekednek?

Talán bizony nem tudják, hogy a hegyekben, a tengerben, a földben kincsek rejtőznek?

Sohasem hallották, minő gazdag a földteke? Azt hiszik, nem tudnák gyermekeiket táplálékkal

ellátni?

Ne álljanak itt morogva s ne mondogassák, hogy a dolgokat lehetetlen másként rendezni. Ne

higgyék, hogy az kell, hogy legyenek szegények és gazdagok! Ha ezt vélik, akkor nem tudnak

semmit! Nem ismerik földanyánkat. Azt hiszik talán, a föld gyűlöl egyet is közülük? Bizo-

nyára hallották már lefekve a földre, a föld szavát. Talán bizony a föld jelölt ki némelyeket az

éhezésre s némelyeket arra, hogy a bőség tegye őket tönkre?

Miért nem nyitják meg füleiket s miért nem hallgatnak az új tanításra, amely átszáll az egész

világon? Nem akarják, hogy jobb sorsban legyen részük? Annyira szeretik rongyaikat?

Annyira betelnek a zsázsával, meg a sóskával? Nem akarnak födelet a fejük fölé?

Elmondta, hogy teljesen hiábavaló, ha nem akarják is hinni az új idők hajnalhasadását. Az új

idők hajnala eljő reájuk. A napot sem kell reggelente kiemelni a tenger vizéből. Azok az idők

is eljönnek, mint a hogy a nap eljő; miért nem akarnak együtt-tartani azokkal, akik elébe

mennek a napnak? Miért zárkóznak el, miért félnek az új világosságtól?

Hosszan beszélt ezen a hangon s Diamante szegény népe mind sűrűbb tömegben csoportosult

köréje.

Minél tovább beszélt, beszédje annál szebb lett, hangja annál tisztábban csengett.

Tűz támadt derűs, tiszta szemeiben. A nép, mely rája feltekintett, oly szépnek látta, mint egy

deli királyfit.

Olyan volt, mint törzsének hajdani hatalmas urai, akiknek módjukban állott aranyat és

boldogságot ajándékozni az ország lakosságának. Hittek neki, mikor azt erősítette, hogy

szerencsét hoz reájuk. Vigasztalást éreztek szívükben s örültek, hogy ifjú uruk ennyire kedveli

őket.

Midőn Gaetano beszédjét befejezte, az emberek ujjongásban törtek ki. Kiabálva fogadkoztak,

hogy követni fogják vezérüket s teljesítik minden parancsát.

Egy szempillantás alatt hatalmat nyert fölöttük. Nem tudtak neki ellentállni, oly szép volt, oly

dicső. Hite megragadta, legyőzte őket.

Ezen az éjszakán nem akadt Giamantéban egyetlen szegény, aki ne hitte volna, hogy Gaetano

gondtalan, boldog napokat teremt számára. Ezen az éjszakán a félszerek s pinceszobák lakói

áldást könyörögtek az ifjú fejére. Az éhezők ezen az éjszakán abban a boldog hitben tértek

pihenőre, hogy másnap, ha felébrednek, jóféle ételekkel megrakott asztal vár reájuk.

Mert Gaetano beszédjének olyan ereje volt, hogy az agg ifjúnak érezte magát s a didergő

felmelegedett. Mindenki tudta, hogy amit ígér, annak teljesednie kell.

Gaetano volt az új idők uralkodója. Kezei adakoztak, a csodás áldások bősége áradt el

Diamantén, miután ő hazatért.

Másnap, estszürkület felé, Giannita fölment a nyári palota betegszobájába és suttogva mondta

Micaëla fülébe:

68

- Paternóban kitört a zendülés. Több óra óta egyre lövöldöznek; egész idáig hallik. Már

elküldtek Cataniába katonai csapatokért. Gaetano azt mondja, hogy nemsokára itt is nagy

felfordulás lesz. Azt mondja, hogy az összes Aetna-városokban egyszerre kezdődik majd a

forrongás.

Donna Micaëla intett Giannitának, hogy maradjon a beteg mellett, ő maga átment az utcán

donna Elisa boltjába.

- Hol van Gaetano? - kérdezte kerülgetés nélkül. - Beszélnem kell vele.

- Adjon Isten áldást szavadra, - válaszolt donna Elisa. - A kertben van.

Micaëla átment az udvaron, be a fallal övezett kertbe.

Tömérdek keskeny ösvény volt ebben a kertben, melyek emelkedésről-emelkedésre kígyóztak

tova. Volt benne egy sereg lugas, barlangocska, pihenőhely. S mindent oly sűrűn ellepett a

tüskés agave, a sűrű törpepálma, a keménylevelű fügefa és a rododendron, hogy csak alig két

lépésnyire láthatott az ember. Donna Micaëla sokáig bolyongott a megszámlálhatatlan

ösvényen, míg ráakadt Gaetanóra. Minél előbbre haladt, annál türelmetlenebbé vált.

Végre lent, a kert végében, rátalált az ifjúra. A városfal bástyájára kiépített legalsó terraszon

pillantotta meg. Ott ült Gaetano nyugodtan s vésővel meg kalapáccsal egy szobrocskán dolgo-

zott. Amint donna Micaëlát megpillantotta, kitárt karokkal sietett eléje.

Micaëla alig adott neki időt arra, hogy elmondhassa üdvözlő szavait.

- Igaz, - kérdé, - hogy ön a mi megrontásunkra jött haza?

Gaetano fölkacagott:

- A sindaco már itt volt, - szólt. - A plébános is járt nálam. Most még maga is eljött?

Micaëlát sértette az ifjú kacagása és az a mód, ahogy a plébánosról, meg a sindacóról beszélt.

Mégis csak más az, több az, hogy ő, Micaëla is eljött.

- Mondja meg, kérem, - szólt hidegen - igaz, hogy ma este zendülés lesz nálunk?

- Ó, dehogy, - hangzott a válasz - nálunk nem lesz zendülés. - Oly szomorú hangon mondta

ezt, hogy Micaëla majdnem részvétet érzett iránta.

- Ön sok gondot okoz donna Elisának.

- És magának is, nemde? - tréfált Gaetano könnyedén. - Sok gondot okozok mindnyájatoknak.

Én vagyok a tékozló fiú, én vagyok a Judás, én vagyok a büntetés angyala, aki elűz bennete-

ket ebből a paradicsomból, ahol az emberek füvet esznek...

Micaëla így felelt:

- Mi úgy gondolkodunk, hogy akármit eszünk, mégis többet ér, mintha katonák lövöldöznek

le bennünket.

- Persze, jobb éhenhalni. Ebbe már beleszoktunk.

- Az sem kellemes, ha az embert banditák mészárolják le.

- De ha senki sem akarja, hogy lemészárolják, miért tűri el a világ, hogy banditák legyenek?

- Igen, tudom, - mondta az asszony izgatott hangon, - ön azt akarja, hogy a gazdagokat

kiirtsák a föld színéről.

Gaetano nem felelt mindjárt. Szótlanul állott s ajkába harapott, hogy heve el ne ragadja.

- Hadd beszélek magával, donna Micaëla, - mondta végül. - Hadd magyarázok meg mindent.

69

Nyugodt arcot öltött s beszélt a szocializmusról oly világosan, oly egyszerű szavakkal, hogy

egy gyermek is megérthette.

Mindazonáltal sok hiányzott Micaëlában ahhoz, hogy az ifjú gondolkozását követni tudja.

Talán tudni még tudta volna, de nem akarta. Épp ebben a pillanatban semmitsem hallott

szívesen a szocializmusról.

Csudálatos érzése támadt, amidőn az ifjút megpillantotta. A föld inogni kezdett lába alatt.

Valami gyönyörűséges boldog sejtés ömlött el rajta s elbűvölte lelkét.

- Istenem, őt szeretem, - mondta magában. - Őt szeretem.

Mielőtt Gaetanót megpillantotta, egész határozottsággal tudta, hogy mit fog neki mondani.

Vissza akarta vezetni gyermeki hite egyszerűségébe. Be akarta neki bizonyítani, hogy ez az új

tanítás megvetésre méltó és félelmetes. De aztán felébredt szívében a szerelem. Zavart és

ostoba lett. Semmit sem tudott neki felelni. Csak ült a helyén s csodálta, hogy Gaetano oly

szépen tud beszélni.

Ámulva kérdezte magát, nem szebb-e most az ifjú, mint azelőtt. Régebben sohasem jött

zavarba, ha Gaetanót látta. Sohasem lett oly izgatott. Talán onnan van ez, hogy Gaetano

szabad, erős férfiúvá serdült? Valósággal szorongás fogta el s érezte, minő hatalmas érzés vett

erőt lényén.

Nem mert ellenkezni vele. Még beszélni sem volt bátorsága, mert attól tartott, hogy

könnyekben tör ki. Ha szóra merte volna nyitni ajkát, nem politikáról beszélt volna. Elmondta

volna neki, mit tapasztalt azon a napon, mikor a harangok megszólaltak. Avagy megkérte

volna, engedje meg, hogy csókokkal borítsa el kezét. Elmondta volna, mennyit álmodott fe-

lőle. Az életet nem tudta volna elviselni, ha arcát bele nem szőhette volna álmaiba. Megkérte

volna, engedje megcsókolni kezét, hálából, hogy ez évek alatt megajándékozta az élettel.

Ha zendülésről szó sincs, akkor minek beszél a szocializmusról? Mit törődnek ők ketten, kik

most donna Elisa kertjében magukra vannak, a szocializmussal? Donna Micaëla elnézett az

egyik kerti sövény mentén. Az ösvény mindkét oldalán Luca-léceket feszített ki, melyekre

most rügyekkel, bimbókkal teli virágfüzérek, rózsacserjék fonódtak. Donna Micaëla érdek-

lődve tünődött, ugyan hova vezet az ösvény. Egy málladozó kis Ámor-szoborhoz vezetett. Az

öreg Luca jobban értette a dolgát, mint Gaetano.

Mialatt a kertben egyedül voltak, a nap lenyugodott s az Aetna rózsapiros színbe borult.

Mintha elvörösödött volna haragjában azon, ami donna Elisa kertjében történt. Naplemen-

tekor, midőn az Aetna fénylő piros színt öltött, szokott Micaëla Gaetanóra gondolni. Mintha

az Aetna is, meg ő is az ifjúra várakoztak volna. Tisztán látták maguk előtt, mi hogyan lesz,

ha Gaetano visszatér. Az asszony csak attól félt, hogy túlságosan tüzes s viharosan szilaj lesz

szerelmese. Most aztán ezekről a félelmetes szocialistákról beszél, akiket ő megvet és retteg.

Gaetano sokáig beszélt. Az Aetna vörössége közben elhalványodott, színe bronz-barnára vált.

A homály szétterült a tájon. Micaëla tudta, hogy nemsokára kisüt a hold. Szótlanul ült a he-

lyén s várta a szerelmes holdfény segedelmét. Ő maga már mit sem tehetett, teljesen Gaetano

hatalmában volt. De ahogy eláradt a holdfény, ez sem használt. Gaetano tovább beszélt a

tőkésekről és a munkásokról.

Micaëla azt vélte, erre csak egy lehet a magyarázat. Gaetano szívéből kiégett a szerelem.

Hirtelen eszébe ötlött valami. Egy hete, azon a napon, mikor Gaetano hazakerült, bement ő

Giannita szobájába. Oly halkan lépkedett, hogy barátnője nem is vette észre.

70

Ott látta Giannitát. Mintha elragadtatásban volna, kitárt karokkal, fölemelt tekintettel állott a

leány. Kezében egy képet tartott. Ajkához emelte, csókolgatta, majd feje fölé tartotta s gyö-

nyörűséggel nézegette. Gaetano képe volt.

Ezt látván, Micaëla épp oly észrevétlenül, ahogy belépett, visszavonult. Akkor csak arra gon-

dolt: kár, hogy Giannita Gaetanót szereti. De most, hogy Gaetano egyre csak a szocializmus-

ról beszélt, eszébe jutott az egész jelenet.

Valószínűnek tartotta, hogy Gaetano is szereti Giannitát. Visszaemlékezett, hogy játszótársak

voltak. Az ifjú talán már régen is szerette a leányt. Azért is jött talán haza, hogy feleségül

vegye. Donna Micaëla ez ellen mit sem szólhatott, panaszra nem volt joga. Alig egy hónapja,

hogy levélben megírta Gaetanónak: nem teszi helyesen, ha szerelmet érez iránta.

Az ifjú most közel hajolt a nőhöz, felfogta tekintetét s kényszerítette, hogy figyeljen szavaira.

- Meg kell értenie, meg kell látnia a dolgokat. Amire itt délen szükség van, az az újjászületés,

a lelkek feltámadása, hasonlóan a kereszténység első idejéhez. Éljenek a rabszolgák, halál az

urakra! Jőjjön el az az eke, mely kiforgatja helyükből a társadalmi rétegeket. Új földet

akarunk, a régi már kimerült. Az ősi rétegek csenevész, silány termést adnak. A föld mélye

kerüljön napfényre, akkor majd különb terméseket látunk.

Tudja, donna Micaëla, miért él a szocializmus, miért nem semmisült meg régesrégen? Mert

egy új igével jött. «Nézzetek a földre!» - mondja - mint ahogy a kereszténység azt hirdeti:

«Nézzetek az égre!» Tekintsen körül! Nézzen a földre, nem ez-e minden, ami a mienk? Arra

kell törekednünk, hogy itt legyünk boldogok? Azelőtt miért nem gondoltak erre? Mert

túlságosan törődtünk azzal, hogy mi áll az élet mögött. A föld, donna Micaëla, a föld a mienk!

Mi szocialisták szeretjük is igazán. Mi imádjuk ezt a «szent» földet, ezt a szegény, elhagyatott

anyát, aki szomorkodik, mert gyermekei az ég felé vágynak.

Higgye el nekem, donna Micaëla, hét év mulva mindez máskép lesz. A vértanuk akkora

elvérzettek, az apostolok megszólaltak s az emberek seregestől jönnek át a mi táborunkba.

Nekünk, a föld igazi fiainak, ki kell vívnunk a győzelmet. A föld ki fogja teríteni elénk

minden gyönyörűségét. Szépséget, élvezetet, tudást, egészséget nyújt mindnyájunknak.

Gaetano hangja reszketett, szemében szikrázó könnyek ültek. Fellépett a terrasz szélére s

kitárta karjait, mintha szívére akarná ölelni a holdfényes világot.

- Kápráztat a szépséged, föld, - szólt. - Elvakul a szemem.

Donna Micaëlának egy pillanatra úgy tetszett, mintha maga is érezné az ifjú rettegését ama

borzalmaktól, melyek a szépségnek eme fölszine alatt nyüzsögnek. Bünnel, szenvedéssel

teltnek látta az életet, hasonlóan valami dögletes, sáros, piszkos folyamhoz, amely tündöklő

szépségek közt kígyózik tova.

- Senki sem ért élvezésedhez, - folytatta Gaetano, - senkinek sincs bátorsága, hogy élvezzen

téged. Zabolátlan vagy, furfanggal és ravaszsággal terhes. Te vagy a bizonytalanság s a

veszély, a bánat és a gyötrődés, a gyalázat és a szégyen, a pusztítás vágya s minden, ami

rettenetes. Mert az emberek nem akarnak jobbá formálni.

- De eljön a te napod is, - szólt diadalmasan. - Akkor majd mindnyájan tehozzád fordulnak

szeretettel, nem pedig ahhoz az álomhoz, mely nem nyújt semmit, mert nincs ereje.

Micaëla hirtelen az ifjú szavába vágott. Félelme egyre nőtt.

- Tehát igaz, hogy ön Angliában nem vitte semmire?

- Hogy érti ezt?

- Azt mesélik, hogy az a híres mester, akihez miss Tottenham önt küldte, azt mondta...

71

- Mit mondott?

- Azt, hogy ön és a képei Diamantéba valók, máshol nincs helyük.

- Ki mond ilyet?

- Ezt hiszik, mivel ön ennyire megváltozott.

- Azzal, hogy szocialista lettem?

- Miért lett volna azzá, ha többre is vitte volna?

- Miért... Miért? Ön nem tudja, - szólt nevetve, - hogy az én nagy angol mesterem maga is

szocialista. Épp ő ismertette meg velem ezeket a nézeteket.

Gaetano elhallgatott s nem folytatta tovább a vitát. Odalépett ahhoz a padhoz, melyen Micaëla

ült s egy szobrocskát hozott el onnan. Donna Micaëlának nyújtotta. Mintha azt akarná

mondani: Győződjék meg, vajjon igaza volt-e?

Micaëla kezébe vette a szobrot s magasra tartotta a holdfényben. A Mater Dolorosa szobra

volt fekete márványból. Egész tisztán látta.

Rá is ösmert. A szobor az ő vonásait viselte. Ez megrészegítette egy pillanatra. De a követ-

kező percben borzalom futott át testén. Gaetano, a szocialista, aki már nem volt hívő,

Madonnát mert faragni! S szobrának az ő vonásait adta. Őt is magával ragadta iszonyú

bűnébe.

- Az ön számára faragtam, donna Micaëla.

Ó, ha a szobor az övé!... Keresztülvetette a terrasz könyöklőjén. A szobor végigverődött a

meredek hegyfalon, egyre lejjebb-lejjebb zuhant, apró köveket tépett le, maga is darabokra

tört, végül a Simeto vizének loccsanása hangzott fel a mélyből.

- Micsoda jogon farag ön Madonnákat? - kérdezte Gaetanót.

Az szótlanul állott. Ilyennek még sohasem látta donna Micaëlát.

A haragnak ebben a pillanatában Micaëla alakja megnőtt, szoborszerűvé vált. A szépség, mely

nála nyugtalan vendéghez hasonlóan jött és ment, ott trónolt arcán. Hideg volt és hajthatatlan.

Olyan asszonynak látszott, akinek megnyerése érdemes feladat.

- Hiszi ön Istent, hogy Madonnákat farag?

Gaetano zihálva lélekzett. Mintha megbénultak volna tagjai. Hisz ő maga is hívő volt. Tudta,

menynyire megsértette a nőt. Látta, hogy szerelmét most már elvesztette. Valami határtalan,

félelmes szakadék ékelődött kettejök közé.

Beszélnie kellett, magához kellett Micaëlát hódítania. Újból szóba kezdett, de halkan,

dadogva.

A nő egy ideig hallgatott. Majd szinte résztvevően megkérdezte:

- Hogyan jutott idáig?

- Sziciliára gondoltam, - felelte az ifjú mentegetődzve.

- Sziciliára gondolt? - ismételte elgondolkozva a nő. - És miért tért haza?

- Hazajöttem, hogy felkelést szitsak.

- Ön azért jött haza, hogy romlásunkat okozza, - szólt szigorúan Micaëla.

72

- Ahogy önnek tetszik, ahogy önnek tetszik, - hangzott Gaetano engedékeny válasza. - Így is

nevezheti. Ó, ha nem küldtek volna nekem hamis híreket, ha nem késtem volna el egy héttel.

Igazán hozzánk illő, hogy a kormány megelőzhetett bennünket! Mire én hazaértem, a

vezéreket már letartóztatták, a szigetet megszállta negyvenezer ember. Mindennek vége!

Ez a «mindennek vége» rendkívül tompán hangzott ajkairól. Ezért, ezért a sikertelenségért

játszotta el szerencséjét! Nézetei, elvei úgy tüntek fel előtte, mint egy sivár pókháló, melynek

szövedékébe hullott. Ki akarta most magát szabadítani, hogy szerelmesét megnyerhesse.

Micaëla az egyedüli valóság, az egyedüli, ami tényleg az övé. Ezt már azelőtt is érezte. Most

ez a tudat újból betöltötte. Ránézve ő volt az egyedüli a világon.

- Harcolt ön ma Paternóban?

- Egy kis összetűzés volt a város kapujánál, - felelt Gaetano. - Jelentéktelen semmiség. Ha az

egész Aetnát, az Aetna körüli egész városkoszorút lángba boríthattam volna, akkor meg-

értettek volna bennünket. Most majd lepuskáznak egy-két parasztbandát, az éhes gyomrok

száma kevesebb lesz. Követeléseink közül azonban egyet sem teljesítenek.

Az ifjú tépte-szaggatta a lelkét övező pókhálót. Nem léphetett oda nyiltan a nőhöz s nem

mondhatta azt, hogy rá nézve az egész dolog közönyös! Hogy neki politikával foglalkozni

értelem nélkül való. Hisz ő művész, szabad ember. Hogy csak Micaëla bírása hevíti.

Ebben a pillanatban megreszketett a levegő. Az éjszakában lövés dördült el; nyomban utána

egy második következett.

Micaëla az ifjúhoz lépett s megragadta csuklóját.

- Fölkelés ez? - kérdé.

Lövés lövés után hangzott. Az utcán rohanó tömegek zsivaja, ordítása töltötte be a levegőt.

- Ez felkelés, ez csak felkelés lehet. Éljen, éljen a szocializmus!

Diadal érzése fogta el Gaetanót. Ügyében való erős hite visszatért. Bírni fogja szerelmesét.

Asszonyok sohasem vonakodtak attól, hogy a győzteséi legyenek.

Szó nélkül siettek mindketten a kerti kapuhoz. Gaetano kiabálni, szitkozódni kezdett. Nem

tudott kijutni. A zárból hiányzott a kulcs. Be volt börtönözve a kertbe.

Körültekintett. Három oldalról magas fal meredezett, a negyediket szakadék határolta. Nem

volt számára kivezető út. A város felől félelmetes lárma hangjai verődtek át. Emberek rohan-

tak ide-oda, lövések dördültek el, kiabálás hallatszott. Egyre ordítozták: Éljen a szabadság,

éljen a szocializmus! Teljes erejéből a kerti kapunak feszítette vállát s úgyszólván bőgött

dühében. Meg volt fogva. Nem lehet együtt a harcolókkal.

Donna Micaëla, oly gyorsan, ahogy csak tőle telt, Gaetanóhoz sietett. Most, miután hallotta

már beszélni, többé nem gondolt arra, hogy visszatartsa.

- Várjon, várjon! - mondta. - A kulcs nálam van.

- Önnél?

- Magamhoz vettem, mikor ide beléptem.

Az jutott eszembe, hogy bezárom önt, ha felkelést akarna támasztani. Meg akartam önt

menteni.

- Ostobaság! - szólt kurtán Gaetano s kitépte a kulcsot a nő kezéből.

Mialatt ott állt s tapogatódzva a zár nyílását kereste, volt még ideje a beszédre.

- Miért nem akar most már megmenteni?

73

Micaëla nem felelt.

- Talán hogy Istene elpusztíthasson?

A nő egyre hallgatott.

- Isten haragja ellen nem mer oltalmazni?

- Nem; nem merem.

- Ti hívők rettenetesek vagytok, - szólt Gaetano.

Sejtette, hogy szerelmese kivetette képét szívéből. Hideg futott végig testén s elrabolta

bátorságát az, hogy Micaëla egyetlen kísérletet sem tett marasztalására. Ide-oda forgatta a

kulcsot, nem tudta a kaput kinyitni. Mintha megbénította volna Micaëla halvány s fagyos

közelsége.

Ekkor hirtelen két kar fonódott nyaka köré, a nő ajka az övét kereste.

Ugyanebben a pillanatban az ajtó felpattant; Gaetano kirohant. Nem tudta elviselni a csóko-

kat, melyek őt halálra szánják. Kísértetszerűen kínosnak tünt fel előtte ez a nő, aki még a régi

hitnek áldoz. Rohant, mintha menekült volna.

XI.

San Sebastiano ünnepe.

Ahogy Gaetano elrohant, donna Micaëla egy ideig még donna Elisa kertjében maradt. Állt a

helyén, mintha oda volna kötve s nem érzett, nem gondolt semmit.

Ekkor eszébe ötlött, hogy nemcsak Gaetano és ő vannak a világon. Atyja betegen fekszik,

órákon át megfeledkezett róla.

A ház kapuján keresztül kilépett az üres, sívár korzóra. A messze távolból még lárma és

puskalövés döreje szállt feléje. Bizonyára a porta Aetnanál folyik a küzdelem - töprengett

magában.

A nyári palota homlokzatán tejfehér holdfény ömlött el. Micaëla a borzalom csodálkozásával

vette észre, hogy bár késő éj van már, nyitva vannak az erkély-ajtók s az ablakok sincsenek

becsukva. Még inkább elámult azon, hogy a palota kapuja tárva áll s a boltajtó is nyitva van.

Ahogy végigment a kapualján, az öreg kapust, Pierót, sehol sem látta. Az udvari lámpás nem

volt felgyújtva, az udvarban nem akadt egyetlen lélek.

Fölhaladt a lépcsőn a galléria felé s eközben lába valami keménységbe ütődött. Egy kis

bronzváza volt, amely rendesen a zeneteremben állott. Néhány lépcsővel feljebb egy késre

talált. Hosszú, tőrszerű szabókés volt. Ahogy felvette a földről, sötét csöppek hullottak éléről.

Csak vér lehetett.

Micaëla észbe kapott. Amitől az egész őszön át félt, most megtörtént. Zsákmányoló banditák

jártak a nyári palotában. Aki menekülhetett, elmenekült; atyját, ki nem hagyhatta el ágyát,

bizonyára megölték.

Nem tudhatta, hogy a rablók még a házban vannak-e? Mégis most, hogy a veszély közepében

állott, félelme egyszerre eltünt. Sietve haladt tovább, nem is gondolva arra, hogy magában

van, minden oltalom nélkül.

Átsietett a gallérián s belépett a zeneterembe. A holdfény széles csíkokban hullott a padlóra,

melynek közepén egy mozdulatlan emberi test terült el.

74

Donna Micaëla a merev holttest fölé hajolt. Giannita volt. Megölték. Nehéz, mély seb

tátongott nyakán.

Micaëla helyreigazította a holttestet, kezeit keresztbe rakta mellén s szemeit lezárta. Eközben

újjai bevéresedtek s amint a langyos ragadós vért Micaëla a kezén érezte, zokogásban tört ki.

- Ó, édes, jó testvérem, - siránkozott hangosan, - a te fiatal életed ezzel a vérrel elfolyt. Egész

életedben szerettél engem s most véredet is ontottad házam védelmében. Büntetés-e szívem

keménységéért, hogy Isten elragadott tőlem? Testvérem, édes testvérem, miért nem büntettél

enyhébben?

Leborult s homlokon csókolta a holtat.

- Te nem hiszel nekem. Pedig tudod, hogy mindig hű voltam hozzád. Tudod, hogy mindig

szerettelek.

Lassanként megértette, hogy a halott megvált immár a földiektől, nincs szüksége szánalomra,

jó barátságra. Néhány imádságot mondott a holttetem fölött. Az egyetlen, amit testvéréért

tehetett, hogy ájtatos gondolatokkal egyengette az Isten felé szálló lélek útját.

Majd följebb haladt, nem mintha magát féltette volna, hanem mert leírhatatlan félelem közt

gondolt arra, mi történhetett apjával.

Végigvonult a palota dísztermeinek hosszú során s mikor a betegszoba ajtaja előtt állt, kezei

sokáig tapogatództak a zár után; végre rátalálván, nem volt ereje a kulcsot megfordítani.

Ekkor a szoba belsejéből kiáltás hangzott; apja kérdezte, ki van odakünn. Micaëla a hangot

hallván, tudatára ébredt, hogy a beteg még életben van; oly érzése támadt, mintha egész teste

megreszketett, megtört volna s felmondaná a szolgálatot. Hirtelen eltompult az agya, a szíve s

izmait nem volt képes működésre bírni. Még arra gondolt, hogy mindennek az a rettenetes

feszültség az oka, melyben él, azután valami sajátságos felszabadult érzéssel mély ájulásba

esett.

Másnap reggel tért magához. Addigra sok minden történt. A szolgák előkerültek rejtekhe-

lyeikből s elhozták a palotába donna Elisát. Ő vette gondozásába az elhagyott épületet,

rendőrökért küldött s elhivatta a fehér barátokat is, akik Giannita holttestét elvitték donna

Olivia házába.

Donna Micaëla felébredvén, az atyja mellett levő szobában, egy pamlagon találta magát.

Senki sem volt mellette; ellenben apja szobájából hallotta donna Elisa panaszait.

- Édes fiam, én leányom, - zokogott fuldokolva az öregasszony. - Elvesztettem mind a kettőt,

fiamat is, leányomat is.

- Donna Micaëla föl próbált emelkedni ágyában, de hiányzott az ereje. Teste még szunnyadt,

csak a lelke volt ébren.

- Cavaliere, cavaliere, - siránkozott donna Elisa, - hát érti ön ezt? Banditák lopóztak az

Aetnáról Diamantéba. Ugyanazok, akik megostromolták a vámházat, jöttek és egyre azt

ordítozták: Éljen a szocializmus! Csak azért tettek így, hogy az embereket elijesszék az

utcáról s a karabinieriket a porta Aetnához csalják. Egyetlenegy diamantei sem tartott velük.

Banditák ezek, akik csak arra törekedtek, hogy miss Tottenhamnál és donna Micaëlánál

zsákmányolhassanak. Két nőnél, cavaliere! Hová tették a fejüket azok a tiszt urak, akik a

haditörvényszéken vannak? Azt gondolták, hogy Gaetano banditákkal áll szövetségben? Nem

látták-e, hogy nemes emberrel, igazi Alagonával, művésszel van dolguk? Hogy is ítélhették el

Gaetanót?!

75

Donna Micaëla borzalommal hallotta mindezt; hitegette magát, hogy talán álmodik. Képze-

letében még hallotta Gaetano kérdését: áldozatul szánta-e őt Istennek? Hallotta saját válaszát

is, hogy igen, erre szánta. Most az járt álmai közt, mi történnék, ha Gaetanót tényleg elfogták?

Másról pedig nem lehetett szó.

- Micsoda szerencsétlen éjszaka! - folytatta donna Elisa. - Mi kóvályog a levegőben, mi

bolondítja meg az embereket? Ön ismerte Gaetanót, cavaliere. Mindig heves, tüzes fiú volt, de

sohasem hiányzott belőle az értelem, a meggondolás és az okosság. Ma éjjel egyenesen

katonák kezei közé rohant. Ön tudja, hogy felkelést akart támasztani, tudja, hogy csak azért

jött haza. Mikor aztán meghallotta a lövöldözést s hogy azt kiabálják: Éljen a szocializmus!

hirtelen megvadult. Valósággal önkívületbe jutott, azt hitte, kitört a zendülés. Kirohant az

utcára, hogy ő is a többiekkel tartson. S torka szakadtából kiabálta: Éljen a szocializmus!

Találkozott ekkor egy nagy csapat katonával, egy egész sereggel. Paterno felé voltak ezek

útban, de mikor az országúton meghallották, hogy Diamanteban lövöldözés folyik, befor-

dultak a városba, hogy megnézzék, mi van ott. Gaetano nem ismerte föl a katonai sapkákat,

azt hitte, fölkelők jönnek elébe, azt hitte, az ég angyalai szálltak alá, közéjük rohant s elfogat-

ta magát. A katonák nem sokkal előbb elfogták a zsákmányukkal tovalopódzó banditákat,

most pedig Gaetanóra tették rá kezüket. Azután keresztülvonultak a városon s mindent

nyugton találtak.

Mielőtt útjukat folytatták volna, törvényt ültek a foglyok fölött s a többiekkel együtt elítélték

Gaetanót is; elítélték, mint olyan embert, aki pusztít, rabol s asszonyokat mészárol. Hát hol

volt az eszük ezeknek az embereknek, cavaliere?

Donna Micaëla nem tudta kivenni, mit válaszolt édesapja. Őt magát is ezer kérdés nyugta-

lanította; de mintha megkövültek volna tagjai, képtelen volt a legkisebb mozdulatra. Csak arra

gondolt egyre, hogy Gaetanót esetleg főbelövik.

- Mit gondolhattak, mikor húszévi börtönre ítélték? - kérdé donna Elisa. - Azt hiszik, elél ily

sokáig s aki őt szereti, megéri ezt a hosszú időt? Gaetano meghalt, cavaliere, meghalt

számomra épp úgy, mint Giannita.

Donna Micaëla olyanformát érzett, hogy szíjjakkal van lekötözve s nem tud kiszabadulni.

Rosszabb ez, gondolta, mintha pellengérre volna állítva s korbácsütésekkel kínoznák.

- Elrabolták öreg napjaim örömét, - mondogatta donna Elisa. - Elrabolták Giannitát is,

Gaetanót is. Mindig reménykedtem, hogy férj és feleség lesz belőlük. Oly jól összeillettek;

mindketten a gyermekeim voltak s szerettek engem. Minek éljek most, ha fiatalság nincs

körülöttem? Sok bajon, gondon kellett keresztülvernem magamat, amikor Gaetanót házamba

vettem; mondogatták is sokan: nélküle jobban folyna a sorom. De én mindig azt feleltem:

Nem tesz semmit, ha csak fiatalságot látok magam körül. Azt gondoltam, majd ha felnő,

derék fiatal feleséget szerez magának, gyermekeik lesznek s nekem sohasem kell hasznavehe-

tetlen öregasszonyként szomorúságban éldegélnem.

Donna Micaëlának eszébe villant, hogy ő megmenthette volna Gaetanót, ha akarta volna.

Miért is nem akarta? Megfoghatatlannak tünt ez föl előtte. Gondolatban felsorolta azokat az

okokat, melyek arra bírták, hogy az ifjút romlásba taszítsa. «Istentagadó és szocialista volt;

zendülést akart támasztani.» Ez minden érzését legyőzte, mikor a kerti kaput kinyitotta neki.

Elfojtotta szerelmét is. Most azonban nem értette az egészet. Mintha a mérlegnek tollal

megrakott serpenyője lehúzhatta volna az arannyal telt másik serpenyőt.

- Én szép fiam, - siránkozott donna Elisa. - Én szép fiam! Odaát, Angolországban már híres

ember volt, mégis hazajött, hogy segítsen rajtunk, Szicilia szegény lakóin. Most aztán el-

ítélték, akár egy banditát. Több mással együtt őt is majdnem agyonlőtték. Talán jobb is lett

volna, ha megteszik, cavaliere. Inkább szeretném, ha a temetőben a föld alatt volna, mint hogy

76

a börtönben tudjam. Hogy viselje el szenvedéseit? Nem fogja kibírni, bele fog betegedni, bele

fog halni.

Ahogy donna Elisa ezt mondta, Micaëla győzött kábultságán, fölemelkedett a pamlagról s

ingadozva végigmérvén szobáját, belépett apjához és donna Elisához. Halotthalvány volt, akár

a szegény, meggyilkolt Giannita s oly gyönge, hogy nem mert egyenes irányban keresztül-

menni a szobán, hanem az ajtóban állva maradt s az ajtófélfának támaszkodott.

- Én vagyok, - mondta. - Donna Elisa, én vagyok...

Nem jött több szó ajkára. Kétségbeesésében, hogy nem tud beszélni, kezeit tördelte.

Donna Elisa nyomban ott termett mellette. Átkarolta, hogy támogassa s nem törődött azzal,

hogy Micaëla el akarja magától tolni.

- Bocsásson meg, donna Elisa, - szólt alig hallható hangon, - Én tettem.

Donna Elisa nem gondolt azzal, amit Micaëla mondott. Látta, hogy szegényke lázban van; azt

hitte, félrebeszél.

Micaëla ajka egyre mozgott. Látszott, hogy mondani akar valamit, de szavait nem lehetett

megérteni. Lehetetlen volt kivenni, mit akar.

- Ön ellen és apám ellen, - hajtogatta egyre. Azt is mondogatta, hogy mindnyájan, akik őt

szeretik, szerencsétlenségbe jutottak.

Donna Elisa egy székre ültette a beteget. Ott ült most Micaëla s csókolgatva az öreg asszony

fakó, ráncos kezeit, könyörgött hozzá, hogy bocsássa meg, amit ellene cselekedett.

Hát persze, hogy donna Elisa megbocsátott.

Donna Micaëla lázban égő nagy szemei az öregasszony arcába meredtek.

- Igazán megbocsátott?

- Persze, hogy igazán.

Micaëla lehajtotta fejét donna Elisa vállára s zokogva köszönte meg jóságát. Nem tudott volna

tovább élni, ha meg nem nyeri bocsánatát. Senki ellen oly súlyosan nem vétkezett, mint épp

ellene. Meg tud neki bocsátani?

- Meg-meg, - ismételgette donna Elisa s szilárddá vált az a hite, hogy donna Micaëla a

rémület és láz hatása alatt félrebeszél.

- Valami mondani valóm van neked, - folytatta Micaëla. - Én tudom, de te nem tudod. Ha

elmondom, nem bocsátasz meg nekem.

- Dehogy nem. Bizony megbocsátok.

Ilyenformán beszélgettek jó ideig, anélkül, hogy megértették volna egymást. Jó volt az öreg

donna Elisára nézve, hogy ezen az éjszakán valakit ápolnia, vigasztalnia, erősítő csöppekkel

gyógyítgatnia kellett. Jó volt, hogy jött valaki, aki fejét a vállára hajtotta s fájdalmában

siránkozott.

*

Három év óta szerette donna Micaëla Gaetanót s ez idő alatt sohasem gondolt arra, hogy

egymáséi legyenek. Egészen más, sajátságos szerelem volt az övé. Megelégedett azzal a

bizonyossággal, hogy az ifjú szereti. Hacsak gondolt is erre, a megnyugvás s boldogság édes

érzése lopódzott szívébe.

77

Valami baja ha esett, azt gondolta magában: «Semmiség ez, semmiség. Gaetano szeret.» Az

ifjú alakja folyvást közelében időzött, bátorította, vigasztalta. Együtt élt minden gondolatával,

minden tervével. Ő volt az élet lehellete Micaëlában.

Mihelyt Micaëla az ifjú címét megtudta, levelet írt neki. Bevallotta, hogy azon az estén, a

kertben, szentül meg volt győződve, hogy Gaetano szerencsétlenségbe rohan. De annyira

rettegett attól, amit Gaetano tenni készült, hogy semmit sem mert megmentésére cselekedni.

Megírta, mennyire megveti a szocializmus tanait. De nem alakoskodott. Megmondta azt is,

hogy ha Gaetano szabad volna, akkor sem lehetne az övé.

Fél tőle. Olyan hatalma van Gaetanónak fölötte, hogy ha vele egyesülne, maga is szocialista

és istentagadó lenne. Azért kell tőle elváltan élnie, hogy lelkét megmenthesse.

De kért, könyörgött hozzá, hogy mindezek ellenére ne szünjön meg őt szeretni. Nem szabad

ezt tennie. Büntesse meg, ahogy akarja, de szerelmétől ne fossza meg.

Ne cselekedjék úgy, mint cavaliere Palmeri. Érthető volna, ha szívét elzárná előle, de ne tegye

ezt mégse. Legyen irgalmas.

Ha tudná, mennyire szereti, ha tudná, mennyit álmodik felőle. Ő az élete.

Meghaljak, Gaetano?

Nem elég, hogy azok a nézetek és tanítások elválasztanak bennünket? Nem elég, hogy

fogságba juttattak téged? Most megfosztasz még a szerelmedtől is, mivel nem gondolkozunk

egyformán?

Szeress, Gaetano! Nem érsz vele semmit, szerelmedben nincs remény. Szeress mégis. Meg-

halok, ha nem szeretsz.

Alig küldte el donna Micaëla ezt a levelet, már várta a választ rá. Attól tartott, hogy heves,

haragos levelet fog kapni, de remélte, hogy talál benne legalább egy olyan szót, mely Gaetano

szerelméről tesz tanuságot.

Várt-várt több héten keresztül, levél azonban nem jött.

Nem használt az sem, hogy reggelről-reggelre a palota erkélyén várta a levélhordót. A jó

ember úgyszólván elszomorodott, hogy minden reggel ismételnie kellett: nincs, nincs.

Egy napon Micaëla maga ment a póstára s esdeklő szemeivel könyörgött, adják már át neki

azt a levelet, melyet vár.

- Itt kell lennie, - erősítette. - Talán véletlenül más fiókba került.

Szelíd, panaszos szemei úgy megindították a postamestert, hogy átvizsgáltatta a gazdátlan

levelek porlepett halmazát s kiforgatta a póstai fiókokat. Mindhiába.

Micaëla erre egy másik levelet írt Gaetanónak. Most sem kapott feleletet.

Ettől kezdve hozzászoktatta lelkét ahhoz a gondolathoz, amely lehetetlennek látszott előtte.

Kényszerítette magát annak beösmerésére, hogy Gaetano nem szereti.

Minél inkább elhatalmasodott ez a meggyőződése, annál inkább otthonülővé lett. Félt az

emberektől, legszívesebben volt egymagában.

Napról-napra erőtlenebbé lett. Meggörnyedve járt, szép szemei mintha elvesztették volna

fényüket, kifejezésüket.

78

Egy-két hét mulva annyira elgyöngült, hogy nem tudott fenn járni; egész nap a pamlagján

feküdt. Valami kín emésztette, amely lassan-lassan minden életerejétől megfosztotta. Maga is

látta, hogy a sír felé közeledik. Félt, reszketett a haláltól, de nem tehetett ellene semmit.

Egyetlen orvosság volt számára, de ez késett...

Mialatt donna Micaëla életének virága lassan-lassan hervadozott, Diamantéban San Sebastiano

ünnepére készültek, amely január végére esik.

A Diamantéban szokásos ünnepek közt ez a legnagyobb, az utóbbi években mindazonáltal

nem ülték meg a rendes pompával, a nagy nyomor és szomorúság ugyanis elsötétítette a

kedélyeket.

De ebben az esztendőben, mindjárt a zendülés sikertelensége után, mikor még egész Szicilia

tömve volt idegen katonasággal, s a nép szeretett hősei börtönben szenvedtek, az az óhajtás

támadt, hogy az ünnepet teljes régi módi fénnyel üljék meg, mert - ez volt mindenkinek

nézete - most nem oly idők járnak, amelyben a szentekről meg szabadna felejtkezni.

Diamante jámbor lelkei elhatározták, hogy az ünnep egy héten át fog tartani. Lobogódísszel, a

házak felékesítésével, versenyfuttatással, bibliai díszmenettel, kivilágítás és dalosversennyel

magasztalják majd San Sebastiano dicsőségét.

A készülődések nagy buzgóság és sietség mellett folytak. Minden házban súroltak és tiszto-

gattak. Előkeresték a régi processziós ruhákat s berendezkedtek az Aetna-járó idegenek nagy

tömegének fogadására.

Az egyetlen ház Diamantéban, melyet az előkészületek zaja fel nem vert, a nyári palota volt.

Donna Elisát ez mélyen elszomorította; de nem tudta Micaëlát rávenni arra, hogy házát

felékesítse.

- Nem kívánhatod, hogy a szomorúságnak ezt a házát virággal, zöld lombokkal díszítsem, -

mondta a fiatal özvegyasszony. - A rózsák elvesztenék szirmukat, ha az itt tanyázó boldog-

talanság palástolására akarnám őket használni.

Donna Elisa ellenben teljes lélekkel az ünnep mellett volt. Üdvös eredményeket várt attól,

hogy újból a régi időkhöz méltón kezdik tisztelni a szenteket.

Nem is beszélt egyébről, mint hogy a papság ősi sziciliai szokás szerint ezüstvirágokkal meg

tükrökkel díszítse a templom homlokzatát. Ő adta meg a díszmenet tervét: Ennyi legyen a

lovasok száma, ilyen hosszú tollat viseljenek kalpagjukon s ekkora virágos botot hordjanak a

kezükben, a hegyiben viaszgyertyával.

Az ünnep első napjára donna Elisa háza volt a legszebben felcicomázva. A háztetőről zöld-

fehér-piros zászló lengett alá s a szent nevével ellátott, aranyrojtos piros kendők voltak

kiterítve az ablakokon s az erkély rácsán. A ház falain, csillagok és ívek formájában, tölgy-

levél-füzérek futottak végig, az ablakok körül pedig koszorúk kígyóztak, melyeket kertjének

apró, szép rózsáiból kötött össze a jó donna Elisa. A kapu fölött állt liliomoktól körülvéve a

szent képe, a küszöbön meg cipruságak voltak szétszórva. Ha pedig valaki a házba lépett, ott

épp úgy felcifrázva talált mindent, mint kívül. A padlástól a pincéig mindent megtisztogatott,

virággal díszített donna Elisa, még a bolti polcokon is nem volt az a legparányibb, le-

gjelentéktelenebb szent, aki legalább egy belliszt vagy egy szalmavirágocskát ne tartott volna

kezében.

Épp úgy, mint donna Elisa háza, fel volt ékesítve Diamante szegény városának minden utcája.

Zászlók tömege lengett mindenfelé. Zászló lengett a házakon, a díszkapukon; az utcákon

keresztbe köteleket feszítettek ki, melyeken lobogók serege csattogott.

79

Tíz-tíz lépésnyire díszkapukat állított az utcákon Diamante népe. Minden kapu fölött ott állt,

sárga szalmavirágtól körülvéve, a szent szobra. Az erkélyeket vörös takarók, tarka asztal-

terítők borították, a falakon pedig virágfüzérek szaladtak körös-körül.

Annyi volt a virág, zöld lomb, hogy szinte megfoghatatlannak látszott, honnan kerítették

mindezt január havában. Mindenütt koszorú, mindenütt virágpompa. Még a seprőnyelekre is

jutott egy kis krókusz, kapuk kopogtatójára egy kis jácint. Az ablakokban kék-vörös anemo-

nából kirakott, táblásan összeillesztett felírások, kezdőbetűk rikítottak.

A felcifrázott házak közt dagadó folyamhoz hasonlóan hömpölygött a nép. Nemcsak

Diamante ünnepelte San Sebastianót. Az egész Aetnakörnyékről pompásan ékesített, kifestett

sárga kocsik jöttek, melyeket cifraszerszámos lovak húztak s melyekben egymás hátán álltak

az emberek. Seregestől jöttek a betegek, a koldusok, a vak énekesek és egész zarándokcsapa-

tot tett ki azoknak a szegény embereknek a száma, akiknek most, a nagy szerencsétlenség

után, nem volt senkijük, akiért imádkozhattak volna.

Oly sok volt az ember, hogy csodálkozva kérdezte mindenki, mikép férnek el valamennyien a

város falain belül? Utcákon, ablakokban, erkélyeken, mindenütt nép. A magas kőlépcsőket is

emberek tartották megszállva, velük voltak zsúfolva a boltok. A házak széles kapui tárva

álltak, a tereken székek voltak félkörívben elhelyezve, mint a színházban s itt foglaltak helyet

a városi lakók, meg a vendégek s nézték végig az elvonulókat.

Valamennyi utcán zúgó lárma özönlött végig. Nemcsak emberek beszélgettek, nevetgéltek, de

voltak ott kíntornások s kínozták orgonanagyságú kíntornájukat.

Jöttek utcai énekesek, férfiak és nők s elkínzott éles hangon Tasso verseit szavalták. Minden-

féle kikiáltó rikácsolt, az összes templomokból orgonazúgás ömlött s a monte Chiaro tetején,

a piacon, a városi muzsikusok játszottak. Egész Diamante hallhatta.

Ez a vidám zsivaj és virágillat, ez a zászlólengés a levegőben, donna Micaëla ablakai előtt

legyőzte a beteg asszonyka lelki kábultságát. Mintha az élet szólította volna, felemelkedett

ágyából.

- Nem akarok meghalni, - határozta el magában. - Megpróbálok élni.

Karonfogta édesapját s kettesben lementek az utcára. Micaëla remélte, hogy a külső eleven

élet mámorossá teszi s feledteti szíve fájdalmát. Ha ez sem sikerül, - gondolta, - ha nem lelek

szórakozást, akkor meg kell halnom.

Élt pedig Diamantéban egy szegény öreg szobrászmunkás, aki azt remélte, megkereshet

néhány soldót az ünnepen. Lávából néhány szobrot faragott San Sebastianó és XIII. Leó pápa

mására. S mivel tudta, hogy Diamantéban sokan szeretik Gaetanót, sorsát sokan gyászolják,

róla is készített néhány szobrot.

Ahogy Micaëla kilépett az utcára, elébe került az az ember s kínálgatta apró silány szobrait.

- Vegye meg, donna Micaëla, don Gaetano Alagona szobrát, - mondta az öreg. - A kormány

tömlöcbe vetette Gaetano Alagonát, mert fel akarta Sziciliát szabadítani.

Donna Micaëla szorosan atyjához símult és sietve ment tovább.

Benn, az Európa kávéházban, kiállott a vendéglős fia és canzonékat énekelt. Az ünnepélyre új

dalokat csinált, a többek közt néhányat Gaetanóról is, azt gondolta, hogy az emberek szívesen

hallanak róla egyetmást.

Donna Micaëla mikor a kávéház előtt elhaladt s az énekszót hallotta, megállott és figyelt.

- Dicső Gaetano Alagona! - így kezdte a fiatal ember. Nagy a költő hatalma. Megszabadítlak

téged dalaim erejével. Ékes canzonét küldök hozzád legelsőbb. Belopódzik börtönödbe s

80

széttöri ablakodnak rácsait. Azután egy szonettet küldök, amely szép, mint egy asszony s

tőrbe keríti őreidet. Majd írok rólad egy ódát, oly gyönyörűt, hogy ritmusai megrázzák börtö-

nöd falait. Ha pedig mindez nem segít, hatalmas hőskölteménybe kezdek, amely a szavak

egész áradatát foglalja magában. Oly erővel megy ez el érted, mint egy hadsereg, Gaetano. A

régi Róma összes légiói nem tudnák feltartóztatni.

Donna Micaëla az ének alatt görcsösen belekapaszkodott apja karjába, de mitsem szólt. Aztán

ment tovább.

Cavaliere Palmeri Gaetanóról kezdett beszélni.

- Nem is tudtam, hogy ilyen népszerű! - mondta.

- Én sem, - suttogta Micaëla.

- Ma idegeneket láttam donna Elisa boltjában. Könyörögve esdekeltek, adjon el nekik valamit,

ami Gaetano kezének műve. Donna Elisának nem volt egyebe, csak néhány régi rózsafüzérje.

Láttam, amint ezeket széttépte s gyöngyönkint szétosztogatta.

Donna Micaëla a gyermekek kérő tekintetével nézett apjára. Az öreg nem tudta, vajjon leánya

hallgatást kíván-e, vagy azt, hogy tovább beszéljen.

- Donna Elisa öreg barátai Lucával bejárják a kertet, - folytatta. - Luca megmutogatja nekik

Gaetano kedvenc helyeit s a kertnek azt a részét, amelyet Gaetano ültetett be. A műhelyben

meg elüldögél az esztergapad mellett Pacifica s mesél-mesél mindenfélét Gaetanóról, mikor

az még ilyen meg ilyen kis legényke volt.

Az öreg úr többet sem szólhatott. A tolongás és a lárma úgy megnövekedett, hogy abba kellett

hagynia beszédét.

A dómba igyekeztek. A dóm lépcsőjén, mint rendesen, ott ült az öreg Assunta. Rózsafüzér

volt a kezében s morzsolta egyazon imáját az egész olvasóra. Kérte a szenteket, engednék

meg, hogy Gaetano, aki minden szegénynek megígérte segítségét, visszakerüljön Diamantéba.

Amint Micaëla ellépdelt az öreg koldusasszony mellett, tisztán hallotta:

- San Sebastiano, add nekünk vissza Gaetanót! A te irgalmasságodra és a mi nyomorú-

ságunkra kérlek, add nekünk vissza Gaetanót!

Donna Micaëla a templomba szándékozott; de a lépcsőn visszafordult.

- Oly nagy a tolongás odabenn, - mondta, - hogy nem merek bemenni!

Hazafelé tartott. Mialatt azonban oda volt, donna Elisa fölhasználta az alkalmat, zászlót tűzött

a nyári palota tetejére, kendőket terített szét az erkélyen s mikor Micaëla hazaért, épp azon

szorgoskodott, hogy virágfüzéreket erősítsen a kapu fölé. Donna Elisa ugyanis nem tudta

elviselni, hogy épp a nyári palota ne legyen fölékesítve. Azt akarta, hogy semmiben se legyen

hiányos San Sebastiano tisztelete. Félt, hogy a szent nem segítene Diamante városán és

Gaetanón, ha az ősi Alagonák palotája nem venné ki részét az ünneplésből.

Donna Micaëla a halálraítéltek sápadtságával közeledett görnyedten, mint egy nyolcvanéves

öregasszony.

Magában halkan mondogatta: Én nem faragok róla szobrot, nem énekelek róla szép dalokat,

nem imádkozom érte, nem vásárlok rózsafüzéreinek szemeiből. Miből is gondolhatná, hogy

szeretem? Szereti azokat, akik őt tisztelik, de engem - nem! Én nem tartozom az ő világához,

engem sohasem is szerethet.

Látva pedig, hogy házát virágokkal akarják díszíteni, oly felháborító szörnyűségnek tünt ez

föl előtte, hogy kitépte a virágfüzért donna Elisa kezéből, lábai elé vetette s azt kérdezte:

81

- Meg akarsz ölni?

Aztán otthagyva az öregasszonyt, fölhaladt a lépcsőn s szobájába vonult. Levetette magát a

pamlagra s a vánkosba fúrta fejét.

Csak most látta tisztán, mennyire elválasztja tőle néhány külsőség Gaetanót. A nép emberét

nem tudta szeretni.

Aztán az az érzése is volt, mintha ő akadályozta volna meg az ifjút abban, hogy a szegénye-

ken segítsen.

Ismét elhatalmasodott lelkén a szenvedés. Az a szenvedés, mely abban állt, hogy nem talált

viszont szerelemre. Ez meg fogja ölni. Ahogy ott feküdt, az a gondolata támadt, hogy most

már mindennek vége.

Azonban hirtelen lelki szemei elé állt a kis Krisztus-szobor. Mintha szegényes pompájának

teljes fényében belépett volna a szobába. Tisztán látta.

Donna Micaëla segítségért menekült az isteni gyermekhez. Csodálkozott, hogy eddig nem

fordult ehhez a hathatós segítőhöz. Bizonyára az volt ennek oka, mert a szobor nem állott

templomban, hanem múzeumi tárgyhoz hasonlóan miss Tottenham hurcolta magával. Ezért

jutott csak a legnagyobb szükség idején eszébe.

*

Ugyanaznap késő estéjén történt. Vacsora után donna Micaëla megengedte valamennyi szolgá-

jának, hogy elmenjen az ünnepélyre. Csak ő maga és édesapja maradt az egész nagy házban.

Tíz óra körül cavaliere Palmeri is felkészülődött, hogy a piaci dalosversenyt végighallgassa.

Donna Micaëla nem mert magában otthon maradni, csatlakozott tehát apjához és elkísérte.

Amint a piacra értek, látták, hogy a tér sűrű széksorokkal megrakott színházzá változott. A

térnek minden zuga emberekkel volt tömve, csak nagy üggyel-bajjal tudtak maguknak helyet

szorítani.

- Ma este Diamante gyönyörű, - jegyezte meg az öreg Palmeri. Úgy látszott, hogy az éjszaka

szépsége szelídséggel hat az öreg úr lelkére. Hosszú idők óta nem beszélt leányával oly

bizalmasan, barátságosan, mint ezen a napon.

Micaëla úgy találta, hogy apja igazat mond. Neki magának az az érzése támadt, amilyen

Diamantéba érkezésekor töltötte el lelkét. Ez volt a csodák városa, a szépség birodalma, Isten-

nek kicsiny szentélye.

Szeme előtt, középütt, egy magas, hatalmas épület állt, mely mintha világító tüzű gyémán-

tokból lett volna fölépítve. Gondolkodnia kellett egy ideig, míg rájött, mi is lehet ez.

Nem volt más, mint a dómtemplom homlokzata, melyet kemény arany- s ezüstpapírból való

virágok közé rejtett ezernyi apró tükörrel ékesítettek fel. Minden virág kelyhében egy

mécsecske csüngött, a lángja akkora volt, mint egy szentjános bogár. Nagyon szépen festett.

Donna Micaëla sohasem látott ennél szebb kivilágítást.

Más világítás nem volt a piacon s nem is érezte hiányát senki. Ez a gyémánt-fal bőségesen

világított. A fekete Geraci-palazzo vörös fényben állott, mintha valami nagy égés tüze öntené

rá világát.

A piacon túli világból mi sem volt látható. Mindent mély homály borított. Ez tette lehetsé-

gessé, hogy Micaëla felismerje az ősi, varázslatos Diamantét, amely nem is földi tünemény,

hanem egyik szent vára az ég hegyének. Gyönyörű és csodálatos volt a városháza, nehéz

erkélyével s magas lépcsőjével, továbbá a hosszan elnyúló apácakolostor s a római kapu sötét

82

falai. Alig tudta Micaëla elképzelni, hogy ebben a városban érték szívét azok a félelmes

szenvedések.

Az embertömeg sűrűjében senki sem fázott. A téli éjszaka langyos volt, mint egy tavaszi

alkonyat. Donna Micaëla a szívében is tavaszt kezdett érezni. Belső remegés szállta meg,

amely édes és félelmes volt egyszerre. Ily érzése lehet az Aetna-csúcsok hótömegeinek, mikor

a nap csillogó hegyi patakokká olvasztja őket.

Végigtekintett a piacot betöltő embereken s csodálkozott, hogy délelőtt ellenszenveseknek

találta felebarátait. Ó, ha az ifjú viszontszeretné őt, mily kimondhatatlanul boldog és büszke

volna mindezeknek a szeretetére. Akkor meg tudná csókolni azokat az öreg kérges kezeket,

melyek szobrokat formálnak Gaetanóról s esdeklő imára kulcsolódnak össze érte.

Ezen gondolkodott, mikor feltárult a templom kapuja s egy nagy, alacsony kocsi gördült elő a

templom boltívei alól. A vörös szövettel bevont kocsiban magas emelvényen állott a vér-

tanusága oszlopához kötözött San Sebastiano s a szobor alatt foglalt helyet az a négy énekes,

aki a szent méltó megéneklésében versenyre kelt.

Öreg, vak ember volt az egyik versenyző, Nicolosi városából; a második egy cataniai kádár,

akit egész Sziciliában a legjobb rögtönzőnek tartottak, aztán egy Terminéből való kovács s

végül a kis Gandolfo, a diamantei városházi őr fia.

Általános csodálkozás támadt, hogy Gandolfo ily veszedelmes versenyben ki mer állani.

Talán csak menyasszonya, a kis Rozália kedvéért cselekszik így? Eddigelé senki se hallott

arról, hogy rögtönözni tudna. Életében nem igen tett egyebet, fogyasztotta a mandarin-

narancsokat s el-elnézdegélt az Aetna felé.

A dolgok rendje szerint, először sorsot húztak, ki énekeljen elsőnek; a sors a kádárra esett.

Gandolfo utolsónak került sorra. Gandolfo elsápadt, mikor a sorshúzás így esett. Mindnyájuk

énekének ugyanegy tárgya volt s így veszélyes volt utolsónak lenni.

A kádár San Sebastianóról szólott, a római prätoriánusról, akit társai hite miatt oszlophoz

kötöztek s nyilaik céltáblájának használtak.

Utána a vak következett. Ez elbeszélte, mint talált rá egy jámborlelkű római nő a nyilakkal

telelövöldözött, vérző mártirra s mint sikerült neki a szentet az élet számára megmenteni.

Aztán jött a kovács, kinek verse azokról a csodákról zúgott, melyeket a tizenötödik század-

ban, a sziciliai nagy pestis idején San Sebastiano művelt.

Mindhármukat nagyon megdícsérték. Verseikben sok erős szó volt vérről, halálról s ez tetszett

az ujjongó népnek. Gandolfoért azonban nyugtalankodtak Diamante lakói.

- A kovács mindent elmond előle. Bele fog sülni, - hangoztatták.

- No, - felelték mások, - a kis Rozália mégsem oldja ki hajából az eljegyzési pántlikát.

Gandolfo pedig összekuporodott a kocsiülésben. Egyre kisebb s kisebb lett. A hozzá közel-

állók hallották, hogy félelmében a foga is vacog.

Midőn végre rákerült a sor s felállván rögtönzésbe fogott, nagyon szánalmas volt; sokkalta

szánalmasabb, mint várták. Dadogott néhány verset, de ez csak ismétlése volt annak, amit a

többiek már elmondtak.

Egyszerre Gandolfo elhallgatott s mélyen fellélekzett. Ebben a pillanatban megszállta a

kétségbeesés ereje. Kiegyenesedett s könnyű pirosság lepte meg arcát.

- Ó, signori, - szólt a kis Gandolfo, - engedjetek beszélni arról, amire folyton gondolok! Hadd

mondjam el azt, amit örökösen a szemem előtt látok.

83

Belekezdett s akadozás nélkül, hatalmas erővel szólt arról, amit látott.

Előadta, mint lopódzott ő, a városházi őr fia, sötét padlásokon keresztül s bújt el a törvény-

terem tribünjén azon az éjszakán, mikor a haditörvényszék összeült, hogy a diamantei

zendülőket elítélje.

A vádlottak padján látta don Gaetano Alagonát, egy banda vadtekintetű zsivány mellett, akik

rosszabbak voltak az állatnál.

Beszélt arról, mily szép volt Gaetano! A kis Gandolfo előtt valósággal földöntúli lénynek tünt

föl az ifjú népvezér a félelmes gonosztevők környezetében. Leírta ezeket a banditákat: raga-

dozókhoz hasonló ábrázatukat, bozontos hajukat s otromba, esetlen testtartásukat. Azt

mondta, olyanok voltak, hogy láttukra az embernek megreszketett a szíve.

De mégis, tündöklő szépségében is félelmesebb volt Gaetano, mint ezek az emberek. Gan-

dolfo nem tudta mire vélni, hogy le mertek ülni vele egy padra. Összeráncolt szemöldöke alól

nehéz villámok sujtottak le fogolytársaira, melyek megölték volna bennük a lelket, ha más

emberhez hasonlóan lelkük lett volna.

- Kik vagytok ti, - látszott kérdezni, - hogy rabolni és öldökölni mertetek, miközben a szent

szabadság jelszavait hangoztattátok? Tudjátok-e, mit tettetek? Tudjátok-e, hogy a ti rabló-

támadásotok miatt fogtak el engem is? Engem, aki megmentettem volna Sziciliát? - Olyan

volt minden rájuk vetett pillantása, mint egy-egy halálos ítélet.

Tekintete azokra a tárgyakra esett, melyeket a banditák összezsákmányoltak s melyek most a

törvényszéki asztalon álltak. Ráismert valamennyire. Hogy is ne ismerte volna fel a nyári

palotából való ingaórákat s ezüsttálakat, vagy azokat a szentképeket, pénzdarabokat, melyek

angol pártfogónője tulajdonai voltak? Miután pedig ezeket a tárgyakat felismerte, gúnyos

mosollyal tekintett fogolytársaira.

- Ti hősök, ti hősök! - mondta ez a mosoly. - Két nőnél raboltatok!

Nemes arcának kifejezése folyvást változott.

Egyik pillanatban váratlan borzalom torzította el vonásait. Akkor történt ez, mikor a hozzá

legközelebb ülő gazfickó kinyújtotta kezét, melyet még vér borított. Talán a valóságnak

hirtelen sejtése fogta meg Gaetano lelkét? Talán arra gondolt, hogy a rablók abba a házba

törtek be, ahol szerelmese lakott?

Előadta Gandolfo, minő szótlanul, komolyan léptek a terembe az ítéletmondó tisztek s mint

helyezkedtek el székeikben. Amint ezeket a magasrangú urakat megpillantotta, - beszélte

Gandolfo, - csökkent nyugtalansága. Biztatta önmagát, hogy a tisztek tudni fognak Gaetano

nemes származásáról s nem fogják elítélni. Nem fogják gonosztevőkkel egy sorba állítani.

Senki sem hiheti el Gaetanóról, hogy két nőnél fosztogatott volna.

Amikor a bíró Gaetano Alagonát felszólította, hangja nem is csengett szigorúan. Úgy beszélt

vele, mintha rangjabelivel volna dolga.

Gaetano felemelkedett helyéről s amint ott állt, kiláthatott a piacra. A piacon, épp azon a

piacon, ahol most annyi ember örül s szívja magába az Isten levegőjét, egy temetési menet

vonult tova.

A fehér barátok vitték éppen haza a meggyilkolt Giannita holttestét donna Oliviához.

Kezükben fáklyákkal lépkedtek s tisztán látható volt a halott szemfödője, mely a halotthordók

vállait verdeste. Miközben a menet lassan végighaladt a piacon, rá lehetett ismerni a halottat

borító szemfödőre. Az Alagonák ékes címerrel díszített, dús ezüstrojtos szemfödője volt.

Gaetano nyomban megértette, hogy a meggyilkolt az Alagona-házból való. Arca hamuszürké-

re vált, teste megingott, majd hogy össze nem rogyott.

84

Ebben a pillanatban így szólt a bíró:

- Ismeri ön a meggyilkoltat?

Gaetano így felelt:

- Ismerem!

A bíró, aki irgalmas ember volt, folytatta:

- Rokona volt?

Gaetano ezt válaszolta:

- Szerettem.

Ahogy Gandolfo idáig ért elbeszélésében, Micaëla oly hevesen pattant fel helyéből, mintha

ellent akarna mondani; az öreg Palmeri azonban hirtelen magához vonta leányát.

- Csitt, csitt! - szólt hozzá.

Micaëla nyugton maradt, de arcát kezeibe rejtette. Néha ide-oda ringatta testét s halkan

nyöszörgött.

Gandolfo tovább mesélt. Miután Gaetano ezt beismerte, a bíró a többi fogolyra mutatott és azt

kérdezte:

- Ha ön szerette azt a nőt, hogy lehetett szövetségese ezeknek, akik őt megölték?

Gaetano a banditák felé fordult. Felemelte összeszorított öklét s megrázta feléjük. Csak a tőr

hiányzott kezéből, hogy sorra leszúrja őket.

- Ezeknek? - kiáltott. - Ezeknek lettem volna én szövetségese?

Bizonyára el akarta mondani, hogy sohasem volt dolga rablókkal és gyilkosokkal. A bíró

szelíden mosolygott, csak erre a válaszra várt, hogy kimondja a felmentő ítéletet.

De ekkor csoda történt.

Elmondta Gandolfo, hogy a törvényszéki asztalon heverő lopott holmi közt volt egy kis

Krisztus-szobor. Rőfnyi magas lehetett, ékszerekkel dúsan fel volt ékesítve s arany koronát,

meg arany cipellőt hordott. Ebben a pillanatban a tisztek egyike előrehajolt, hogy magához

emelje a szobrocskát s miközben ezt tette, a korona a földre hullott s Gaetano lábaihoz gurult.

Don Gaetano felemelte a koronát, egy pillanatra kezében tartotta s figyelve vizsgálgatta. Úgy

látszott, olvas rajta valamit.

Csak egy pillanatig volt a kezében. A börtönőr nyomban elvette tőle.

Donna Micaëla valósággal rémülten tekintett fel. A Krisztus-szobor! Eljött! Talán ő maga is

nyomban választ kap kérésére!

Gandolfo folytatta:

- Amint don Gaetano felemelte tekintetét, egész külseje annyira megváltozott, hogy mindenki,

mintha valami csodát látna, elámult.

Ó, signori! Az arca annyira fehér volt, hogy szinte sugárzott. Szemei lecsendesültek s szelíden

csillogtak. Immár nem lehetett haragot felismerni bennük.

Könyörgött a nagytekintélyű bírákhoz, ne öljék meg szerencsétlen vádlott társait. Könyörgött,

hogy inkább tegyenek értük egyet-mást, hogy valamikor becsületes, emberekhez hasonlóan

élhessenek. «Hiszen csak ez az egy életük van» - mondta. «A mi országunk csak erről a világ-

ról való».

85

Beszélt arról, minő volt ezeknek az embereknek élete. Mintha a lelkében olvasott volna a

gonosztevőknek. Elmesélte élettörténetüket oly sötét, szomorú színekkel, aminő joggal illett

azokhoz. A tisztek némelyike könnyezett.

Gaetano szava ércesen, hatalmasan csengett. Mintha ő lett volna a bíró s a bírák a gonosz-

tevők. «Lássák, - szólt, - kinek a bűne, hogy ezek a szegény emberek idáig jutottak? Nem-e

önöknek, kiknek kezében a hatalom volt, kellett volna felkarolni őket?»

Látszott, hogy valamennyien elképedtek a súlyos felelősségen, melyet Gaetano vállukra rótt.

A bíró most félbeszakította Gaetanót.

- Védelmezze önmagát, ne másokat, - szólt.

Don Gaetano nevetett. - Signor, én éppen úgy nem tudom, hogy mi ellen védelmezzem

magam, aminthogy ön sem tudja. Különben valamit mégis tettem. Odahagytam Angliában

hivatásomat, hogy Szicilia földjén lázadást szítsak. Fegyvert csempésztem a szigetre. Lázító

beszédeket mondtam. Ha nem is sokat, egyet-mást mégis cselekedtem.

A bíró szinte esdekelt hozzá:

- Ne beszéljen így, don Gaetano. Gondolja meg, mit mond!

Gaetano azonban kényszerítette vallomásával a bírákat, hogy elítéljék.

Midőn kihirdették előtte, hogy a bíróság huszonkilenc évi börtönre ítélte, így kiáltott fel:

- Megtörtént annak akarata, akit épp az imént erre vittek. Nem bánom, bármi lesz a sorsom.

- Többé aztán nem láttam, - mondta a kis Gandolfo. - A börtönőrök közrefogták s elvezették.

De akkor megfogadtam, hogy teszek valamit érette, akit kedvese gyilkosaiért hallottam

könyörögni. Megfogadtam, hogy szépen rögtönzött előadásban kérem meg San Sebastianót,

segítsen rajta. Ám nem sikerült. Nem vagyok rögtönző, nem értek hozzá.

Itt elhallgatott Gandolfo s hangos sírással térdrevetette magát San Sebastiano szobra előtt.

- Bocsáss meg, hogy nem tudtam verset mondani, - könyörgött, - segíts rajta mégis. Te tudod,

hogy mikor elitélték, megfogadtam: mindent megteszek érette, hogy te megmentsd őt. Íme,

nem tudtam rólad beszédet mondani, te most biztos nem fogsz segíteni rajta!

Donna Micaëla azt sem tudta, hogyan - de ő és a kis Rozália, Gandolfo szerelmese, majdnem

egyszerre termettek a zokogó fiú mellett. Magukhoz vonták, csókolgatták s egyre ismételték,

hogy úgy, mint ő, nem beszélt senki, senki! Nem látja-e, hogy könnyekre fakasztott minden-

kit? San Sebastiano meg van vele elégedve. Donna Micaëla gyűrűt húzott a legényke újjára,

köröskörül pedig az emberek tarka zsebkendőket lobogtattak, melyek a dómtemplom falának

erős világításában a tenger hullámzásához hasonló csillogásnak látszottak.

- Viva Gaetano, viva Gandolfo! - kiáltott a nép.

Virágok, gyümölcsök, selyemkendők, ékszerek zápora hullott a kis Gandolfóra. Donna

Micaëlát úgyszólván elragadta a tolongás. De most már nem rettegett. A hömpölygő nép-

tömeg közepén állt és sírt. A könny végigömlött arcán, sírt örömében azon, hogy sírni tudott.

Lelkére ez volt a legnagyobb jótétemény.

Oda akart ismét furakodni Gandolfóhoz, nem tudott elég hálás lenni iránta. Hisz tőle tudja,

hogy Gaetano még mindig szereti. Mikor ezeket a szavakat hallotta: «Megtörtént annak

akarata, kit épp az imént erre vittek», nyomban megértette, hogy Gaetano őt vélte az Alagonák

szemfödele alatt.

Erről a halottról mondta Gaetano: «Szerettem».

86

A vér ismét lüktetett ereiben, szíve vert, könnyei folytak.

- Ez az élet, az élet! - ujjongott magában, mialatt akaratlanul ide-oda került a lökdösődő

tömegben. - Az élet visszatért hozzám, nem fogok meghalni.

Mindenki a kis Gandolfóhoz törekedett, hogy köszönetet mondjon neki azért, mert a

csüggedtség eme napján, mikor minden elveszettnek látszott, olyasvalamit nyújtott ajándékul,

amit szerettek, amiben reméltek, amire vágyva vágyódtak.

87

MÁSODIK KÖNYV.

Az Antikrisztus országról-országra

járván, kenyeret ad a szegényeknek.

I.

A nagy ember felesége.

Eljött a február, Diamante fekete lávaföldjén mindenfelé kivirágzott a mandula.

Cavaliere Palmeri felsétált az Aetnára s egy rüggyel-bimbóval telt mandulaágat hozott haza

magával. Vázába helyezte a zeneteremben.

Donna Micaëla, amint a gyönyörű ág szemébe ötlött, megrezzent. Újra itt van a mandula-

virágzás! Egy hónapon, sőt hat teljes héten át a mandulavirág fog mindenütt uralkodni.

Ott lesz a templomok oltárán és a sírokon. Kicsiny csokrok formájában viselni fogják a mell

fölött, a kalap karimáján és a hajban. Virágzani fog utak mentén, romok magaslatán s a fekete

lávában. S minden egyes virágocska azokra a napokra fogja emlékeztetni, mikor Gaetano még

szabad volt, boldog volt s ő arról szőtte álmait, hogy vele együtt futja meg az élet nagy útját.

Mintha csak most értené meg világosan, mit jelent az, hogy Gaetano a távol börtön sötétjében

szenved s hogy ő soha többé viszontlátni nem fogja.

Le kellett ülnie, hogy össze ne rogyjon. Szíve verése majdnem elállt, szemeit lecsukta.

Mialatt így ült, különös eseményt élt át.

Otthon van a cataniai palotában. A tágas előcsarnokban ül s olvas. Signorina Palmeri jókedvű,

fiatal hölgy. Ekkor valamelyik szolga egy házalót vezet eléje, egy csinos ifjú legényt, aki

mandulavirágcsokrokat visel gomblyukában, a fején pedig fából metszett, apró szentekkel

megrakott deszkát hord.

Vásárol tőle néhány szobrocskát, miközben az ifjú szemei szinte elnyelik a csarnokban lévő

műtárgyakat. Ő megkérdezi, akarná-e látni gyűjteményeit. Persze, hogy akarja. Ő maga megy

vele s megmutogat neki mindent.

Az ifjú boldog attól, amit lát. Ő arra gondol, hogy ebből a fiatalemberből igazi művész lesz;

megfogadja, hogy nem fogja elfelejteni. Majd megkérdi tőle, hová való?

Ezt feleli:

- Diamantéból.

- Messze van az innen?

- Postakocsin négy órányira.

- És vasúton?

- Vasút nem jár Diamantéba, signorina.

- Hát építeni kellene.

- Mi ahhoz szegények vagyunk. Kérje meg a cataniai gazdag embereket, hogy építsenek

nekünk vasutat.

Ezzel távozni készült, de az ajtóban visszafordult, a signorina elé lépett s odanyújtotta neki

virágcsokrát. Így köszönte meg azt a sok szépet, amit látott...

88

Donna Micaëla, mikor felnyitotta szemeit, nem tudta, álmodott-e, avagy valóban történt vele

ilyesvalami. Lehet, hogy Gaetano megfordult valamikor a palazzo Palmeriban, hogy szobrait

eladni próbálja. Emlékezetéből kiveszett ez a jelenet, de most a mandulavirágzás újra életre

hívta.

Különben is mindegy. A fődolog, hogy az ifjú fametsző Gaetano volt; úgy érezte, mintha a

valóságban beszélt volna vele. Szinte hallotta az ajtót becsapódni mögötte.

Így támadt Micaëlának az a gondolata, hogy vasútat építtet Cataniából Diamantéig.

Gaetano bizonyára ezért jött el most lélekben hozzá, hogy erre kérje. Az ő parancsa volt az,

Micaëla nem tehette, hogy ne engedelmeskedjék neki.

Kísérletet sem tett arra, hogy a gondolatnak ellentmondjon. Meg volt győződve, hogy

Diamanténak a vasútra bárminél nagyobb szüksége van. Gaetano egy ízben említette, hogy ha

Diamanténak vasútja volna s narancsait, borát, mézét és manduláit elszállíthatná rajta, ha az

idegenek kényelmesen eljuthatnának Diamantéba, akkor a város hamar meggazdagodnék.

Micaëla tisztában volt azzal, hogy a vasútat meg kell építeni. Mindent meg kell próbálnia,

Gaetano kívánja így, engedelmeskednie kell.

Törte fejét, mennyi pénzt szánhatna ő maga a dologra. Bizony nem sokat. Pénzt kell elő-

teremtenie. Ez az első tennivaló.

Még ebben az órában Micaëla átment donna Elisához s kérte közreműködését egy vásár

rendezéséhez.

Donna Elisa felemelte szemeit himzéséről:

- Minek akarsz vásárt rendezni?

- Pénzt akarok gyűjteni vasútépítésre.

- No, ez rád vall, donna Micaëla. Ilyen se jutott volna másnak az eszébe.

- Hogy érted ezt, donna Elisa?

- Sehogy, sehogy!

Varrt tovább.

- Tehát nem veszel részt a vásárban?

- Nem, nem.

- Nem is járulsz a költségeihez?

- Aki nemrég lett csak özvegy, - válaszolt donna Elisa, - az ne törje fejét ilyen ostobaságokon.

Donna Micaëla sejtette, hogy az öregasszony valamiért haragszik reá s azért nem pártolja

tervét. Majd lesznek mások, akik belátják, hogy ez a terv nagyszerű, hogy lendíteni lehet vele

Diamante sorsán.

De hiába járt Donna Micaëla ajtóról-ajtóra. Bármennyit is beszélt, könyörgött, nem akadt

követője.

Igyekezett megmagyarázni, minden beszélőképességét felhasználta, hogy meggyőzze az

embereket; senki sem fogadta el terveit.

Ahová csak betette lábát, azzal jöttek eléje:

- Ehhez szegények vagyunk, nagyon szegények.

89

Elutasította a gondolatot a sindaco felesége és megtiltotta leányainak, hogy a vásárban részt

vegyenek. Don Antonio Greco, akinek marionette-színháza volt, vonakodott bábuival a

vásáron megjelenni. A városi muzsikusok nem akartak előadást tartani. Nem akadt kereskedő,

aki árúkat adott volna a vásár céljaira. Amerre donna Micaëla járt, kacagás fogadta.

Vasút, vasút! Hát tudja ő, mit jelent ez! Egy egész társaság, aztán részvények, alapszabályok,

engedély kell ehhez. Hogy tudná mindezt egy asszony nyélbeütni?

Voltak azonban, akik nemcsak nevettek donna Micaëlán, hanem meg is haragudtak reá.

Elment Micaëla a régi bencés kolostor mellett levő pinceboltba, ahol Pamphilio mester

mesélte lovaghistóriáit. Felkereste az öreget, hogy megkérdezze, nem jönne-e el vásárjára s

nem adná-e elő Nagy Károlynak és hős leventéinek történetét. A mester épp javában mesélt,

Micaëla tehát leült egyik padra és várakozott.

Figyelte eközben donna Concettát, Pamphilio mester feleségét, aki az egyik ablak lépcsőjén

harisnyát kötögetve ült. Amíg Pamphilio mester beszélt, donna Concetta ajka is egyre moz-

gott. Az öregasszony annyiszor hallotta már ura történeteit, hogy kívülről tudta valamennyit s

előre jelzett egyes szavakat, mielőtt még az öreg mesemondó odáig jutott volna. Ennek

ellenére mindig azzal az élvezettel hallgatta urát, úgy sírt és kacagott, mint amikor először

vett tudomást a különféle csodatettekről.

Pamphilio mester öregember volt, sokat beszélt életében, a hangja tehát be-berekedt, mikor

előadásában elérve a hírneves, nagy harci jelenetekhez hangosan s izgatottan kellett volna

szólnia. Donna Concetta, noha betéve tudta az ura történeteit, sohasem ragadta magához

ilyenkor a szót, csak intett a hallgatóságnak, hogy várjanak egy kissé, amíg Pamphilio mester

hangja új erőre kap. Ha pedig az öregnek emlékezete mondta fel a szolgálatot, akkor donna

Concetta úgy tett, mintha kötés közben elejtett volna egy hurkot, a harisnyát szeméhez emelte

s úgy vetette oda a szót mögüle, hogy senki se vehette észre. Azt tudta mindenki, hogy ha

donna Concetta folyékonyabban tudta volna elmondani a szép lovagtörténeteket, erre semmi

körülmények közt sem vállalkozott volna, nemcsak azért, mert ez nem való asszonynak,

hanem mert ez távolról sem szerzett volna akkora élvezetet a hallgatóságnak, mint a jó öreg

Pamphilio előadása.

Donna Micaëla elnézte Concettát s álmodozásba merült. Ó, így üldögélni a tribün tövében,

amelyről a «kedves» szónokol, ülni napról-napra s áhítattal csüngeni szaván! Ő tudta, kinek

volna ez való!

Ahogy Pamphilio mester végére ért elbeszélésének, donna Micaëla hozzája lépett s kérte,

segítsen rajta. Annyi könyörgés volt Micaëla szemében, hogy az öregnek nehezére esett

kérését visszautasítani. Ekkor donna Concetta segítségére sietett urának.

- Pamphilio mester, - szólt Concetta, - mondd el donna Micaëlának a bősz Guglielmo törté-

netét.

Pamphilio mester elmondta.

- Hát tudja, donna Micaëla, élt egyszer Sziciliában egy király, akit bősz Guglielmónak hívtak.

Oly kapzsi ember volt, hogy elrabolta alattvalóinak minden pénzét. Parancsba adta, hogy

akinek aranya van, elő kell adnia. Szigorú és kegyetlen ember volt s mindenki habozás nélkül

engedelmeskedett neki.

Hát lássa, donna Micaëla, a bősz Guglielmónak eszébe jutott, hogy kifürkészi, nem rejtett-e el

valaki aranyat a házában. Egyik szolgáját kiküldte Palermo főutcájára egy gyönyörű

paripával. Ez az ember kínálgatta a lovat s egyre azt kiabálta:

- Egy aranyért eladó! Egyetlen egy aranyért!

90

De senki sem tudta a lovat megvenni.

A paripa oly szép volt, hogy egy ifjú palermói úr, Montefiascone hercege, valósággal oda lett

láttára. «Nincs a világnak öröme rám nézve, amíg ezt a lovat meg nem szerzem», - szólt

udvarmesteréhez. - «Hercegem», - hangzott a válasz, - «megmondom, hol volna még egy

arany található. Mikor az ön atyja ura meghalt s elvitték, a kapucinusokhoz, ősi szokáshoz

híven egy aranyat tettem a szájába. Ezt megszerezhetné, signor.»

Mert tudja meg, donna Micaëla, hogy Palermóban nem a földbe temetik a halottakat, hanem

elviszik a kapucinusok kolostorába, ahol a barátok a halottas kamarákban függesztik fel őket.

Mennyi halott függ ott a falak mentén! Előkelő hölgyek selyem- és ezüstruhában, magasrangú

urak kitüntetésekkel ékes öltönyben, tömérdek pap teljes ornátusban, kapuciummal a fején.

Az ifjú herceg követte a tanácsot. Beférkőzött a kapucinusok kolostorába, kivette apja szájá-

ból az aranyat s megvásárolta rajta a paripát.

De a király csak azért küldte ki a paripával szolgáját, hogy megtudja, van-e még valakinek

aranya. Az ifjú herceget ennélfogva a király elé idézték.

- Hogyan került hozzád az az arany? - kérdé a bősz Guglielmo.

- Sir, nem az én aranyam volt, hanem az apámé.

Elmesélte, honnan vette az aranyat. «Igaz, igaz», jegyezte meg a király, «teljesen megfeled-

keztem arról, hogy a holtaknak is van pénzük.» S elküldvén szolgáit a kapucinusokhoz,

összeszedte a halottak szájában levő utolsó aranyakat is.

Pamphilio mester itt befejezte elbeszélését. Donna Concetta ellenben haragtól szikrázó

szemekkel fordult donna Micaëla felé.

- Maga is kivonult az utcára s most körüljár a paripával, - mondta.

- Én... én?

- Maga, maga, donna Micaëla. Mit mond majd a kormány? «Diamantéban vasutat építenek.

Az emberek tehát ott még gazdagok». Isten látja, hogy az eddigi adókat sem tudjuk meg-

fizetni, még ha kifosztjuk az őseinket is.

Donna Micaëla kísérletet tett az öregasszony megnyugtatására.

- Magát azért küldték ki, hogy utána járjon, van-e még pénzünk. Maga kémje a gazdagoknak,

maga szövetségben áll a kormánnyal. Azok a vérszopók ott Rómában megvesztegették magát.

Donna Micaëla elfordult Concettától.

- Azért jöttem, hogy önnel beszéljek, Pamphilio mester, - intézte szavait az öreghez.

- De én felelek magának, - pattant fel Concetta. - Mert ez a dolog kellemetlen s az ilyeneket

én vállalom magamra! Én jól tudom, donna Micaëla, mi egy nagy ember feleségének

kötelessége!

Donna Concetta elnémult, mert előkelő vendégének tekintetében annyi irígy vágyat fedezett

föl, hogy majdnem részvét kelt szívében. Istenem, hát persze, hogy nagy különbség van két

olyan ember közt, mint don Ferrante és Pamphilio mester.

91

II.

Panem et circenses.

Diamantéban két soha el nem készülő, bomladozó palotát mutogatnak az idegen utasoknak.

Mindkettőnek nagy ablaknyílásai vannak, ívezetek nélkül, magas, tetőtlen falai s szalmával,

deszkával beszögezett hatalmas kapui. A két palota szemben áll egymással az utca két olda-

lán, mindkettő félbemaradt és romlásnak indult. Kőmíves-állványok nincsenek körülöttük,

ember át nem lépheti küszöbüket. Mintha csak a galambok számára volnának építve.

Hallgassák csak meg, mit meséltek nekem erről a két palotáról.

- Micsoda is az asszony, signore? A lába oly parányi, hogy keresztül halad a világon s nyom

nem marad utána. A férfira nézve olyan, mint az árnyék. Kíséri egy életen át s a férfi nem is

veszi észre.

Sokat nem lehet egy asszonytól követelni. Hiszen egész nap bezárva kell lennie, mint a

fogolynak. Tanulni nem tud, szerelmes levelet képtelen helyesen megírni, mit sem tud úgy

elvégezni, hogy állandó értéket adjon neki. Ha az asszony meghal, sírkövére nem találnak

megfelelő felírást.

De jött egy asszony Diamantéba, aki oly magasan állt a többi fölött, mint a százéves pálma a

rét fölött. Töméntelen ezer lirája volt s kiadhatta vagy megtarthatta tetszése szerint. Nem tért

ki senki útjából. Nem félt attól, hogy meggyűlölik. Személye volt a legnagyobb csoda, melyet

valaha láttak.

Természetesen nem Sziciliából származott, angol nő volt. Az első, amit cselekedett, hogy

kibérelte magának a fogadó egész első emeletét. Mi volt ez neki? Egész Diamante kevésnek,

szűknek látszott számára.

Bizony, egész Diamante sem lett volna elég neki. Miután pedig megérkezett, királynéhoz

hasonlóan kezdett uralkodni a városon. A sindaco hódolva engedelmeskedett parancsainak.

Nem ő kényszerítette-e a sindacót, hogy kőpadokat állítson a piacra? Nem az ő kívánságára

történt-e, hogy a város utcáit naponta felsöpörték?

Egy reggel, midőn felébredt, ajtaja előtt állott Diamante valamennyi ifja, hogy kirándulásában

elkísérhesse. Odahagyták a vargaszéket s a kőfejtő csákányt, hogy vezetői lehessenek. Eladták

anyjuk selyemruháját s az angol úrnő szamarára hölgynyerget vásároltak, hogy ezen tehesse

meg az utat a kastélyba vagy Tra Castagniba. Eladták a házukat s kocsit-lovat kerítettek, hogy

elvihessék úrnőjüket Randazzoba vagy Nicolosiba.

Mindnyájan rabszolgái voltunk. Az utcai gyermekek angol nyelven kezdtek koldulni s a

fogadó kapujában álló két vak asszony, donna Pepa és donna Tura vakító fehér fátylat vett föl,

hogy őt megörvendeztesse.

Nyüzsgött körülötte az élet; üzlet és ipar felvirágzott. Akik egyebet nem tehettek, pénz-

darabok s agyagedények után kutattak a földben, hogy aztán neki felajánlják. Fényképészek

jöttek a városba s dolgoztak számára. Amerre járt, korallkereskedők s békateknőházalók

nőttek ki körülötte a földből. Santa Agnese papjai kiásatták kedvéért a templom mögött

eltemetve fekvő ősi Dionysios-színházat s akinek csak romladozó villája volt, a pincék

mélységeiben mozaikpadlók maradványait hányatta fel s nagy plakátok útján hívta meg az

angol hölgyet, hogy jőjjön hozzá s tekintse meg az ásatásokat.

Azelőtt is jártak idegenek Diamantéban, de csak jöttek s újból elutaztak, ily nagy hatalomra

egyik sem tett szert. Csakhamar nem akadt ember a városban, ki minden reményét ne az angol

signorinába helyezte volna. Még Ugo Favarába is sikerült neki életet önteni. Ön tudja, hogy

Ugo Favara, az ügyvéd, hírneves ember lett volna, de szerencsétlenség érte s teljesen

92

megtörve tért vissza szülővárosába. Az angol hölgy vele bonyolíttatta le üzleteit. Szüksége

volt rá s fölfogadta.

Soha még nem volt asszony Diamantéban, aki olyan üzleteket csinált volna, mint ez.

Terjeszkedett, mint tavasszal a rekettye. Ma még senki sem gondol arra, hogy rekettye is van

a világon, s másnap már nyalábszámra tenyészik. Hova-tovább bárhová is tette az ember a

lábát Diamantéban, az ő területére jutott. Vásárolt villákat és városi házakat, mandulaerdőket

és lávaföldeket. Az Aetnalejtő legszebb kilátói az övé voltak s ő volt tulajdonosa a síkság

szegényvizű földjeinek is. Magában a városban két palota építésébe fogott. Itt akart lakni s

királyságát innen kormányozni.

Olyan asszonyt, mint ő, többé sohasem látunk. Mindez neki nem volt elég. Harcot próbált

indítani a szegénység ellen, ó, signore, a sziciliai szegénység ellen! Mi mindent szét nem

osztott naponta s mennyi tömérdek mindent ajándékozott ünnepeken! Ökörpártól vont

teherkocsik mentek be Cataniába s ruhákkal, ajándékokkal megrakva tértek vissza. Eltökélte

magában, hogy az ő városában mindenkinek jó ruhát kell viselnie.

De hallgassa csak végig, hogyan folyt tovább a dolga, hogyan végződött a szegénység elleni

küzdelme s mi lett végül a királyságból s palotáiból.

Nagy lakomát rendezett Diamante szegényeinek s lakoma után előadást a görög színházban.

Épp, ahogy a régi császárok szoktak. Ki hallott olyat, hogy asszony jusson ilyen gondolatra?

A szegényeket egytől-egyig meghívta. Ott volt a fogadóbeli két vak asszony, meg az öreg

Assunta a dóm lépcsőjéről, a posta udvaráról egy öreg ember, akinek ajka a rákbetegség miatt

vörös kendővel volt bekötve, aztán az az idióta, aki a görög színház vaskapuit szokta nyito-

gatni. Ott volt valamennyi szamárhajcsár s az a két félkezű testvér, akik gyerekkorukban

bombát robbantottak s eközben elvesztették újjaikat, ott volt a falábú öreg katona s az öreg

székfonó, aki már kiöregedett a munkából.

Csodálatos volt látni, mint bújnak elő zugaikból Diamante szegényei. Ott voltak a sötét

utcákban üldögélő, fonogató vénasszonyok, a kíntornás, kinek szerszámja akkora, mint egy

templomi orgona, egy Nápolyból való csavargó, fiatal, mandolin-játékos, aféle minden ördön-

gősséggel teli legény. Valamennyi fájósszemű és elaggott, valamennyi hajléktalan és mind-

azok, kik ebédre útszéli sóskát szoktak ebédelni, a kavicsoló, aki napi egy lira keresetéből hat

gyerekéről gondoskodott - mind-mind hivatalos volt és részt vett az ünnepségen.

A szegénység az angol signorina elé vezette seregeit. Kinek van akkora hadserege, mint a

szegénységnek? Az angol signorina egy napra legyőzte.

A harcra és győzelemre készülődött is. Terített asztallal volt tele az egész piac. A dómtemp-

lom fala mentén elhúzódó nagy kőpad hosszában boroshordókat állított föl. Konyhává és

éléskamrává változtatta az egész kihalt apácakolostort. A diamantei idegen-kolónia vala-

mennyi tagját fehér köténnyel látta el s az ételek felhordására rendelte. Az a Diamante,

amelynek van mit ennie, nézőközönségképp hullámzott fel s alá.

Ki minden nem volt nézője a lakomának?! A nagy Aetna s a sugárzó nap, a belvidék vörös

hegye s az antik Vulkán-templom, mely most San Pasqualenak volt szentelve. Jóllakott

Diamantét egy sem látott ezek közül. Egy sem gondolt közülök arra, mennyire megszépülne

maga is, ha az ember a nélkül tekintene rá, hogy az éhség a fülébe bőg s nyakára súlyosodik.

De lássa, bármennyire csodálatos és nagy is volt ez a signorina, szépnek éppen nem volt

mondható. A nagy hatalom ellenére is, mellyel rendelkezett, csöppet sem volt szeretetreméltó,

sem vonzó. Nem parancsolt tréfával s nem jutalmazott mosollyal. Nehézkes, esetlen volt a

teste s nehézkes, esetlen a gondolkozása is.

93

De ezen a napon, hogy ételt-italt adott a szegényeknek, mintha egészen más lénnyé vált volna.

A mi szigetünkön lovagias nép lakik. Valamennyi szegény közt nem akadt egy is, aki

éreztette volna, hogy vele most jótékonyságot gyakorolnak. Tisztelettel vették körül vendég-

látójukat, de csak mint nőt. Asztalához ültek, mint a hozzájuk hasonlóknál szokás. Úgy bántak

vele, mint a vendégek a korcsmárosnéval. Ma én becsüllek meg téged azzal, hogy ellátogatok

hozzád, holnap te tisztelsz meg engem. Így volt, nem másképp.

A signorina fenn állott a városháza magas lépcsőjén s végigtekintett az asztalok során. Az

asztalfőn ülő öreg székfonó megtöltötte poharát, felállott s meghajtván magát, így szólt:

Egészségedre, signorina!

Hasonlóképpen tettek a többiek is: szívükre tették kezüket s meghajoltak. Tán jó lett volna, ha

a signorina máskor is találkozott volna életében ilyen lovagiassággal. Hogy is feledhették el

hazájának férfiai, hogy a nők azért vannak a világon, hogy körülrajongják őket?

Úgy látszott, hogy a lakoma minden résztvevője szótlan tiszteletben lángol iránta. Így bánnak

a nőkkel a mi nemes szigetünkön! Mit nem adtak azért az ételért-italért, amit ajándékba

kaptak! Adtak ifjúságot, jókedvet s az olyanokat megillető becsülést, akik magukat irígylésre-

méltónak tudják. Beszédeket mondtak rá: «Nemes gondolkodású signorina, ki eljött közibénk,

át a tengeren s szereti Sziciliát» - s így tovább. A signorinán meglátszott, hogy pirulni is tud

elérzékenyülésében. Mikor a beszédek véget értek, szája széle körül rángatódzás kelt. Iyen

szép pillanatokra szomjazott.

Ott ült az a szamárhajcsár is, aki az angol hölgyeket Tre Castagniba szokta kísérni. Nem volt

még angol nő, akibe szerelmes ne lett volna. Most is rámeredtek szemei a nagy jótevőre.

Nemcsak a gyöngéd, finom alak, puha arcbőr érdemes a tiszteletre, hanem az erő és szilárdság

is. A szamárhajcsár hirtelen letette kését-villáját, felkönyökölt az asztal peremére s szinte

megmerevült a nagy nézésben. Hasonlóképpen cselekedett valamennyi többi szamárhajcsár is.

Mint a pestis, úgy terjedt szét ez a mozdulat. Az angol signorina körül forróság támadt az égő

tekintetektől.

Nem csupán a szegények vették körül tiszteletükkel. Ugo Favara ügyvéd hozzá lépett és

suttogva mondta: Asszonyom, ön valósággal gondviselés a mi szegény országunkra s reám

magamra nézve. Bár ismertem volna előbb olyan asszonyt, mint kegyed.

Gondoljon signore, egy öreg madárra, amely sok éven keresztül kalitkában raboskodott, tolla

felborzolódott s elvesztette régi fényét. Ekkor jön valaki, testét simára simogatja, tolla régi

fényét feltámasztja. Gondolja ezt, signore.

Ott volt a nápolyi mandolinos. Fogta mandolinját s ültő helyében énekbe kezdett. Ön tudja,

mit szokott énekelni, mint tátja ki nagy száját s önti magából a csúf szavakat. Tekerődző

féreghez hasonlít. De látta-e, hogy néha angyal lakik a szemében? Angyal, aki bukását siratja.

Ezen az estén csak ez az angyal élt benne. Mintha isteni ihlet szállná meg, felemelte fejét,

renyhe teste megfeszült s büszke életörömben egyenesedett föl. Halálos sápadtságú arcán szín

támadt. S énekelt, énekelt úgy, hogy a hangok tüzes legyekhez hasonlóan szálltak szét ajkairól

s ujjongással, örömmel töltötték el a levegőt.

Mikor pedig eljött az est, mindnyájan a görög színházba vonultak. Ez volt az ünnep fény-

pontja. Mi minden volt ott!

Az angol signorina hozatott egy orosz énekesnőt s egy német varieté-művészt, angol boxo-

lókat s amerikai bűvészt. De mi volt mindez az ezüstfehérségű holdfényhez, a színhelyhez s a

régi emlékezésekhez képest! Mintha valamennyien régi görögöknek, a kultúra zászlósainak

érezték volna magukat s újra saját ősi színházuk sziklapadjain ülve, a színtér hasadt oszlopain

keresztül gyönyörködnének a fölséges panorámában.

94

A szegények nem voltak fukarok, nyiltan kifejezték örömüket, nem takarékoskodtak az

ujjongással, fáradhatatlanok voltak a tapsban. Valamennyi szereplő a tetszés örömétől kisérve

hagyta el a színpadot.

Valaki megkérte az angol signorinát, lépjen fel ő is. Hiszen az egész lelkesedés őt illeti.

Álljon velük szemtől-szembe s érezze jelenlétüket. Ez megmámorosítaná, felemelné, feltüzel-

né mindnyájukat.

Az ajánlat tetszett neki, nyomban el is fogadta. Ifjúságában szokott énekelni, különben is az

angol nők sohasem irtóznak az énektől. Máskor talán nem tette volna meg, de most olyan

jókedvében volt, hogy szívesen énekelt az őt annyira szerető embereknek.

Mint utolsó szám került sorra. Gondolja csak el, signore, mit jelent, egy ily ősrégi színpadon

föllépni! Antigonét itt temették el elevenen s itt mutatta be áldozatát Iphigénia. Az angol

signorina pedig előlépett, hogy fogadja a megtiszteltetés minden elgondolható formáját.

Ahogy megpillantották, fölzúgott feléje a tetszés. Majdhogy a földet szét nem morzsolták

iránta való tiszteletükben.

A pillanat gyönyörű volt. Amint ott állott, az Aetna terjeszkedett el mögötte háttérképpen s

mint oldalkulissza a földközi tenger. Előtte, a füvel benőtt padokon a leigázott szegénység. A

signorina érezte, hogy egész Diamante lábai előtt hever.

Bellinit választotta, a mi Bellininket. Szeretetreméltó óhajtott lenni, azért énekelte Bellinit, aki

itt az Aetna tövében született, Bellinit, akinek minden egyes hangjegyét betéve tudjuk.

Ó, signore, persze, hogy nem tudott énekelni. Csak azért lépett a színpadra, hogy hódolhas-

sanak neki, hogy a nép szeretetének alkalma legyen megnyilvánulnia. De hamisan, rosszul

énekelt. A nép minden egyes hangját jól ismerte az éneknek.

A nápolyi mandolinos volt az első, ki mosolyra torzította arcát s ugyanoly hamis hangba

vágott, mint az angol signorina. Aztán a rákbeteg ember fakadt kacajra, hogy szinte lehullott

nyakáról a kendő is. Majd a szamárhajcsár verte össze tenyereit.

Hirtelen mindnyájan együtt éreztek. Ostobaság volt, amit tettek, de ezt akkor nem látták be.

A régi görögök földjén lehetetlen volt hamisan éneklő barbárokat megtűrni. Donna Pepa s

donna Tura úgy kacagtak, mint soha életükben. «Egyetlen hangja sem tiszta! A Madonnára s

San Pasqualéra, egyetlen hangja sem tiszta!»

Szegények, életükben egyszer jóllaktak. Persze, hogy a mámornak, bolondságnak valami

különös neme szállt reájuk. Miért is ne nevettek volna? Csak nem azért kaptak enni, hogy

reszelő és fűrészhangokkal kínoztassák füleiket? Ne védekeztek volna nevetéssel, ne csúfolód-

tak, ne pisszegtek volna? Ne dőltek volna hátra üléseiken, hogy szabadjára átadják magukat a

kacagás élvezetének? Hiszen nem voltak rabszolgái az angol signorinának.

A signorinát kábultság fogta el. Annyira elképedt, hogy kezdetben nem is tudta, mi történt. Őt

pisszegték ki? Bizonyára valami egyebet, ami a színpad alatt ment végbe s amit ő nem

láthatott. Végigénekelte áriáját. Meg volt győződve, hogy a kacagás nem őt illette.

Dalának végére érvén, felhangzott a tetszés vihara. Most kezdte csak érteni a dolgot. Fáklyák

s holdfény világította meg az éjszakát, látta, hogy az emberek hasukat fogják nevettükben.

Most, miután, már nem énekelt, hallotta csak a gúnyolódást, csúfolódást. Ez neki szólt. El-

menekült a színpadról. Mintha az öreg Aetna is megrázkódott volna nevettében s a tenger

vidámságtól csillogott volna.

De még rosszabb is következett. A szegényeknek olyan gyönyörűségben volt részük, de

olyanban, aminőben még soha. Előlről kívánták hallani az egészet. Egyre hivogatták a

95

signorinát s így kiabáltak: «Bravó: Bis! Da capo!» Ily mulatságot nem akartak egykönnyen

kiengedni markukból! A signorina úgyszólván eszméletén kívül volt. Mintha valami vihar

szakadt volna reá. Az emberek ordítoztak, bőgtek, hogy újra maguk előtt lássák. A színház

egyszeriben cirkusszá változott. Elő kellett állnia, hogy a szörnyeteg elnyelhesse.

A tomboló lárma nem akart véget érni, sőt egyre vadabbá vált. A többi szereplő aggodal-

mában arra kérte a signorinát, engedelmeskedjék a tömegnek. Őt magát is szorongó félelem

fogta el. Mintha gyilkos halál várna reá, ha nem követi a nép parancsát.

Kivánszorgott a színpadra, szembe állt az elnézést nem ismerő tömeggel és énekelt, mert a

hallgatóság mulatni akart. Rettenetes pillanatokat élt át. Énekelt, mert félt tőlük s mert nem

volt bátorsága ellenkezni akaratukkal. Magányos, idegen asszony volt, senki sem védelmezte,

ezért rettegett. Azok pedig csak nevettek, nevettek.

Egész dalát folytonos üvöltés, kiabálás, rikogatás, fütyülés kísérte. Senki sem volt részvéttel

iránta. Talán most érezte életében először, hogy jól esnék szívének valaki részvéte...

Nos tehát, másnap el akart utazni. Nem állhatta tovább Diamante városát. Mikor azonban ezt

elmondta Favara ügyvédnek, az könyörögve kérte, hogy az ő kedvéért mégis maradjon. Az

ügyvéd megkérte a kezét.

Jól választotta az időt erre. A signorina igen-t mondott s eljegyezte magát vele.

De attól az időtől fogva nem építtette tovább palotáit, nem küzdött többé a szegénység ellen s

nem törődött azzal, hogy Diamante királynéja legyen. Higyje el nekem, signore, nem

mutogatta magát az utcán, teljesen a házában élte életét, mint az igazi sziciliai nők szokták.

Kicsiny házikóját magas fal rejtette el, őt magát nem lehetett látni soha. Csak azt tudták róla,

hogy egészen megváltozott. Hogy boldog-e, vagy boldogtalan, hogy azért zárkózott-e el, mert

gyűlöli az embereket, vagy mert hasonló akart lenni a sziciliai nőkhöz, - nem tudta senki.

De lám, így van ez mindig az asszonynéppel! Ha palotát építenek, sohasem készülnek el vele!

Mit sem tudnak úgy eligazítani, hogy értelem legyen benne.

III.

Fra Felice kiűzetése.

Donna Micaëla megtudván, mennyire kikacagták a szegények miss Tottenham-et, fölsietett

hozzá a fogadóba, hogy sajnálkozását kifejezze. Meg akarta kérni, hogy ne ítélje meg azokat a

nyomorultakat azért, amit tettek, hiszen részegek voltak a bortól s az örömtől. Meg akarta

kérni, hogy ne vegye le kezét Diamantéról. Ő maga nem sokat tartott a missről, de a szegé-

nyek kedvéért... Mindent meg akart próbálni, hogy megbékítse.

Amint az Aetna-fogadóhoz ért, az egész utcát teherkocsikkal telve találta. Nem volt immár

mit remélnie. A nagy jótevő elutazóban volt. Fenn, a fogadóban nagy bánat és szomorúság

lakozott. A két öregasszony, donna Pepa és donna Tura, akik eddig mindig a fogadó udvarán

tartózkodtak, most ki voltak onnan zárva s künn a kapu előtt térdepeltek. Az ifjú szamárhaj-

csár, aki minden angol nőbe szerelmes volt, a ház előtt állt s arcát a falnak szorítva zokogott.

Benn a fogadóban a hosszú erkély-folyosón fel- s alájárt a gazda s perlekedett a gondvise-

léssel, amely ily szerencsétlenséget zúdított reá. «Uram, Istenem», mormogta, «tönkrement

ember vagyok. Ha megengeded ezt történni, fogom a feleségem kezét, karomra veszem

kicsiny gyermekemet s leugrom az Aetnáról».

96

A gazda felesége nagyon halavány volt és alázatos. Szemeit alig merte a földről felemelni.

Térdencsúszva járt volna, csakhogy a gazdag signorinát maradásra bírja.

- Merne kegyed beszélni vele, donna Micaëla? - kérdé. - Isten segítse meg, hogy a szívéhez

tudjon szólni. Mondja meg neki, hogy azt a nápolyi fickót, aki az egész bajnak okozója volt,

már kikergették a városból. Mondja meg, hogy mindnyájan készek a bocsánatkérésre. Beszél-

jen vele, signorina!

Bevezette Micaëlát az angol hölgy előszobájába s maga bement Micaëla névjegyével a

szalonba. Nyomban vissza is jött azzal, hogy várjon egy-két percig. Signorina Tottenham épp

üzleti dolgokban tárgyal Favara úrral.

Ez volt az a pillanat, mikor Favara ügyvéd megkérte miss Tottenham kezét. Micaëla várako-

zás közben tisztán hallotta, amint az ügyvéd hangosan így szólt: «Nem szabad elutaznia,

signorina! Mi lesz belőlem, ha elutazik? Szeretem kegyedet, nem engedhetem meg, hogy el-

utazzék. Nem mertem volna erről beszélni, ha nem fenyegetett volna elutazásával. De most...»

Hangja itt elnémult. Donna Micaëla nem is kívánt többet hallani; eltávozott. Érezte, hogy

személye itt fölösleges. Ha Favara úrnak nem sikerül a nagy jótevőt itt marasztalni, akkor

nem sikerül senkinek.

Ahogy kilépett az ajtón, ott állt a fogadós s pörlekedett az öreg franciskánussal, Fra Felicevel.

Olyannyira izgatott volt, hogy nemcsak összeszidta az öreget, hanem végül ki is űzte házából.

- Fra Felice! - kiabált, - maga csak azért ólálkodik itt, hogy civakodjék nagy jóltevőnkkel s

még inkább felizgassa. Azt mondom, menjen az útjára. Maga vén farkas, maga emberevő,

hordja el magát!

Fra Felicét épp oly ingerültség fogta el, mint a fogadóst. Félre próbálta tolni útjából. A

fogadós erre karonfogta az öreget s teketória nélkül kivezette a lépcsőn.

Fra Felice az olyan emberek közé tartozott, akiket a teremtő nagy adománnyal áld meg.

Sziciliában, ahol mindenki játszik lutrin, vannak, akik valami különös tehetségnél fogva előre

meg tudják mondani, minő számokat húznak ki legközelebb. Az ily jóstehetséggel bírókat

«polacco»-nak nevezik s többnyire a kolduló barátok közt találhatók. Fra Felice is ezek közé

tartozott. Ő volt a legkitünőbb «polacco» az egész Aetna környékén.

S miután mindenki szerette volna, ha Fra Felice nyerő ternót vagy quaternót nevez meg neki,

akármerre járt az öreg, nagy tisztelettel találkozott. Fra Felice nem volt ahhoz szokva, hogy

megfogják a karját s kitegyék az utcára.

Nyolcvanadik évét taposta, kiszáradt, törékeny emberke volt. Amint az utcai kocsik közt tova-

tántorgott, megbotlott csuhája aljában s majd, hogy el nem bukott. A kapuk előtt álldogáló,

beszélgető panaszkodó szolgák és kocsisok közül ma egynek sem volt ideje arra, hogy Fra

Felicével gondoljon.

Az öreg jobbra-balra ingadozott bő szőrruhájában. Olyan kicsinyke, összeaszott volt az egész

ember, hogy csuhájában több erő látszott, mint benne magában. Szinte a kopott csuha tartotta

lábon az öreget.

Donna Micaëla utólérte Fra Felicét s karja alá vette karját. Fájt szívének, ha látta, hogy Fra

Felice az utcai lámpásoknak támaszkodik s meg-megcsúszik a lépcsőkön. Fra Felice nem is

vette észre, hogy valaki melléje szegődött. Csak mormogott, dühösködött magában, mialatt

tova ballagott, vélvén, hogy épp oly egyedül van, mintha cellájában volna.

Donna Micaëla tünődve találgatta, miért haragszik Fra Felice oly nagyon miss Tottenhamra.

Tán kint járt az angol hölgy a kolostorban s freskókat metszett le a falakról, vagy mit tehetett

egyebet?

97

Fra Felice hatvan év óta a franciskánus kolostorban lakott. Ez a kolostor künn van a porta

Aetnán kívül s falaival San Pasquale ősi templomának támaszkodik.

Itt élte Fra Felice barátéletét már harminc esztendeje, mikor a kolostor megszünt s az épületet

egy világi embernek adták el. A többi barát elköltözködött, de Fra Felice helyén maradt, ő

ugyanis nem tudta fölfogni, mit jelentsen az, hogy San Francisco házát eladták.

A világi ember bevonult az épületbe, s Fra Felice személyének szükségessége ekkor tünt ki;

legalább volt kéznél egy barát. Ki gondoskodott volna különben a harangok meghúzásáról, ki

készített volna orvosságokat a parasztasszonyoknak s ki adott volna kenyeret a kolostor sze-

gényeinek? Fra Felice kiválasztott magának a kolostor egyik rejtett sarkában egy cellát s be-ki

járt az épületben, ahogy azelőtt is tette.

A kolostor tulajdonosát, egy kereskedőt, nem látogatta meg soha. Ez nem törődött a régi

kolostorral, ránézve csak a hozzátartozó szőlős kertek voltak fontosak. Ilyenformán Fra Felice

továbbra is elgazdálkodott a régi kolostorban. Kijavította a leszakadt párkányzatokat s beme-

szelte a falakat. Ahány szegény eddig enni kapott a kolostorban, kapott ezután is. Jóslataiért,

az Aetnavárosok megjárása közben, oly bőséges alamizsnában volt Fra Felicenek része, hogy

gazdag ember lehetett volna; de mindenét a kolostorra fordította.

A kolostornál is többet búsult Fra Felice a kolostor templomáért. A háború alatt véres vere-

kedésekkel s egyéb gaztettekkel szentségtelenítették meg a szent helyet, melyben most már

nem lehetett misét mondani. Fra Felice ezt sem tudta megérteni. Az a templom, melyben ő

fogadalmát letette, mindig szent maradt szemében.

Legnagyobb szomorúsága az volt az öreg barátnak, hogy temploma teljes pusztulásnak indult.

Látnia kellett, amint jött egy angol s megvette a szószéket, az imazsámolyt, s a nagy kanonoki

székeket. Nem akadályozhatta meg azt sem, hogy a palermói múzeumból való urak képeket,

miseruhákat s szobor-koronákat vigyenek magukkal. Bármily forrón tüzelte a vágy, még sem

tehetett templomáért semmit. De gyűlölte ezeket a templomfosztogatókat. Micaëla az öreget

épp ily dühöngő lelkiállapotban találta s az a gondolata támadt, hogy talán miss Tottenham is

meg akarta rabolni Fra Felicét kincseinek némelyikétől.

Ám, épp ellenkezőleg, úgy állt a dolog, hogy Fra Felice, miután a templom teljesen ki volt

pusztítva és többé nem jött senki, hogy valamit elvigyen belőle, arra gondolt; tesz valamit a

templom új felékesítésére. A szent tárgyaknak az a gyűjteménye jutott eszébe, mely a dús-

gazdag angol hölgy birtokában volt. Az emlékezetes ünnepélyen, mikor a miss mindenki iránt

oly jónak és kegyesnek mutatkozott, nagy bátran el is kérte tőle azt a gyönyörű madonnát,

melynek ruhája bársonyból való, szeme pedig olyan, akár az ég. Miss Tottenham megigérte,

hogy teljesíti kérését.

Ezen a reggelen Fra Felice előbb gondosan kisöpörte a templomot, mindent letörölgetett,

virágot tett az oltárra s csak azután ment el az angol hölgyhöz a szoborért. Mire azonban a

fogadóba ért, miss Tottenham megváltoztatta véleményét, a nagyértékű Madonna-szobortól

semmi áron sem volt hajlandó megválni. Helyette a gyermek Krisztusnak egy töredezett, csúf

szobrocskáját adta ajándékba, melynek elajándékozásával mitsem vesztett.

Minő boldog öröm és várakozás töltötte el Fra Felicet s hogyan csalódott! Mindazonáltal nem

nyugodott meg, egyre-másra visszatért az angol hölgyhöz s kérte tőle a másik szobrot. Oly

értékes volt az a szobor, hogy Fra Felice még akkor sem vásárolhatta volna meg, ha egész évi

koldulásának eredményét adta volna érte. Végre is a nagy jóltevő kidobatta az öreget s ekkor

találkozott vele donna Micaëla.

98

Miközben az utcán haladtak, Micaëla beszédbe ereszkedett Fra Felicével s kicsalta belőle

történetét. A Krisztus-szobrocska épp az öregnél volt. Pihenőt tartva az utca közepén, meg-

mutatta a kísérőjének s azt kérdezte tőle, látott-e már siralmasabb valamit.

Donna Micaëla a szobor láttára egy pillanatra megdöbbent. Aztán mosolygott és így szólt:

- Fra Felice, add nekem a szobrot kölcsön egy-két napra.

- Fogd és tartsd meg magadnak, - hangzott a válasz. - Én látni sem akarom.

Donna Micaëla hazavitte magával a szobrot és két napon át dolgozott rajta. Mikor aztán

elküldte Fra Felicének, ragyogott a szobor a friss ékességtől, új tiszta pólya vette körül, újra

volt festve s koronájában csillogott a tömérdek tündöklő, sokszínű kő.

Oly szép volt e «kivetett» szobrocska, hogy Fra Felice a templom üres főoltárára helyezte.

*

Kora reggel, a nap még nem jött föl, a távoli tenger körvonalait alig lehetett kivenni a ho-

mályban. Még nagyon kora volt. A macskák javában járták éjjeli útjaikat, füst nem szállt föl a

kéményekből, hömpölygő köd borult a meredek Monte Chiarot övező völgyek mélyére.

Futva jött az öreg Fra Felice a városba. Annyira futott, hogy úgy érezte, mintha lábai alatt

reszketne a hegy. Annyira rohant, hogy az útszéli fű harmata nem érinthette csuháját, a

skorpiók nem emelhették föl fejüket, hogy lábát megsebezzék.

Nyitott csuhája lobogott futásközben s ővkötele, melyet nem font össze, ide-oda lengett. Bő

ujjai szárnyakhoz hasonlóan csattogtak, a hátán meg nehéz csuklyája ugrált le és föl, mintha

még inkább sürgetni akarná.

A vámház őre még a helyén ült és szunyókált. Ahogy Fra Felice elszáguldott mellette, föl-

ébredt, megdörzsölte szemeit, de már nem ismerte föl az öreg barátot. Az utca köveit síkossá

tette az éjjeli harmat; alvó koldusok hevertek a magas lépcsőkön, lábaikat hanyagul elnyújtva

a járda szélére; virrasztó dominójátékosok tértek haza a kávéházból s támolyogtak álmossá-

gukban. Fra Felice csak sietett tovább, semmi sem állhatta útját.

Házak, portálék, a piac és ívezett utcabejáratok eltüntek az öreg Fra Felice mögött. Sietett a

korzó közepére, ahol végre megállapodott.

Egy sok és hatalmas erkéllyel bíró, hosszú ház nyúlt el előtte. Megragadta a kapu kopogtatóját

s zörgetett, míg az egyik szolga fölébredt. Nem nyugodott, míg a szolga fel nem verte álmából

az egyik szolgálót, aki viszont a signorát keltette föl.

- Donna Micaëla, Fra Felice áll odalenn. Azt mondja, beszélnie kell a signorával.

Mikor Donna Micaëla végre lekerült az udvarra, Fra Felice még mindig lihegett és köhécselt,

de szeme fénylett s apró halvány rózsák égtek arcán.

A szobor! A szobor! Miután Fra Felice a négyórai misére beharangozott, bement a templom-

ba, hogy a szobrot megtekintse.

Látta ám, hogy épp a szobor fölötti boltozatból kibomlott két hatalmas kődarab, lezuhant az

oltárra és szétmorzsolta az oltár kőlapját, de a szobor sértetlen maradt. A lehullott törme-

lékből, vakolatból, mészporból semmi sem hullott a szoborra; érintetlen volt.

Fra Felice megragadta donna Micaëla kezét és erősködött, hogy követnie kell őt a kolostorba;

hadd lássa ő is a csodát. Neki kell látnia legelőbb, ő vette pártfogásába a szobrocskát.

Donna Micaëla a hideg reggeli szürkületben kisietett az öreggel a kolostorba. Szíve dobogott

az izgatott várakozástól.

99

Mikor pedig odaérvén, látta, hogy Fra Felice igazat mondott, elmesélte, hogy mihelyt a

szobrot látta, ráösmert; tudta, hogy csodatévő. «A legnagyobb, legirgalmasabb csodatévő» -

jegyezte meg.

Fra Felice odalépett a szoborhoz s belenézett a szemébe. Mert nagy különbség van szobor és

szobor között; egy öreg barát tapasztalata kell annak megállapításához, melyiknek van hatal-

ma, melyiknek nincs. Most látta csak Fra Felice, hogy ennek a szobornak szemei mélyek és

sugárzók, mintha élet laknék bennük és ajka körül titokzatos mosoly lebeg.

Ekkor az öreg Fra Felice térdre borult és összekulcsolta kezeit s a szobor felé emelte. Öreg,

ráncos arcát beborította a nagy örömök ragyogása.

Fra Felice szemében a templom falait képek és bibortakarók fedték, az oltárról gyertyák fénye

özönlött szét, a kórusról zengő ének hangzott fel s a földön mindenütt imádkozó emberek

térdepeltek.

A kopott, régi kis templom újból részese lett a képzelet legmerészebb pompájának, mivel

hogy a legnevezetesebb, legcsodásabb szobor volt birtokában.

IV.

Az ősi martiromság.

Ezekben a napokban, a diamantei nyári palotából sok levél indult útnak a Comoban fogva

levő Gaetano Alagona felé. Ám a levélhordónak sohasem volt Gaetanótól levele, amely a

nyári palotába lett volna címezve.

Gaetano teljes életére börtönbe került, mintha csak a sírnak lett volna rabja. Az egyetlen,

amire epedve vágyakozott, hogy adják meg neki a sír nyugalmát, feledését.

Halottnak érezte magát s erősítgette, hogy nem akarja hallani az élők panaszait, siránkozásait.

Reményekkel sem próbálta áltatni lelkét s attól is óvakodott, hogy gyöngéd szavak fel-

ébresszék a rokonok és jóbarátok utáni vágyakozását. Mitsem kívánt hallani a külső világ

eseményeiről, miután hiányzott a hatalma ahhoz, hogy a dolgok folyásába maga is bele-

nyúljon.

Munkát szerzett magának börtönében; szép műtárgyakat faragott, mint teljes életében. De le-

velet vagy látogatást nem fogadott el. Azt vélte, hogy ezen a módon leghamarább szabadulhat

meg a szerencsétlensége miatti keserűség érzésétől. Úgy gondolkodott, hogy majd csak

megtanulja, miképp lehet négy szűk fal között is egész életet élni.

Donna Micaëla ezért nem kapott soha választ leveleire.

Végre a börtönigazgatónak írt s megkérdezte, életben van-e még Gaetano. Ez azt válaszolta,

hogy az a rab, aki iránt érdeklődik, levelet sohasem olvas. Sőt esedezik, hogy a külvilágból

való mindenféle hírtől kíméljék meg.

Erre Micaëla többet nem írt. Inkább a vasút érdekében folytatta munkásságát. Diamantéban

alig mert tervéről beszélni, mindamellett nem is járt máson a gondolatja. Varrt, himzett,

szolgaszemélyzetével pedig apró, olcsó tárgyakat készíttetett, amelyeket majd árusítani lehet a

vásáron. A boltban összekeresett mindenféle ócska holmit a tombolára. Pierót, a kapust,

megbízta, hogy színes laternákat csináljon, apját rábeszélte, hogy címtáblákat és hirdetési

plakátokat fessen, Lucia nevű komornájának pedig, aki Capri szigetéről való volt, meghagyta,

hogy korall nyakláncokat és kagylóval kirakott ládikókat készítsen.

100

Azt ugyan nem tudta, hogy részt vesz-e csak egy ember is az ünnepélyen. Mindenki ellene

volt; segíteni senki sem akart. Már az sem tetszett az embereknek, hogy az utcán mutatja

magát, vagy hogy üzleti dolgokról tárgyal. Ilyesmi nem illik egy előkelő nőhöz.

Csak az öreg Fra Felice állt oldalára; hálás igyekezett lenni azért, hogy Micaëla a szobrocs-

kával segítségére volt.

Egy napon Micaëla arról panaszkodott az öregnek, hogy senkit sem tud meggyőzni a vasút-

építés szükségességéről. Az öreg leemelte fejéről kicsiny sapkáját s a feje búbjára mutatott.

- Nézzen ide, donna Micaëla, - szólt, - így belekapaszkodik kegyed is ebbe a vasútdologba, ha

úgy folytatja, ahogy elkezdte.

- Hogy értsem ezt, Fra Felice?

- Donna Micaëla, - mondta az öreg, - nem bolondság ily veszélyes vállalkozásba belefogni,

egyetlen segítő jóbarát nélkül?

- De hisz Fra Felice, rajta voltam, hogy barátokat szerezzek.

- Igen, embereket! - folytatta az öreg. - Ám, mit használhatnak az emberek? Ha valaki halász-

útra indul, tudom, hogy San Pietro oltalmát kéri; ha lovat vesz valaki, San Antonio apáthoz

fordul segítségért. De ha vasútat akarok építeni, igazán nem tudom, kihez folyamodjam.

Amit Fra Felice ezzel mondani akart, az volt, hogy hibát követett el Micaëla, amikor a vasút-

építéshez nem választott égi patrónust. Az öreg azt ajánlotta, hogy nyerje meg a vasút első

barátjának és követelőjének az isteni kisdedet, aki ott künn, az ősi templom oltárán áll. Ha ezt

megpróbálná, bizonyára pártfogásra is találna.

Micaëla nagyon megindult azon, hogy valaki mégis támogatására lesz. Nyomban megfogadta,

hogy San Pasquale kisdedéhez fordul a vasút dolgában.

Fra Felice pedig hazatérvén, egy nagy gyűjtőperselyt szerzett s tiszta, nagy betűkkel ráírta:

«Adományok az Aetna-vasút számára». Aztán kifüggesztette a perselyt templomában a

szobor mellé, az oltárra.

Már másnap kilátogatott az elhagyott, ősi templomba don Antonio Greco felesége, donna

Emilia, hogy tanácsot kérjen San Pasqualetól.

Ősz óta ugyanis don Antonio színháza egyre rosszabbul ment. Érthető is volt ez oly időben,

mikor mindenkinél csak a legszükségesebbekre futotta a pénzből.

Don Antonio ekkor arra a gondolatra jutott, hogy megkísérli a színháznak kevesebb költség-

gel való fentartását. Néhány lámpával kevesebbet gyújtott fel s nem ragasztatott oly pompásan

festett, nagy plakátokat az utcasarkokra, mint eddig.

Ez nagy ügyetlenség volt. A hercegnők uszályos ruháinak megkurtítására s a koronák aranyo-

zásán való takarékoskodásra nem az a kedvező pillanat, amikor az embereknek elmegy a

kedvük a színházba járástól.

Más színháznál talán nem volna ez veszélyes, de egy bábszínházban nem tanácsos változta-

tásokat tenni, mert javarészt serdülő legénykék látogatják a bábszínházakat. Felnőttek még

megértik, hogy néha takarékoskodni kell; de gyermekek mindent egyformának szeretnek látni

maguk körül.

Minél kevesebb látogató kereste föl a színházat, annál inkább takarékoskodott don Antonio.

Így az az ötlete támadt, hogy a két vak hegedűst, Elia apót és Tommaso testvért, akik felvonás

közben s a harci jeleneteknél játszani szoktak, nélkülözhetné.

101

Ez a két vak sok pénzt keresett a halottas házaknál való énekléssel, valamint a nyári ünnep-

napokon is; ennélfogva magas fizetséget követeltek. Don Antonio búcsút vett tőlük s egy

kíntornát vásárolt.

Ez volt a szerencsétlensége. Ahány inas, meg kifutógyerek csak akadt Diamantéban, egy se

látogatta többé a színházat. Nem akartak kíntorna mellett üldögélni. Megegyeztek egymás

közt, hogy addig be nem teszik lábukat a színházba, amíg Antonio vissza nem fogadja a vak

hegedűsöket. Meg is állták egymásnak adott szavukat. Don Antonio bábui üres padsoroknak

játszottak.

Ezek a gyerkőcök máskor inkább vacsorájukról mondtak le, mint a színházról, most mégis

estéről-estére nélkülözték kedves szórakozásukat. Szentül hitték, hogy végre is rákényszerítik

don Antoniot, hogy mindent a régi módon rendezzen be.

Don Antonio művészcsaládból származott. Apjának, testvérének is bábszínháza volt, vala-

mennyi atyafia, sógora művészember. Don Antonio érti is a mesterségét. Hangját végtelen

sokféle módon tudja változtatni, egész sereg bábút egyszerre mozgásba tud hozni s betéve

ismeri egy egész színjátéksorozatnak szövegét, amelynek tárgya Nagy Károly császár króni-

káiból van véve.

Don Antonio művészönérzete megsértődött. Nem engedte magát arra kényszeríttetni, hogy

ismét szegődtesse a vakokat. Azt akarta, hogy az ő személyéért, ne pedig a muzsikusokért

látogassák a színházat.

Megváltoztatta műsorát, pompás kiállítású nagy darabokat adott. Minden hiábavaló maradt.

Volt egy darabja, «A hős halála», mely Roland roncevali harcával foglalkozott. Ennek elő-

adása olyan gépezettel járt, hogy az előkészületek miatt két napra mindig be kellett zárni a

bábszínházat.

Így szerette a közönség is; többnyire felemelt helyárak és zsúfolt házak mellett, teljes egy

hónapig szokta adni Antonio mester ezt a darabot. Most is «A hős halálát» tűzte a műsorra;

előadásra azonban nem került a sor, nem akadt nézőközönség.

Antonio erre megtört. Kísérletet tett, hogy Elia apót és Tommaso testvért visszaszerezze, de

ezek most már tisztában voltak értékükkel s oly magas bért követeltek, hogy Antonio

tönkrement volna bele. Lehetetlen volt velük megegyeznie.

A bábszínház mögötti kis lakásban olyan élet folyt, mint egy ostromlott várban. Beköszöntött

az éhség.

Donna Emilia és don Antonio mindketten fiatalok, erősek voltak; de most elment a kedvük a

nevetéstől. Nem annyira a szükség nehezedett lelkükre, a büszke don Antonio inkább azt a

gondolatot nem tudta elviselni, hogy művészete nem vonzza az embereket.

Ekkor, mint mondtuk, elment donna Emilia San Pasquale templomába, hogy a szenttől jó

tanácsot kérjen. Úgy gondolkodott, hogy a templom előtt álló nagy kőszobor lábainál elmond

kilenc imádságot, aztán megy tovább; mielőtt azonban imádságába fogott volna, szemébe

tűnt, hogy a templom ajtaja nyitva áll. «Miért van nyitva San Pasquale templomának ajtaja?»

tünődött donna Emilia. «Ilyet életemben sem láttam.»

Belépett a templomba.

Odabenn az egyetlen látnivaló Fra Felice kedves szobra, meg a nagy gyüjtőpersely volt. A

koronával, gyűrűkkel ékes szobor oly szépen fénylett, hogy donna Emilia egészen közel lépett

hozzá.

102

Mikor aztán a szemébe nézett a szobornak, annak arcát olyan szelídnek, vígasztalónak találta,

hogy térdre borult előtte s hosszan imádkozott. Fogadalmat tett, hogy ha ő és don Antonio

nagy szükségükben segítségére találnak, akkor egy színházi estnek minden jövedelmét a

szobor melletti perselybe helyezi.

Imádsága végeztével donna Emilia a templom ajtaja mögé rejtőzött, hogy kihallgassa, mit

beszélnek az arrajárók. Mert ha az a szobor ott benn segíteni akar, fog most olyan szót hallani,

amely megmondja, mitévő legyen.

Alig állt a helyén két percig, elment a templom előtt a dóm lépcsőjének őrzője, az öreg

Assunta donna Pepa és donna Tura kíséretében. Hallotta, hogy Assunta ünnepélyes hangon

így szólt: «Abban az esztendőben esett ez velem, mikor legelőször láttam «Az ősi mártírom-

ság»-ot». - Donna Emilia tisztán hallotta, hogy Assunta valóban «Az ősi mártíromság»-ot

emlegette.

Donna Emiliának ezen a napon úgy tűnt fel, hogy sohasem ér haza. Mintha a lábai nem vitték

volna elég sebesen. Az útja szinte megnyúlt. Mikor végre szemébe villant a színház sarka, a

tető alatt csüngő vörös lámpás és a képekben dús, óriás plakát, olyasformát érzett, mintha sok-

sok mérföldet futott volna be.

Otthonába érve, urát karjaira támasztott fővel s az asztal lapjára meresztett tekintettel találta.

Kész szenvedés volt don Antoniora nézni. Az utóbbi hetekben kopaszodni kezdett, feje tetején

a haja annyira megritkult, hogy koponyája bőre keresztülcsillant. De hát csodálni való-e ez

olyan embernél, akinek annyi a gondja! Felesége távollétében a mester előszedte és sorra

vizsgálta valamennyi bábúját. Megtette ezt legutóbb mindennap. Ilyenkor aztán hosszan

elüldögélt s nézte azt a bábút, amely Armida szerepében szokott jeleskedni. «Nem gyönyörű,

nem elragadó?» kérdezte magában. Javítgatta Roland szablyáját, Nagy Károly koronáját.

Donna Emilia észrevette, hogy újból be is aranyozta a császár koronáját; eddigelé már leg-

alább ötödször. De aztán félbehagyta munkáját s egyik sarokba húzódva gyötrődött tépelődött.

Maga is tudta, hogy nem az aranyozásban van a hiba, inkább valami jó gondolatra volna

szüksége.

Donna Emilia a szobába lépve, ura elé tárta karjait.

- Nézz rám, don Antonio Greco - szólt - császárfügével megrakott aranyos tálakat hordok

kezemben.

Elmesélte, hogyan imádkozott, minő fogadalmat tett s milyen tanácsot kapott.

Don Antonio felpattant helyéből. Karjai mereven lógtak teste két oldalán. Haja minden szála

az égnek állott. Leírhatatlan rémület fogta el. «Az ősi mártíromság!» kiáltotta. «Az ősi

mártíromság!»

«Az ősi mártíromság» egy misztérium, mely annak idején egész Sziciliában nagyon népszerű

volt. Kiszorított minden más oratóriumot és misztériumot; több évszázadon át minden évben,

minden városban játszották. Az volt az év legnagyobb napja, mikor «Az ősi mártíromság»

előadásra került. De az utóbbi időben már nem került színre. A nép emlékezésében úgy élt,

mint valami monda.

Régebbi időben a bábszinházakban is adták. Most azonban már régiesnek, elavultnak tartot-

ták. Körülbelül harminc esztendeje egyáltalán nem játszották.

Don Antonio gyalázkodva ordította, hogy donna Emilia az ő szegény fejét ostobaságokkal

kínozza. Mint egy démon ellen, aki azért jött, hogy hatalmába kerítse, úgy védekezett felesége

ellen. «Ez siralmas, szörnyű gondolat», hangoztatta. «Ilyen szót hogy is hallgathatott meg.»

103

Az asszony azonban bátran állt a helyén s csak nézte a dühöngőt. Ismételte, hogy amit ő

hallott, az Isten akarata volt.

Don Antonio nemsokára ingadozni kezdett. A nagy gondolat lassankint elhatalmasodott

lelkén. Semmi sem volt Sziciliában oly népszerű, semmit sem adtak elő oly sokszor. És nem

ugyanaz a nép lakja-e ma is a mi büszke szigetünket? Nem ugyanazt a földet, ugyanazt a

hegyet, ugyanazt az eget szeretik-e, melyet apáik szerettek? Miért ne szerethetnék «Az ősi

mártíromság»-ot?

Védekezett, ameddig erejéből telt. Azt mondta donna Emiliának, hogy a dolog túlságosan

drága lenne. Honnan vegyen hosszúhajú, lengőszakállú apostolokat? Nincs asztala az utolsó

vacsora számára, nincs olyan gépezete, melyet a bevonulás és a keresztjárás szükségessé tesz.

Donna Emilia azonban látta, hogy ura már enged. S valóban, Antonio még alkonyat előtt el-

látogatott Fra Felicéhez s megerősítette felesége fogadalmát, hogy egy estnek jövedelmét a

szobrocska mellett levő perselybe helyezi, ha bebizonyul a tanács jósága.

Fra Felice elmesélte a fogadalom dolgát donna Micaëlának, akit egyszerre boldog öröm s

aggodalom fogott el afölött, hogy mint folyik le az első előadás.

A városban mindenfelé elterjedt annak a híre, hogy don Antonio «Az ősi mártíromság»-ot

szándékozik előadni. Kikacagták. Azt mondták, don Antonio megbolondult.

Bizonnyal szívesen nézték volna végig «Az ősi mártíromság»-ot, ha úgy láthatták volna,

ahogy régente játszották. Ha úgy adták volna, mint Aciban: a város nemesei voltak a királyok

és a hadifoglyok, az iparosok adták az apostolok és Júdás szerepét s az egész előadást meg-

toldották az ó-testamentumból vett számos jelenettel úgy, hogy a színjáték egy teljes napig

tartott.

Vagy szívesen újra élték volna a castelbucói szép napokat, amikor az egész város Jeruzsá-

lemmé változott. A misztériumot úgy adták elő, hogy az Úr Jézus szamárháton jött a városba,

melynek kapujánál pálmaágakkal üdvözölték. A város temploma a jeruzsálemi templomot

helyettesítette s a városháza Pilátus palotáját. Péter plébános udvarán melegedett a tűz mellett,

a keresztrefeszítés a város feletti hegyen folyt le s a Szűzanya a sindaco kertjének barlang-

jaiban keresett szent Fiának holttestét.

Mikor ehhez hasonló események éltek az emberek emlékezetében, ki lett volna megelégedve

azzal, hogy a nagy misztériumot don Antonio bábszínházában láthatja?

Mindezek ellenére don Antonio a legnagyobb buzgósággal dolgozott a figurák elkészítésén s

a nagy gépezett beigazításán.

És ime, egy napon eljött hozzá Battista mester, aki címfestő volt s egy nagy plakátot hozott

ajándékba. Nagy örömmel hallotta, hogy don Antonio «Az ősi misztérium»-ot akarja előadni.

Gyermekéveiben látta egyszer és sok gyönyörűsége telt benne.

Ettől fogva hatalmas betűkkel állott a színház sarkán: «Az ősi misztérium, vagy a feltámadt

Ádám. Tragoedia három felvonásban. Szerzé: Cavaliere Filippo Oriolles.»

Don Antonio azon törte a fejét, ugyan milyen lesz majd a néphangulat. A növendék szamár-

hajcsárok s az inasgyerekek mikor elhaladtak a színház előtt, hangos gúnykacajjal olvasták el

a hirdetés szövegét. A kilátások nagyon vígasztalanok voltak. Antonio mégis hűségesen

dolgozott tovább.

Az előadásra megállapított estén senki sem volt nyugtalanabb, mint donna Micaëla.

- Vajjon megsegít-e a szobrocska? - tünődött szakadatlan.

104

Leküldte komornáját, Luciát, hogy nézze meg, állnak-e gyerekcsoportok a színház körül.

Olyan-e az utcák képe, mintha az emberek estére látogatni akarnák a színházat? Lucia menjen

el a jegybódéban ülő donna Emiliához s kérdezze meg, hogyan áll az előadás dolga.

Lucia visszatért, de egyetlen reményteljes hírt sem hozott. Csoportosulás a színház körül

nincs. Világos, hogy a gyerekek tönkre akarják tenni don Antoniót.

Nyolc óra tájban donna Micaëla nem állta ki tovább, hogy odahaza üljön és várakozzék.

Rávette apját, hogy kísérje el a szinházba. Micaëla jól tudta, hogy soha úri nő át nem lépte

don Antonio szinházának küszöbét; de látnia kellett, mint folynak a dolgok. Szédítően nagy

haladás volna a vasútra nézve, ha don Antoniót szerencse kísérné.

Mikor donna Micaëla a színházhoz ért, már csak néhány perc hijja volt nyolc órának s donna

Emilia még egyetlen jegyet sem adott el.

A művész felesége azért még sem volt leverve. «Tessék besétálni, donna Micaëla», szólt.

«Játszani fogunk minden körülmények közt. Az előkészület oly szépen sikerült! Don Antonio

önöknek s nekem fogja előadását megtartani. Ez a legszebb darab, amit valaha színre hozott.»

Donna Micaëla belépett a kis szinházi nézőtérre. A falak feketével voltak bevonva, hasonlóan

a nagy szinházakhoz, mikor bennük «Az ősi mártíromság»-ot előadták. Ezüstrojtos fekete

függönyök vették körül a szinpadot s az apró padsorok is feketével voltak díszítve.

Donna Micaëla belépésekor nyomban feltűnt a függöny egy apró nyílásán don Antonio

bozontos szemöldöke.

- Donna Micaëla - kiáltotta épp úgy, mint donna Emilia - mégis fogunk játszani. Oly szépen

sikerült minden! Nincs szükségünk nézőközönségre.

Ebben a pillanatban maga donna Emilia kinyitotta az ajtót s mélyen meghajolva, szélesre

tárta. Don Matteo plébános lépett be.

- Mit gondol rólam, donna Micaëla? - kérdé a plébános nevetve. - Kegyed megért engem, hisz

«Az ősi mártíromság»-ról van szó. Ifjúkorom idején a palermói nagy operában láttam s azt

hiszem, ez a régi darab is oka volt, hogy pap lett belőlem.

Mikor az ajtó legközelebb feltárult, Elia apó és Tommaso testvér léptek be rajta hegedűvel a

hónuk alatt. Rendes helyükre tapogatództak, oly békén, mintha sohasem lett volna nézet-

eltérés köztük és don Antonio között.

Ismét megnyílt az ajtó, egy öreg nénike közeledett a padokhoz. A hegyi utcácskában lakott,

ahol a kis mór kísértet háza van. Fekete ruhát viselt s ahogy belépett, keresztet vetett.

Utána négy-öt öregasszony következett. Donna Micaëla elkedvetlenedve látta, mint töltik meg

a banyák lassankint a szinházat. Jól tudta, hogy don Antonio addig meg nem nyugszik, míg a

tulajdonképeni közönségét vissza nem hódítja, míg makacs, de szeretett legénykéinek nem

játszhatik.

Hirtelen mennydörgésszerű robaj viharos zaja hallatszott. Az ajtók szétvágódtak, egyszerre

tódult be rajtuk a tömeg. A gyerkőcök voltak. Leültek rendes helyükre, oly biztonsággal,

mintha otthonukba vonultak volna.

Kissé szégyenkezve néztek egymásra. De hát lehetetlen volt elnézniök, hogy vénasszony

vénasszony után lépjen be a színházba, ahol tulajdonképen az ő számukra van előadás.

Lehetetlen volt nyugodtan elviselniök, hogy egy egész utcára való fonogató vénség kényel-

mes menetben vonuljon don Antonio műintézetébe. Erre aztán betódultak.

Alig foglalt helyet az ifjuság, szigorú fegyelem támadt soraikban. «Az ősi mártíromság»

hatása jelentkezett.

105

Nem úgy adták elő, mint Aciban és Castelbuocoban. Nem is úgy, mint a palermói operában;

csak mozdulatlanarcú, merevtestű bábuk játszottak. De a régi szindarab még sem vesztette el

erejét.

Donna Micaëla ezt már a második felvonásban, az úrvacsoránál megállapította. A gyerekek

gyűlölni kezdték Judást. Fenyegető, szidalmazó szavakat kiabáltak feléje.

S hogy tovább folyt az isteni szenvedés szép története, levették kalapjukat s összekulcsolták

kezüket. Nagy némaságban ültek s szép barna szemüket a szinpadra szegezték. Itt-ott egy-egy

könny perdült elő. Néhánynak ökle haragjában összeszorult.

Don Antonionak könny reszketett a hangjában, donna Emilia meg térdre esett a kijárat előtt.

Don Matteo szelíd mosollyal figyelte az apró bábukat s visszagondolt a palermói gyönyörű

színjátékra, mely őt megerősítette abban, hogy pappá legyen.

Mikor pedig Jézust megkötözték és meggyalázták, nagyon elszégyelték magukat a gyerekek.

Ők is gyűlölködtek s üldöztek egy embert. Olyanok voltak éppen, mint a farizeusok és a

rómaiak. Szégyeltek gondolni is erre! Ha don Antonio meg tudna nekik bocsátani!

V.

A vasgyűrűs hölgy.

Donna Micaëla gyakorta visszaemlékezett egy szegény kis varróleányra, akit ifjúsága éveiben

Cataniában ismert. Közvetlen a Palmeri-palota mellett lakott s munkájával mindig a kapuba

ült; donna Micaëla számtalanszor látta. Ott üldögélt és örökösen egyazon canzonét énekelget-

te; bizonyára csak ezt az egyet ismerte. «Levágtam egy fürtöt fekete hajamból. Kibontottam

csillogó fekete hajamat s levágtam belőle egy fekete fürtöt. Azért tettem, hogy örömet

okozzak az én szomorú kedvesemnek. Börtönben ül az én kedvesem, ujjai többé soha sem

símogatják végig az én hajamat. Küldtem neki egy fürtöt fekete hajamból, hogy emlékez-

tessem arra a puha bilincsre, amely többé sohasem fonódik az ő nyaka köré.»

Donna Micaëla tisztán visszaemlékezett erre a dalra. Ifjúságának emlékein átcsengett ez a régi

melódia, mintha figyelmeztetni akarná őt a reá várakozó szenvedésekre, mélységes bánatokra.

*

Ez időtájt el-elüldögélt donna Micaëla a San Pasquale templom lépcsőjén. A regében dús

Aetna oldalán csodálatos eseményeket látott.

A fekete lávaföldön át, a nemrég lerakott, fénylő síneken vonat közeledett. Díszvonat volt. Az

út két oldalán zászlók lobogtak, virágfüzér ékesítette az egyes kocsikat; az üléseket bíbor-

vánkos borította. Nagy néptömeg nyüzsgött az állomásokon s ujjongó, örömteljes hangon

kiabálták: Éljen a király! Éljen a királyné! Éljen az új vasút!

Micaëla mindezt tisztán hallotta, hiszen maga is ott volt a vonaton. Mennyire megbecsülték,

minő tisztelettel vették körül!

A király meg a királyné maguk elé hivatták s köszönetet mondtak neki a vasutért.

- Hercegnő, - szólt a király, megadva azt a címet, melyet az Alagona-család hölgyei valamikor

viseltek - kívánj tőlünk bármit!

- Sir - válaszolt Micaëla, ahogy a mondákban szokás, - adja vissza az utolsó Alagona szabad-

ságát!

106

Kérését teljesítették. A király nem tagadhatta meg esdeklését, mert hisz ő építtette azt a

nagyfontosságú vasútat, amely az Aetna meggazdagítására volt hivatva.

*

Valahányszor donna Micaëla a kezét fölemelte s ruhájának ujja hátrahullott, azt látta az

ember, hogy karperec helyett egy rozsdás vasgyűrűt hord. Az utcán találta, csuklójára húzta s

folyton viselte. Mihelyt a tekintete ráesett, vagy az ujja hozzáért, kissé elhalványodott s mit

sem látott többé a körülötte levő világból. De látott egy börtönt, hasonlót a Foscari börtönhöz,

a velencei doge-palotában. Sötét, szűk pincezug, a fény csak egy kicsiny, rácsos nyíláson

szűrődik falai közé, amelyekről egész nyaláb bilincs csüng alá s kígyóként tekerődzik a

fogoly lába, keze, nyaka köré.

Ó, bár művelne a szent csodát! Bár dolgoznának az emberek! Bár válnék maga híressé, hogy

kikönyöröghetné a szabadságot rabja számára! Gaetano belehal, ha ő nem sietteti a dolgát.

Bár szaggatná karját a vasgyűrű, hogy egy pillanatra se felejthesse el ő t soha!

VI.

Fra Felice végrendelete.

Amint donna Emilia kinyitotta jegybódéját, hogy «Az ősi mártíromság» második előadására

szóló jegyeket elárusítsa, odakünn ember-ember hátán állt, csakhogy jegyet kaphasson; aznap

este a szinház annyira tömve volt, hogy a nézők majdnem elájultak; harmadnap már

Adernóból és Paternóból is jöttek emberek, hogy a közkedvelt tragédiát láthassák. Don

Antonio tisztában volt azzal, hogy dupla árak mellett, két előadással esténkint, egy teljes

hónapig adhatja darabját.

Boldogok voltak mind a ketten, ő is, meg donna Emilia is. Hálás örömmel tettek huszonöt

lírát a szobrocska mellett csüngő perselybe.

Ez az esemény Diamantéban nagy csodálkozást keltett. Sokan felkeresték donna Elisát és

tudakozódtak, vajjon azt hiszi-e, hogy a szent segítségére sietett donna Micaëlának.

- Hallotta, donna Elisa, - mondták, - hogy San Pasquale Krisztus-szobrocskája megsegítette

Antonio Grecót? Hálából egy szinházi estének minden jövedelmét donna Micaëla vasútjára

adta.

Mikor ezt kérdezték donna Elisától, ő összeszorította száját s úgy tett, mintha semmi sem

volna előtte fontosabb hímzésénél.

Eljött hozzá maga Fra Felice is s elmondta azt a két csodát, melyet a szobor művelt.

- Signora Tottenham nagyon ostoba lehetett, hogy ilyen csodatévő szobrot elajándékozott -

jegyezte meg donna Elisa. - Signora Tottenhamnak a szobor évek során birtokában volt s ő

semmit sem vett rajta észre. Csodáról nem is lehet szó. Ez csak véletlen.

Nagy szerencsétlenség volt, hogy donna Elisa nem akart hinni a szoborban. A diamantei ősi

Alagona-családból már csak ő volt az egyedüli. Az emberek sokkal inkább igazodtak utána,

mintsem maguk tudták. Ha donna Elisa hitt volna, akkor az egész város lakossága segítségére

kelt volna donna Micaëlának.

A hiba épp abban volt, hogy donna Elisa sehogysem tudta elhinni, hogy Isten és a szentek

oltalmára kívánnak lenni sógornőjének.

107

Az öregasszony San Sebastiano ünnepe óta állandóan figyelemmel kísérte Micaëlát. Mihelyt

valaki Gaetanóról beszélt, Micaëla elsápadt s egészen zavarodottá vált. Arcvonásai olyanok

lettek, mint a bűnösé, akit lelkiismeretfurdalások gyötörnek...

Karosszékében üldögélve donna Elisa egy reggel épp erről gondolkodott s töprenkedésében

annyira elmélyedt, hogy a tű kihullott kezéből. «Donna Micaëla nem az Aetna vidékén

született», ez járt a fejében. «Ő a kormánnyal tart s örül, hogy Gaetano fogságba került.»

Ebben a percben egy nagy kézikocsit húztak végig az utcán. Egész halom templomi ékes-

séggel volt megrakva. Csupa csillár, oltárszekrény és ereklye. Donna Elisa felpillantott, majd

ujból visszatért gondolataihoz.

«Nem engedte meg, hogy San Sebastiano ünnepén feldíszítsem az Alagonák házát. Persze,

nem akarta, hogy a szent megsegítse Gaetanót.»

Most ujból feltűnt két ember, ki nyikorgó kézikocsit húzott maga után. Ezen egész hegy volt

vörös fali dekorációkból, dús hímzésű antipendiumokból s széles aranyrámában elhelyezett

oltárképekből.

Donna Elisa legyintett a kezével, mintha minden kétségét el akarna távolítani.

Az utcán most egy sárga kocsi ment végig, amely hangjegyállványokkal, misekönyvekkel,

imazsámolyokkal és gyóntatószékekkel volt tele.

Donna Elisa felrezzent. Az ablak üvegjén sorjában csüngő rózsafüzérek közt kitekintett az

utcára. Ez már a harmadik szállítmány templomi tárgy. Kizsákmányolták talán Diamantét?

Szaracénok támadtak a városra?

Kiállott boltja ajtajába, hogy jobban lássa a történőket. Újból jött egy kézikocsi, ezen pléhből

való gyászkoszorúk, hosszú felirattal ellátott kriptakövek, címerpajzsok hevertek.

Donna Elisa kérdést intézett az egyik teherhordó emberhez s ilyenformán megtudta, mi van

készülőben. «Santa Lucia al Gesu» templomát ürítették ki. A sindaco és a városi tanács kiadta

a parancsot, hogy a templomot színházzá alakítsák át.

A fölkelés után új sindaco került Diamantéban. Rómából való fiatalember volt. Még nem

ismerte a várost, de szívesen tett volna érte egyet-mást. A községi tanácsban azt javasolta,

hogy hasonlóan Taorminához, és a többi városhoz, Diamante is teremtsen színházat magának.

Az elhagyott templomok egyikét alakítsák át egyszerűen színháznak.

Ott van mindjárt «Santa Lucia al Gesu» jezsuita-temploma. A hozzátartozó kolostort úgy is

már kaszárnyává alakították, maga a templom nagy mértékben elhagyatott. Pompás színház

válnék belőle.

Ez volt a sindaco javaslata s a tanács el is fogadta.

Donna Elisa értesülvén a készülendőkről, magára kapta köpenykéjét, fátylát s oly sietéssel

tartott Santa Lucia templomába, amint azokba a házakba szokás, ahol haldoklik valaki.

«Mi lesz a szegény vakokkal?» töprengett donna Elisa. «Hogyan éljenek meg Santa Lucia

nélkül?» Elérkezvén arra a csöndes, kicsiny térre, melyen a jezsuita-kolostor hosszú épülete

állt, azt látta donna Elisa, hogy a templom egész szélességében végigfutó széles kőlépcsőn

egy sereg rongyos gyerek és falkányi csapzott szőrű kutya tartózkodik. A vakok vezetői

voltak. Sírtak és ugattak, ahogy torkukon kifért.

- Mi a bajotok? - kérdé donna Elisa.

108

- El akarják venni a templomunkat - panaszkodtak a gyerekek. A kutyák még panaszosabb

üvöltésbe törtek ki, mint az előbb; tudvalevő, hogy a vakok kutyái majdnem oly okosak, mint

az emberek.

A templom ajtajában donna Elisa találkozott Pamphilio mester feleségével, donna Concettá-

val. - Ó, donna Elisa - zokogott Concetta - soha ily szörnyűséget nem látott. Legjobb, ha be

sem néz.

De donna Elisa tovább haladt.

A templomban első pillantásra csak fehér porfelhőket látott. De a felhőkön át nehéz kalapács-

ütések dördültek feléje; néhány munkás épp azon volt, hogy a magas ablakfülkében álló

kőlovagot leszakítsa helyéről.

«Uram Isten», rémüldözött az öregasszony s kezeit tépte, - «leszakítják Sor Arrigót».

Arra gondolt, minő rendületlenül állt helyén a lovag. Valahányszor látta, mindig az az óhaj-

tása támadt, bár maga is épp oly mentes volna nyugtalanságtól, változandóságtól, mint az öreg

Sor Arrigo.

Volt Santa Lucia templomában egy nagyobb síremlék is. Öreg jezsuitát ábrázolt, aki sanyar-

gató korbácsát a kezében tartva, kapuciumát mélyen a homlokára húzva, feküdt a fekete

márványsarkophagon. Pater Succinak nevezték s vele szokták ijesztgetni a diamantei gyere-

keket.

«Hozzá mernek-e nyúlni vajjon pater Succi sírjához?» tünődött donna Elisa. S átvergődve a

kőporfelhőn, feltapogatódzott a szentélybe, ahol a sarkophag állott, hogy lássa, volt-e bátor-

ságuk megzavarni pater Succi csöndes nyugodalmát.

Pater Succi még ott feküdt hideg kőágyán. Arca sötét volt és szigorú, mint életben is; szinte

azt hihette az ember, hogy él. Ha orvosságokkal megrakott asztal, pislogó mécsvilág és orvos

lett volna az ágy mellett, bárki azt gondolhatta volna, hogy pater Succi a templom szenté-

lyében nagybetegen fekszik s most végső percét várja.

A vakok köröskörül ültek, mint rokonok, kik a haldokló mellett összegyűlnek. Néma

fájdalmukban ide-oda hajladoztak. Ott volt a fogadó udvarának két lakója, donna Pepa és

donna Tura, ott volt a Voltaro sindaco kegyelemkenyerén élő öreg Saraedda anyó, aztán a vak

koldusok, vak énekesek s mindenkorú és foglalkozású sok más világtalan. Diamantenak

valamennyi világtalanja ott volt, már pedig Diamantéban hihetetlenül sok oly szerencsétlen él,

aki Isten napját nem láthatja soha.

A legtöbbje csöndesen ül helyén, csak itt-ott tört ki némelyikből a fájdalom szava. Közben

egyik odatapogatódzott pater Succihoz s hangos zokogással föléje borult.

Annál is inkább hasonlított minden a halottas ágyhoz, mert Rossi franciskánus páter és don

Matteo plebános sorról-sorra járt a világtalanok közt s vígasztalást igyekezett csöpögtetni a

szegény szomorkodók szívébe.

Donna Elisa nagyon elérzékenyedett. Hányszor látta a kolostor udvarán ezeket az embereket

boldog, örömtől sugárzó arccal! Most pedig nyomorúságuknak szemtanuja. Panaszos dalaik,

melyeket férje, signor Antonelli és öccse, don Ferrante fölött énekeltek, mennyire megindí-

tották szívét! Sohasem hitte, hogy valaha ilyen nyomorúság szakad reájuk.

Az öreg Saraedda anyó beszédbe ereszkedett donna Elisával.

- Mikor ide jöttem, nem tudtam semmiről - mondta az anyó. - Kutyámat künn hagytam a

lépcsőn, magam meg a templomba tartottam. Kinyújtottam a kezemet, hogy az ajtófüggönyt

fölemeljem, - nincs ajtófüggöny. Ugy rakom a lábamat, mintha a küszöbre lépcső követ-

109

keznék - lépcső sincs. Kinyújtom a kezemet, hogy ujjamat a szenteltvízbe mártsam, térdet

hajtok, ahogy a főoltár előtt ellépdelek, fülelek a kis csengőre, amelyik mindig megszólalt, ha

pater Rossi misébe kezdett - donna Elisa, nem volt ott se szenteltvíz, se főoltár, se csengő,

nem volt már semmi.

- Ó, maga szegény, maga szegény! - sóhajtozott donna Elisa.

- Aztán hallom ám, hogy fönn az egyik ablakban dörömbölnek, kalapácsolnak. Mit csináltok

Sor Arrigóval? - kiáltok, mert nyomban tudtam, hogy Sor Arrigo ablakában dolgoztak.

- Elvisszük innen, - hangzott a válasz.

Ebben a pillanatban hozzám lépett don Matteo plébános, karonfogott s elmagyarázott min-

dent. Majdnem megharagudtam a tisztelendő úrra, mikor azt mondta, hogy színházzá alakítják

a templomot. A mi templomunk kell nekik színháznak? - Hol van pater Succi? Itt van még? -

kérdém.

Odavezetett pater Succihoz; vezetnie kellett, mert magam nem találtam oda. Mivelhogy

elvittek a szentélyből minden széket, imazsámolyt, terítőt, lépcsődeszkát, nem tudtam többé

eligazodni. Pedig azelőtt mindenhová úgy odataláltam, akár maga.

- A plebános úr majd szerez maguknak más templomot - jegyezte meg donna Elisa.

- Mit mond, donna Elisa? - viszonozta az öregasszony. - Mondja mindjárt azt is, hogy a

plébános úr visszaadja szemünk elveszett világát. Adhat nekünk don Matteo olyan templomot,

amelyikben úgy látnánk, mint ebben? Egyikünknek sem kellett vezetőjét idehoznia. Ott,

donna Elisa, ott állt a főoltár, a virágok oly pirosak voltak rajta, mint az Aetna naplementekor;

tisztán láttuk. Vasárnaponként tizenhat gyertyaszálat olvastunk meg a főoltáron, nagy ünnepe-

ken harmincat. Láttuk, mikor pater Rossi misét olvasott. Mihez fogjunk más templomban,

donna Elisa? Ott ugyan tehetetlenül botorkálnánk! Kétszeresen elrabolták szemünk világát.

Donna Elisa szívét oly forróság fogta el, mintha olvadó láva ömlött volna rajta keresztül.

Nyilvánvaló, hogy a világtalanokkal nagy igazságtalanság történt.

Donna Elisa don Matteohoz lépett.

- Tisztelendő uram, - szólt, - beszélt ön a sindacóval?

- Ó, ó, donna Elisa - felelt don Matteo, - jobb, ha ezt ön próbálja meg, mintha én tenném.

- Főtisztelendő uram, a sindaco idegen ember, talán nem is tudott a mi világtalanjainkról.

- Járt már nála Voltaro úr, járt pater Rossi, jártam én is. Mindegyre azt válaszolja, hogy a

tanács határozatait nem lehet megváltoztatni. Ön tudja jól, donna Elisa, hogy a tanács nem

vonhat vissza semmit. Ha a tanács kimondja, hogy az ön macskájának tótágast kell állnia a fa

tetején, akkor ennek meg kell történnie.

A templomban hirtelen mozgás támadt. Egy magas, világtalan ember lépett be. «Elia apó»,

suttogták. «Elia apó».

Elia apó főmestere volt a világtalan énekesek czéhének, amely itt szokott összegyülni. Hosszú

fehér haja volt az öregnek, hosszú fehér szakálla. Szépségében a szent patriárchákhoz hason-

lított.

A többiektől követve ő is felment pater Succi sírjához. Leült s fejét a koporsóra hajtá.

Donna Elisa odalépett hozzá s ezt mondta:

- Elia apó, magának kellene elmenni a sindacóhoz.

110

Az aggastyán felismerte donna Elisa szavát. A nagyon öreg emberek érdes, recsegő hangján

felelte:

- Azt hiszi, vártam, hogy figyelmeztessen? Nem gondolja, hogy magamnak is első gondolata

volt a sindacóhoz sietni?

Keményen, tisztán beszélt. A munkások abbahagyták a kalapácsolást s felfigyeltek, azt

vélvén, hogy prédikációba kezdett valaki.

- Megmondtam neki, hogy mi, világtalan énekesek, céhben állunk; háromszáz évvel ezelőtt a

jezsuiták nyitották meg nekünk ezt a templomot s adtak jogot arra, hogy itt összegyűlvén, új

tagokat válasszunk s új énekeket hallgassunk.

Megmondtam neki, hogy a mi céhünknek harminc tagja van, Santa Lucia a patrónánk. Mi

nem éneklünk az utcán, csak udvarokon és zárt helyiségben. Szentekről szóló legendákat és

gyászdalokat adunk elő, dévaj nótákat sohasem. Succi, a jezsuita páter nyitotta meg nekünk

ezt a templomot; mert a világtalanok a mi Urunk Istenünk énekesei.

Megmondtam neki, hogy közülünk néhányan recitátorok, akik ősi énekeket tudnak, mások

trovatoré-k, akik újakat találnak ki. Sok embernek lelkét felderítjük mi itt ezen a szigeten.

Megkérdeztem tőle, miért akarja elvenni életünket? Hajléktalanok nem élnek soká.

Beszámoltam arról is, hogy mi városról-városra járjuk az egész Aetnát, de a diamantei Santa

Lucia-templom az otthonunk. Itt minden reggel misét is mondanak nekünk. Isten szavának

vígasztalását akarja-e tőlünk elvenni?

Elmeséltem neki, hogy a jezsuiták gondolkozása egy ízben ellenünk fordult s ki akartak

bennünket űzni a templomból; de tervük nem sikerült. Levelet kaptunk az alkirálytól,

amelyben megengedte nekünk, hogy gyülekezeteinket örök időkre Santa Lucia templomában

tartsuk. Meg is mutattam neki ezt a levelet.

- Mit felelt rá?

- Kinevetett.

- A többi tanácsos úr közül nem segíthet egyik sem?

- Jártam valamennyinél, donna Elisa. Egész délelőtt Ponciustól Pilátusig szaladgáltam.

- Elia apó, - szólt donna Elisa áhitatos halk hangon, - talán elfelejtette a szenteket segítségül

hívni?

- Könyörögtem a fekete Madonnához, meg San Sebastianóhoz is.

- Elhiszi, Elia apó, - folytatta donna Elisa még halkabb hangon, - hogy don Antonio Greco

azért talált segedelemre, mert pénzbeli fogadalmat tett donna Micaëla vasútjára.

- Nekem nincs pénzem - válaszolt az agg vígasztalanul.

- Mégis kellett volna erre gondolnia, Elia apó, hogy elháríthassa a készülő veszedelmet. Meg

kellett volna fogadnia a Krisztus-szobrocska előtt, hogy ha a templom a világtalanoké marad,

maga és a céhébe tartozók valamennyien agitálni, énekelni fognak a vasút érdekében s teljes

lélekkel rá fogják beszélni az embereket az adakozásra. Nem tudhatjuk, használ-e ez; de meg

kell mindent próbálnunk. Nem kerül semmibe fogadalmat tennünk!

- A kegyed kedvéért megfogadom, amit akar! - mondta az öreg.

Vak fejét a koporsóra hajtotta. Donna Elisa tisztában volt azzal, hogy szenvedésteli lelkének

megnyugtatására tette csak a fogadalmat.

- Megismételjem fogadalmát a Krisztus-szobor előtt?

111

- Tegye, amit jónak lát, donna Elisa - válaszolt Elia apó.

Ugyanezen a napon Fra Felice már reggel öt órakor talpon volt és nyomban a templom

söpréséhez látott. Fölötte frissnek, vidámnak érezte magát; javában benne volt a munkában,

amikor olyanforma sejtése támadt, mintha San Pasqualénak a templomajtó előtt álló kőzsákos

szobra mondani akarna valamit. Kiment. San Pasqualénak nem volt semmi baja, - sőt ellen-

kezőleg. Épp mögötte bukkant föl a nap az Aetna sötét háttéréből s a hegynek sötét pereméről

hárfahúrokhoz hasonlóan oszlott szét a sokszínű sugár. Ahogy a sugárkéve Fra Felice öreg

templomát érte, az ősi falak rózsaszínre váltak, rózsaszínt öltöttek a kép fölötti baldachint

tartó barbár oszlopok, rózsaszínű lett San Pasquale kőzsákos szobra s Fra Felice maga is.

«Olyan vagyok, mint valami fiatal legény», vélte az öreg barát. «Még jó sor évem van hátra.»

De ahogy visszatérőben volt a templomba, erős nyomást érzett a szíve táján. Hirtelen az jutott

eszébe, hogy talán azért hívta ki San Pasquale, hogy utolsó «Isten hozzád»-ot mondjon neki.

Lábai egyszerre úgy megnehezedtek, hogy alig tudott álló helyéből kimozdulni. Fájdalmai

nem voltak, de elfogta valami szokatlan fáradság, mely csak a közelgő halált jelenthette.

Éppen csak hogy a sekrestyeajtó mögé tudta tenni a seprőt, aztán felvánszorgott a szentélybe,

lefeküdt a főoltár előtt s beburkolódzott csuhájába.

Mintha bólogatott volna feléje a Krisztus-szobrocska s így szólt volna: «Immár szükségem

van rád, öreg Fra Felice».

Fektében Fra Felice visszabólogatott: «Készen állok, Uram».

Csak feküdt s várt. A pillanatot nagyon szépnek találta. Eddig életében sohasem érezte, hogy

elfáradt volna. Most, ime, eljött a pihenés ideje. A templomot, meg a kolostort majd nélküle is

megőrzi becsületben a Krisztus-szobrocska.

Feküdt az öreg s mosolygott, valahányszor arra gondolt, hogy a jó San Pasquale maga elé

hívta s jó reggelt kívánt neki.

Igy feküdt Fra Felice a napnak jó részén s nagyobbára szundikált. Senki sem volt mellette s

utóbb arra gondolt, hogy nincs rendjén így megszöknie az életből. Mintha megcsalna valakit.

Ez a gondolat egyre-másra felébresztette. Papra volna most szükség. De nincs senki kéznél,

akit papért küldhetné.

Fektében úgy érezte magát, hogy teste mindinkább összezsugorodik. Valahányszor fölébredt,

kisebbnek érezte testét. Szinte úgy tűnt fel, mintha teljesen eltünőben volna. Négyszeresen is

beleburkolózhatnék tán csuhájába.

Magányosságban halt volna meg Fra Felice, ha nem jön donna Elisa, hogy segítségért

könyörögjön a szobrocska előtt a világtalanok számára.

Igen különös hangulatban volt az öregasszony. Óhajtotta a vakok megsegítését, de azt éppen

nem akarta, hogy előbbre vigye Micaëla dolgát.

A templomba lépve donna Elisa tekintete az oltár előtt nyugvó Fra Felicére esett. Odament

hozzá s letérdelt melléje.

Fra Felice fölemelte szempilláit s halkan nevetett: «Meg fogok halni», mondta vidáman; majd

kiigazította szavát s így szólt: «Meg kell halnom».

Donna Elisa részvéttel kérdezte, mije fáj. Segítségért készült szaladni.

- Üljön ide - marasztalta Fra Felice s gyönge mozdulatot tett, hogy ujjának szárnyával le-

törölje a kőről a port.

- Beszélek kegyeddel, donna Elisa.

112

Nehezére esett a szó, minden hang után mély lélekzetet vett. Donna Elisa leült az öreg mellé s

várakozott.

Fra Felice egy ideig köhécselt, majd pirosság szállt arcára s szeme felcsillant. Mohón és

könnyen beszélt:

- Donna Elisa - szólt - volna nekem valami hagyatékom. Ma egész nap ezzel volt gondom.

Nem tudom, kire hagyjam.

- Fra Felice - válaszolt donna Elisa - ebből ugyan ne csináljon magának gondot. Nincs ember,

aki a jó adománynak hasznát ne vehetné.

Fra Felice most már jobb erőben lévén, mielőtt rendelkezett volna hagyatéka felől, elmesélte,

minő jóságos volt iránta a Mindenható. Nem volt-e nagy az Úr adakozó kegyelme, hogy

engem «polacco»-vá tett?

- Bizony, az nagy kegyelem - erősítette donna Elisa.

- Ha csupán kis «polacco» valaki, már az is nagy adomány - folytatta Fra Felice. - Nagy

hasznát vettem, mióta a kolostor feloszlott s tisztelendő társaim szétszéledtek, elhaláloztak.

Annyit jelent ez, hogy az embernek tele van a zsákja kenyérrel, nincs arra szorulva, hogy

kezét kinyújtva kolduljon. Az embert mindig barátságos arcok veszik körül, mély meghaj-

lással üdvözlik mindenfelé. Nem tudok egy szegény barátra nagyobb adományt, donna Elisa.

Donna Elisa elgondolta, minő tiszteletben és szeretetben volt része Fra Felicének azért, hogy

előre meg tudta jelölni azokat a számokat, melyek a lutriban kihúzásra kerülnek. Kénytelen

volt igazat adni neki.

- Ha nyári napsütésben vándoroltam az országúton, - magyarázta az öreg - hozzám szegődött

a pásztor, mérföldeken kísért útamon s fejem fölé tartotta esernyőjét, hogy védjen a nap tüze

ellen. Ha a hűvös kőbányák munkásaival találkoztam, megosztották velem kenyerüket, bab-

levesüket. Nem kellett tartanom rablóktól, karabinieri-ktől. A vámőr nyugodtan szunyókált

tovább, ha batyúmmal elmentem mellette. Jó adomány volt ez, donna Elisa.

- Bizony, bizony! - helyeselt az öregasszony.

- Nem is volt a tisztem valami nehéz - szőtte a beszédet Fra Felice. - Megszólítottak s én

feleltem. Ez volt az egész. Tudták, hogy minden szavamnak meg van a maga száma, figyeltek

arra, amit mondtam s aszerint játszottak. Nem tudtam, hogy esett velem a dolog, különös

adomány volt, donna Elisa.

- Az embereknek nagyon hiányozni fog, ha meghal, Fra Felice.

A haldokló mosolygott. - Vasárnap, meg szombaton, amikor a húzás már elmúlt, nem törőd-

tek velem. Bezzeg jöttek hozzám csütörtökön, pénteken és szombat reggel; szombaton van a

húzás.

Donna Elisát nyugtalanság lepte meg amiatt, hogy Fra Felicének egyre ezen jár a gondolatja.

Hirtelen felmerült szeme előtt ez is, amaz is, aki vesztett a lutrin, sőt olyanokra is visszaemlé-

kezett, akik egész vagyonukat eljátszották. Szerette volna az öreg barát eszét elterelni a bűnös

lutrijátékról.

- Azt mondta az előbb, hogy végrendeletéről akar beszélni, Fra Felice.

- Éppen, mivel oly sok barátom volt, nem tudom kire hagyjam örökségemet. Azoknak adjam-e,

akik édes kalácsot sütöttek nekem, vagy azoknak, akik olajban sütött árticsókával vendégeltek

meg? Avagy tán az irgalmas nénikéknek ajándékozzam, akik ápoltak betegségemben?

- Hát olyan sok elajándékozni valója van?

113

- Elég, donna Elisa, elég.

Fra Felice most újból gyengébbnek látszott. Szótlanul hevert, csak a melle zihált.

- Arra is gondoltam, hogy mindazoknak a vándorbarátoknak adom, akik elvesztették klastro-

mukat - suttogott.

Majd rövid gondolkodás után:

- Szeretném annak a jó öregembernek is adni, aki Rómában mindnyájunk fölött őrködik.

- Hát annyira gazdag ön, Fra Felice?

- Van elég, donna Elisa, van elég.

Lezárta szemeit s egy ideig pihent. Majd így folytatta:

- Szeretném valamennyi embernek adni, donna Elisa.

Ez a gondolat új erőt adott testébe, arcára újból enyhe pirosság szállt. Felemelte a kezét.

- Lássa, donna Elisa - szólt s kezével csuhájába nyúlván, egy pecsétes borítékot vett elő,

melyet az öregasszonynak nyújtott. - Menjen ezzel a sindacóhoz, Diamante sindacójához s

adja át neki.

Ebben, donna Elisa, öt szám van, mind az öt nyerni fog szombaton. A sindacó fogja ezt az öt

számot s szögezze ki a római kapura, ahol mindent hirdetni szoktak. Tudassa a néppel, hogy

ez az én végrendeletem. Ezt adom ajándékba az embereknek. Öt nyertes számot, egy teljes

kvinternót, donna Elisa.

Donna Elisa fogta a borítékot s megígérte, hogy átadja a sindacónak. Nem tehetett másképp a

szegény Fra Felicének már nem sok perce volt hátra.

- Ha majd eljő a szombat - szólt Fra Felice - sokan gondolnak majd Fra Felicére. Vajjon be-

csap-e bennünket az öreg? - tünődnek sokan. Lehetséges-e, hogy teljes kvinternót nyerjünk?

Szombaton este van a húzás a cataniai városháza erkélyén, donna Elisa. Kiviszik a lutrikere-

ket, meg az asztalt, jönnek a lutris urak, meg a kis árvagyerek. Egymásután teszik a számokat

a kerékbe, mígnem együtt van mind a száz.

Lenn óriási tömegben áll a nép s reszket várakozásában, mint ahogy megreszket a tenger a

vihar szelének érintésére.

Ott lesz Diamante valamennyi lakója; sápadtan állnak majd a helyükön s alig mernek egymás

arcába nézni. Az előbb még hittek, de most kétség tölti el szivüket. Arra gondolnak, hátha az

öreg Fra Felice megcsalt bennünket! Cseppet sem mernek reménykedni.

Aztán kihúzzák az első számot: a szám jó szám! Ó, donna Elisa, annyira meg lesznek ren-

dülve, hogy az ujjongás ajkukon reked. Mindnyájan csalódást vártak. Kihúzzák a második

számot, erre halálos csönd száll mindenkire. Következik a harmadik. A lutris urak ámulva

látják, hogy minden csöndes. «Ma bizonyára nem nyert senki», mondják egymás közt. Aztán

a negyedik szám jő sorra. A kis árva kiveszi a kerékből, a kikiáltó szétbontja s megmutatja a

számot. A néptömegben szinte aggasztó a némaság! Ekkora szerencse elveszi mindnyájuk

szavát. Végül kihúzzák az utolsó számot, donna Elisa! Most már kiabálnak, újjongnak, ölel-

keznek, zokognak. Mindnyájan gazdagok! Egész Diamante gazdag...

Donna Elisa karját Fra Felice feje alá tette s támogatta az öreget, mialatt köhécselve mindezt

elmondta. Fra Felice feje most hirtelen nagy súllyal hátraesett. Az öreg Fra Felice meghalt.

*

114

Mialatt donna Elisa künn időzött Fra Felicénél, Diamantéban sokan kezükbe vették a világ-

talanok ügyét. Nem éppen férfiak - ezek nagyobbrészt a határban, a földeken dolgoztak -

inkább asszonyok. Csapatostul mentek Santa Lucia templomába, hogy a szegény nyomorul-

takat vígasztalni próbálják s mikor végre mintegy négyszázan együtt voltak, az az ötletük

támadt, hogy a sindaco elé vonulnak s beszélnek vele.

A piacra érvén a sindaco nevét kezdték kiabálni; mikor pedig a polgármester megjelent a

városháza erkélyén, könyörögtek hozzá a vakokért. A sindaco barátságos, szép ember volt.

Jóakaratúlag felelt nekik, de nem engedett tervéből. Ő nem vonhatja vissza azt, amit a tanács

határozatilag kimondott.

Az asszonyok azonban megkötötték magukat, hogy vissza kell vonnia, addig nem mozdulnak

a piacról. A sindaco visszatért hivatalos szobájába, az asszonynép pedig helyben maradt s

kiabálva könyörgött kérése teljesítéseért. Addig szét nem oszlanak, amíg nem engedett nekik.

Miközben ez történt, jött donna Elisa, hogy Fra Felice végrendeletét átadja a sindacónak.

Halálosan szomorú volt a világtalanok sorsa miatt, de egyben a keserű elégtétel sajátságos

érzése fogta el abban a tudatban, hogy hiába könyörgött segítségért az isteni gyermekhez.

Mindig tudta, hogy az ég nem áll donna Micaëla mellé.

Szép ajándékot kapott odakünn San Pasquale templomában! Nem elég, hogy a világtalanokon

nem segít, Fra Felice ajándéka csak arra jó, hogy az egész várost romlásba taszítsa. Amije

csak van Diamante tengődő lakosságának, a lutriba kerülne. Azután majd kölcsönökből,

zálogházból élne mindenki.

A sindaco nyomban fogadta donna Elisát s bár az asszonyok lenn a piacon egyre visítoztak, a

világtalanok künn a várószobában jajgattak, emberek jártak ki és be egész nap, mégis éppúgy

megőrizte nyugalmát, jó modorát, mint máskor.

- Mivel szolgálhatok, signora Antonelli? - kérdé.

Donna Elisa körülnézett, kihez is szólt tulajdonképpen a sindaco, majd beszámolt az öreg

barát végrendeletéről.

A sindaco arcán nem tükröződött vissza sem aggodalom, sem csodálkozás.

- Nagyon érdekes - mondta kezét a levél felé nyújtva.

Donna Elisa azonban nem adta át az írást, hanem feltette a kérdést: - Signor sindaco, mit

szándékozik ezzel a végrendelettel tenni? Igazán kiszögezi a római kapura?

- Mit tehetnék egyebet, signora? Halottnak utolsó kívánsága.

Donna Elisának nyelvén volt a szó arról, minő veszedelmeket rejt ez a végrendelet; aztán

gondolt egyet s elhatározta, hogy a világtalanoknak kel védelmére.

- Páter Succi, aki a templomot a világtalanokra hagyta, szintén halott.

- Már kegyed is ezzel kezdi, signora Antonelli? - mondta a sindaco barátságosan. - Hiba volt

tőlünk, tudom; de hát miért nem figyelmeztettek idején, hogy Santa Lucia temploma a

vakoké? Most, amikor már határozatot hoztunk, nem semmisíthetem meg álláspontunkat.

Nem tehetem.

- Hát a világtalanok joga, kiváltságlevele, signor sindaco?

- Joguk már mit sem ér. Az csak a jezsuita-kolostorra vonatkozott; ilyen kolostor már nem is

létezik. Aztán mondja, signora Antonelli, mi lenne velem, ha engednék?

- Jó embernek mondanák. Szeretnék.

115

- Az ám, signora, azt tartanák, hogy gyönge ember vagyok. Naponta százszámra jönnének a

munkásasszonyok a városházára, hogy ezt, meg amazt kikunyerálják tőlem. Csak egy napig

kell erősnek lennem. Holnapra mindent elfelejtenek.

- Holnapra? - szólt közbe donna Elisa. - Sohasem felejtenék el.

A sindaco mosolygott. Donna Elisa észrevette arcán, hogy azt hiszi, jobban ismeri Diamante

népét, mint az, aki előtte áll.

- Azt hiszi, hogy nagyon szeretnék az emberek, ha a tanács határozatát visszavonnók?

- Hiszem, signor sindaco.

A sindaco halkan nevetett.

- Adja ide azt a borítékot, signora!

Fogta a levelet s kilépett az erkélyre. Beszélni készült az asszonyokhoz.

- Valamit tudtotokra kell hoznom. Éppen most értesültem, hogy az öreg Fra Felice meghalt.

Végrendeletében örökséget hagyott mindnyájatokra. Megjelölte azt az öt számot, amelyre a

lutri legközelebbi szombati húzásán nyereség esik s ezt az öt számot nektek hagyta. Még

senki sem ismeri. Itt van mind az öt ebben a zárt borítékban.

Egy pillanatra elhallgatott, hogy időt adjon az asszonyoknak gondolkodni azon, amit mondott.

Kiáltások hangzottak föl:

«A számokat! A számokat!»

A sindaco kezével hallgatást parancsolt.

- Meg kell gondolnotok - folytatta beszédét - hogy lehetetlen volt Fra Felicenek tudnia,

milyen számokat húznak ki a legközelebbi szombaton. Ha ezekre a számokra játsztok, minde-

neteket elvesztitek. Már pedig nekünk igazán nincs módunk arra, hogy még szegényebbekké

váljunk, mint amilyenek máris vagyunk. Kérlek ennélfogva benneteket, egyezzetek bele, hogy

ezt a végrendeletet megsemmisítsem, anélkül, hogy látnátok.

«A számokat!» kiabálták az asszonyok. «Tudni akarjuk a számokat.»

- Ha ezt a végrendeletet megsemmisíthetem, szavamat adom - szólt a sindaco, - hogy a

világtalanok visszakapják templomukat.

A piacot hirtelen némaság szállta meg. Benn a városháza termében donna Elisa felemelkedett

székéből s mindkét kezével átkarolta a szék támláját.

- Szabadon választhattok a templom és a számok között.

«Én Uram Istenem», sóhajtotta donna Elisa, «ördög-e ez a sindaco, hogy így megkísérti

ezeket a szegényeket?»

- Mindig szegények voltunk, - kiáltott egy asszony, - továbbra is azok lehetünk.

- Nem szabad Krisztus helyett Barnabást választanunk - hangzott egy másiknak szava.

A sindaco gyujtóskatulyát vett elő, meggyújtott egy szál gyujtót s lassan a végrendelet alá

tartotta.

Az asszonyok csak álltak s figyelték, mint emészti meg a láng az öt nyerő számot.

A világtalanok temploma meg volt mentve.

«Csoda ez!» suttogta az öreg donna Elisa. «Mindnyájan hisznek Fra Felice erejében s mégis el

engedik égettetni a számait! Csoda!»

116

Késő délután donna Elisa újból a boltjában, hímzése mellett üldögélt. Ahogy ott ült, volt

alakjában valami öreges, roskadozó és megtört. Nem a rendes donna Elisát látta az ember,

hanem egy szegény, megvénült, elhagyott asszonyt.

Lassan szúrta tűjét a szövetbe s ahogy újból bele kellett szúrnia alig volt hozzá ereje. Nagy

kínnal tudta csak megállni, hogy könnyei le ne peregjenek s meg ne rontsák kézimunkáját.

Donna Elisa szíve nagy fájdalommal volt tele. Ma örökre elvesztette Gaetanót. Vége minden

reménynek, hogy fiát valaha is visszakapja.

A szentek donna Micaëla kedvéért csodát tettek. Senki sem kétkedhetik abban, hogy csoda

volt, ami ma történt. Diamante szegénysorsú asszonyai nem nézték volna szótlanul, mint

emészti el a tűz Fra Felice számait, ha csoda nem kötötte volna a nyelvüket. Az öreg donna

Elisa épp azért volt oly lehangolt, mert maguk a szentek is támogatják donna Micaëlát, holott

az gyűlöli Gaetanót.

Az ajtó csengetyűje hatalmasan csilingelt, donna Elisa régi megszokásból felemelte a fejét.

Donna Micaëla jött be. Virágos kedvében volt s kitárt karokkal közeledett donna Elisa felé.

Az öregasszony azonban elfordult tőle. Nem tudott kezet szorítani vele.

Donna Micaëla nagy elragadtatásában szinte oda volt. - Kedves donna Elisa, te segítségére

voltál az én vasutamnak. Mit is mondjak? Hogy köszönjem meg neked?

- Sohase köszönd meg, sógorasszony!

- Donna Elisa.

- Ha a szentek meg is adják a vasutat Diamanténak, ez csak azért történik, mert Diamanténak

a vasútra szüksége van, nem pedig mintha téged szeretnének.

Donna Micaëla meghökkent. Most végre kezdte érteni, miért is haragszik reá donna Elisa.

- Ha Gaetano itthon volna - szólt Micaëla, miközben kezét szívére szorítva sóhajtott. - Ha

Gaetano itthon volna, nem tűrné, hogy ily kegyetlenül bánj velem.

- Gaetano nem tűrné?...

- Bizony nem tűrné. Ha azért is haragszol rám, mert őt oly régóta szeretem, nem mernél

nekem szemrehányást tenni az ő szeme előtt.

Donna Elisa kissé felhúzta szemöldökét.

- Te azt hiszed, ő volna az oka annak, ha erről hallgatnék - szólt különös csengésű hangon.

- De donna Elisa! - suttogta donna Micaëla egész közel hajolva nénjéhez. - Hiszen lehetetlen,

tisztára lehetetlen Gaetanot nem szeretnem. Oly szép és deli! Korlátlan hatalma van fölöttem,

félek tőle. Meg kell engedned, hogy szerethessem.

- Kell? - mondta donna Elisa félretekintve kurta és érdes hangon.

Donna Micaëla majdnem magán kívül volt.

- Engem szeret Gaetano - szólt kiáltó hangon. - Nem Giannitát, hanem engem. Leányodnak

kellene engem tekintened, támogatnod kellene, jónak kellene velem lenned. Ehelyett minden-

ben útamat állod. Kegyetlen vagy velem. Nem merlek meglátogatni, nem merek róla beszélni.

Még neked sem mondhatom el, minő vágy epeszt utána, mennyit fáradozok érte.

Donna Elisa ezt már nem tudta tovább hallgatni. Ez a donna Micaëla valóságos gyerek, fiatal,

bohó és oly remegő, mint egy madár-szivecske. Rászorul arra, hogy oltalom alá vegyék.

Karjai közé kellett szorítania.

- Hisz’ ezt én nem is tudtam, te kis szegény butuska leány - mosolygott az öregasszony.

117

VII.

A csoda után.

A világtalan énekesek céhe gyülekezetet tartott a Lucia-templomban. Harminc öreg, világta-

lan ember ült a szentély oltára mögött, a jezsuita atyák faragott kanonoki székeiben. Szegény

volt a legtöbbje, a koldustarisznya meg a mankó nem hiányzott az oldaluk mellől.

Nagy komolyság és ünnepélyesség uralkodott közöttük. Jól tudták, mit jelent, ha valaki ennek

a szentéletű céhnek, ennek a híres régi akadémiának tagja.

A templom aljából hirtelen tompa zaj hallatszott. Ott álltak a vakok vezetői, gyerekek, kutyák,

öregasszonyok s várakoztak. A gyerekek pajkoskodni kezdtek egymás közt s a kutyákkal, de

nyomban elcsendesítették, lepisszegték őket.

Azok a vakok, kik «trovatoré»-k voltak, szép sorjában előálltak s új verseket recitáltak.

«Férfiak, kik az Aetna áldott hegyén lakoztok» recitálta az egyik, «emberek, kik ezen a csoda-

hegyen éltek, jőjjetek s adjatok új ékességet királynőtöknek! Két hosszú szalagot szeretne,

hogy szépségét növelje; két hosszú vasszalaggal akarja köntösét feldíszíteni. Ajándékozzátok

meg vele királynőtöket, gazdagsággal jutalmaz meg érte, aranyat ad a vasért cserébe. Meg-

számlálhatatlan kincseket ad ő, a hatalmas, mindazoknak, akik segítségére kelnek».

«Kegyes csodatévő jött közibénk», kezdte a másik. «Szegénységben, elhagyatottságban él az

ősi templom csupasz falai között, koronája pléhből, gyémántjai üvegből valók. Ne hozzatok

nekem áldozatokat, ti szegények - így szól mindnyájunkhoz - ne építsetek nekem templomot,

ti szűkölködők! A ti boldogságotokért akarok én munkálkodni. Ha gazdagság fényeskedik

kunyhótokban, akkor engem igazi drágakövek csillogása vesz körül, ha az inség száműzve

lesz országotokból, akkor az én lábamat is gyöngyös arany cipellő burkolja!»

Mihelyt egy-egy versnek vége volt, elfogadták vagy elvetették. A világtalan bírák nagy

szigorúsággal működtek.

Másnap pedig a vak énekesek elszéledtek az Aetnán s a vasútról szóló dalaikat széthintették a

nép szívébe.

*

Fra Felice testamentumának csodája után az emberek egyre sűrűbben adakoztak a vasutra.

Donna Micaëla csakhamar mintegy száz lírát gyűjtött össze. Ekkor ő és donna Elisa elutaztak

Messinába, hogy megnézzék azt a kis gőzvasútat, amely Messinából Pharóba visz. Nagyobbra

nem gondoltak. Meg lettek volna elégedve ilyen vasúttal.

- Miért is olyan drága a vasút? - tünődött donna Elisa. - Szakasztott olyan, mint egy közön-

séges országút, amelyiken két vasuti sínt fektetnek végig. Persze a mérnökök és az úri

előkelőségek teszik oly drágává az egészet. Nekünk nem kell mérnök, Micaëla! Majd a mi két

derék útkövezőnk, Giovanni, meg Carmelo megépítik a mi vasutunkat.

Gondosan megvizsgálták a pharói vasútat, s minden iránt tájékozást szereztek, ami csak

módjukban volt. Megmérték, minő távolság van a két sín között s donna Micaëla egy darabka

papírra felrajzolta, hogyan kereszteződnek a sínek az állomások előtt. Nem is volt ez nehéz

munka; meg voltak győződve, hogy maguk is elvégezhetik.

Azt hitték, hogy ezen a napon nem akadtak nehézségekre. Állomási épületet építeni nem

nehezebb, mint bárminő más házat. Egy-két állomásnál többre különben sincs szükségük. A

legtöbb megállónál elég lesz egy kis várakozó bódé.

Csak ki tudnák kerülni, hogy részvénytársaságot kelljen alakítani, előkelő urakat venni szol-

gálatukba s mellőzni tudnának egyéb hasonlót, ami pénzbe kerül, akkor a vasút dolga hamar

118

nyélbe ütődnék. Sokba nem kerülne. A szükséges földterülethez bizonyára ingyen jutnának.

Azok a magasrangú urak, akiknek birtokuk van az Aetnán, valószínüleg belátnák, mennyi

hasznuk volna a vasútból s ingyen engednék át földjük egy kis részét.

Nem tartották szükségesnek, hogy a vasút vonalának nyomjelzését előre elvégezzék. Diaman-

ténál fogják a vasútat kezdeni s lassankin kiépítik egész Cataniáig. Csak bele kell fogni s

aztán napról-napra egy kis darabot elkészíteni. Nem is nehéz feladat.

Utazásuk után belekezdtek tervük megvalósításába, a vasútnak a maguk esze szerint való

megépítésébe. Don Ferrante nem valami dús örökséget hagyott feleségének; de most ugyan-

csak kapóra jött, hogy volt neki az Aetnán egy hosszú darab, lávával borított sivár földje.

Giovanni és Carmelo itt kezdte a földet egyengetni a vasút számára.

A munka kezdetén a két vállalkozónak mindössze száz lírája volt. A testamentum csodája

azonban szent esztelenséggel töltötte el őket.

Micsoda vasút lesz ez!

Világtalan énekesek voltak a részvénygyűjtők, a csodatévő szobrocska adta meg az építési

engedélyt s az öreg szatócsné, donna Elisa volt a főmérnök.

VIII.

A jettatore.

Cataniában élt egy «babonás szemű» ember, egy «jettatore». Egész Sziciliában ő volt a

legfélelmesebb valamennyi jettatore közül. Alig, hogy feltűnt az utcán, az emberek siettek a

kereszt oltalmazó jelére görbíteni ujjaikat. Gyakran ez sem segített. Aki vele találkozott, biz-

tosra vehette, hogy rossz napja lesz. Étele megkozmásodik, avagy régi finom gyümölcsöstála

darabokra törik. Arról kap esetleg hírt, hogy bankárja beszűntette a fizetéseket, vagy, hogy az

a levélke, melyet barátja feleségének küldött, avatatlan kézbe került.

A jettatore rendszerint magas, szikár ember, a szeme félénk tompafényű, az orra hosszukás és

az ajka fölé csüngő. A papagályorrot ismertetőjelül adta a teremtő a jettatoréknak. De hát a

világon minden változó, nincs semmi kivétel nélkül. Ez a cataniai jettatore kicsiny, alacsony

ember volt, az orra meg tökéletesen hasonlított szent Mihály arkangyaléhoz.

Innen magyarázható, hogy sokkal több bút-bajt okozott, mint a közönséges jettatorék. Az

embert gyakrabban megszúrja a rózsa tövise, mint a csalán levele.

Jettatorénak nem kellene felnőtt emberré növekednie. Jó dolga csak gyerekkorában van.

Akkor még anyja mellett él, aki nem látja fia babonás nézését s nem gondol arra, miért szúrja

meg ujját valahányszor fiacskája a varróasztal közelébe lép. Félelem nélkül halmozza el

csókjaival s bár állandóan betegség tanyázik a házban, a cselédek egyre-másra változnak, a

család jóbarátai távol tartják magukat, nem vesz észre semmit.

De mikor a jettatore kikerül az életbe, gyakran ugyancsak nehéz a sora. Az embernek

elsősorban s mindenekelőtt önmagára kell gondolnia, nem ronthatja meg senki az életét azzal,

hogy jó szívvel van egy jettatore iránt.

Az a jettatore, akiről itt szó esik, mérnök lett s vasútakat építtet. Állami vasuti építkezéseknél

kapott alkalmazást; az állam ugyanis nem tudhatta, hogy jettatoréról van szó. Mennyi bajt,

veszedelmet hozott mindenkire! Alig foglalta el állomását, egymást érte körülötte a szeren-

csétlenség. Ha egy dombocskát akartak keresztülvágni, nem volt rá eset, hogy földcsuszamlás

119

ne történt volna; ha hidat vertek, a leszakadás okvetlenül bekövetkezett; ha robbantottak, a

szétugró kövek mindig kioltották néhány munkás életét.

Az egyetlen, kinek sohasem esett baja, a mérnök volt, maga a jettatore.

De azok a szerencsétlenek, akik vele dolgoztak! Esténkint sorra vizsgálták ujjaikat, tagjaikat,

«Holnapra talán nélkületek élünk», mondogatták.

Tudtára hozták a főmérnöknek, hogy a minisztériumhoz feljelentést intéztek ellene. A

panaszokat azonban senki sem méltatta figyelemre. Sokkal okosabbak, műveltebbek voltak

oda fenn, semhogy a «szem babonás erejében» hittek volna. Dolgozzanak a munkások több

óvatossággal. Az ő hibájuk, ha szerencsétlenül járnak.

A homokkal megrakott vasuti kocsik felborultak, a mozdony felrobbant.

Egy reggel azt suttogták, hogy a mérnök eltűnt. Senki sem tudta, hová lett. Tán leszúrta

valaki. Dehogy szúrta! Kinek volna bátorsága jettatorét leszúrni?

A mérnök valóban eltűnt, ember többé nem látta.

Egy-két év múlt el odáig, hogy donna Micaëla a vasútépítés tervével foglalkozott. A fiatal

özvegyasszony mindenáron pénzt akart szerezni s ezért elhatározta, hogy vásárt rendez a

városon kívül fekvő franciskánus-kolostorban.

A kolostornak nagy udvara volt, melyet pompás ősi oszlopsorok öveztek. Donna Micaëla apró

sátrakat, lutris-asztalokat állított az árkádok alá s gondosan kieszelt mindenféle szórakozást.

Velencei lámpákból készült guirlandokat fűzött egyik oszloptól a másikig, a kolostori kút

körül pedig aetnai borral telt nagy hordókat veretett csapra.

Mialatt donna Micaëla itt künn tett-vett, gyakran találkozott a kis Gandolfóval, aki Fra Felice

halála óta a kolostor őre volt.

Egy napon a kis Gandolfóval körül is vezettette magát az egész kolostorban. A pincétől a

padlásig bejárta az összes helyiségeket. Látva a rácsos ablakú, fehérre meszelt, fapadokkal

bútorozott apró cellák megszámlálhatlan tömegét, ötlete támadt.

Megkérte Gandolfót, zárja rá az egyik cellát s hagyja öt percig magára.

«Most tehát fogoly vagyok», mondta magában Micaëla, ahogy magára maradt. Nekifeszült az

ajtónak, megtapogatta az ablakot. Jól be volt zárva.

Hát ilyen a fogság! Négy sivár fal veszi körül az embert, síri némaság, síri hűvösség.

«Megpróbálom úgy érezni magamat, mintha valóban fogoly volnék», gondolta. De ugyan-

ebben a pillanatban mindent feledtetett vele az a gondolat, hogy Gandolfó esetleg nem is jő

vissza, nem bocsátja ki börtönéből. Elszólíthatják, hirtelen súlyos betegség vehet rajta erőt,

vagy a sötét folyosók egyikén lebukhat s halálra zúzhatja magát. Sok minden történhetik, ami

megakadályozhatja, hogy visszakerüljön.

Senki sem tudná, hol van ő, senki sem keresné a félreeső cellában. Ha csak egy órahosszat

kellene a cellában tartózkodnia, megőrülne aggodalmában.

Maga előtt látta már az éhség rémét, a lassú éhhalált. Vívódva verné keresztül magát a végte-

len órák rettenetes szorongásán!

Hogyan figyelné a közelgő lépéseket, hogyan kiabálna félelmében!

Rázná az ajtót, körmeit belevájná a falak vakolatába, fogaival próbálná az ablak rácsait szét-

harapni.

120

Mikor végre ráakadnának, a padlón elterülve, holtan találnák s a cellában mindenütt felismer-

nék szabadulási kísérleteinek nyomait.

Miért is nem jő Gandolfó? Már elmúlt negyedórája, sőt félórája is, hogy idebenn van!...

Gandolfó nem volt sokáig oda, éppen csak öt percig.

«Istenem, Istenem, ilyen hát a fogság! Így él Gaetano!»

Megpillantotta a szabad ég kékségét s zokogásba tört ki.

Kevéssel utóbb, ahogy künn, a nyilt loggián álltak, Gandolfó rámutatott egyik zöldzsalus,

rámás ablakra.

- Lakik ott valaki? - kérdé donna Micaëla.

- Bizony, lakik.

Elmesélte Gandolfó, hogy egy ember él ott, aki csak éjszaka jár ki, de akkor sem áll szóba

senkivel.

- Hóbortos? - kérdé donna Micaëla.

- Nem, épp úgy eszénél van, mint ön, vagy én. De azt mondják, hogy el kellett rejtőznie. Fél a

kormánytól.

Donna Micaëlát ez az ember egyszeriben érdekelni kezdte.

- Mi a neve? - faggatta Gandolfót.

- Én signor Alfredónak szólítom.

- Kitől kap enni?

- Én juttatok neki.

- És ruhát?

- Én szerzek azt is... Könyveket, ujságot is tőlem kap.

Donna Micaëla néhány percig szótlanul járt fel s alá.

- Gandolfó - mondta s odanyujtotta neki azt a rózsát, melyet kezében tartott. - Tedd ezt a

rózsát a tálcádra, ha annak a szegény fogolynak legközelebb ételt viszel.

Ettől a naptól fogva donna Micaëla majd mindennap küldött valami csekélységet a kolostori

embernek; egyszer virágot, másszor könyvet vagy néhány szem gyümölcsöt. Örömet szerzett

ezzel magának. Mindenféle képzelődésbe élte bele magát, utóbb már kis hijja, hogy azt nem

hitte: Gaetanónak küldi ajándékait.

Mikor pedig elérkezett a vásár napja, donna Micaëla már kora reggel kinn volt a kolostorban.

- Gandolfó, menj fel a foglyodhoz s kérdezd meg, nem jönne-e el ma este az ünnepre.

Gandolfó csakhamar visszatért a válasszal.

- Signor Alfredó azt mondta, hogy nagyon szépen köszöni, el fog jönni.

Donna Micaëla elcsodálkozott; nem várta, hogy a fogoly elő mer bújni rejtekéből. Tulajdon-

képpen csak jóindulatát akarta mutatni, mikor meghívta.

Valami véletlen folytán Micaëla a magasba tekintett. Épp a kolostor udvarán állt s feje fölött

egy ablak nyílt ki. Donna Micaëla egy középkorú, kellemes külsejű férfiút pillantott meg,

amint az ablakban állva alátekintett.

121

- Ez az, donna Micaëla - szólt Gandolfó.

Micaëla fölötte boldog volt. Mintha megszabadította s megváltotta volna ezt az embert. De

még többet is érzett. Képzelet nélkül való emberek nem fogják ezt megérteni. Donna Micaëla

egész nap reszketve s mégis vágyódva várta az estét. Járt ide-oda s törte a fejét, melyik ruhá-

jába öltözzék. Mintha Gaetanót várta volna.

Csakhamar egyéb dolga is akadt, mint elmerülni az álmodozásban. Ezen a napon baj és

kellemetlenség egymásra halmozódott.

Az első volt Falco Falcone levele. Az öreg aetnai zsivány ezt íratta:

Kedves barátnőm, donna Micaëla!

Mivel azt hallottam, hogy te vasútat akarsz építeni az Aetnán, tudatom veled, hogy az

én akaratomból ez sohasem fog megtörténni. Azért figyelmeztetlek erre már most, hogy

ok nélkül több időt és fáradtságot ne pazarolj.

Maradok, nagytekintetű és nagyságos signorina,

alázatos szolgád

Falco Falcone.

Ezt a levelet unokaöcsém, Passafiore írta.

Donna Micaëla félredobta a gonosz levelet. Mintha halálos ítéletet mondtak volna ki vasút-

jára. Ma mégse akart ezzel törődni. Most a vásárral van dolga.

Kevéssel utóbb jött a két vasútépítő, Giovanni és Carmelo. Azt a tanácsot hozták, hogy fogad-

jon donna Micaëla mérnököt. A signorának sejtelme sincs arról, minő az Aetna földje. Merő

láva, alatta hamu, azután ujból láva. A legfelső lávarétegen fusson-e a vasút, avagy a hamu-

ban? Minő szilárdságú föld szükséges a vasútépítéshez? Ők maguk hozzáértő ember nélkül

nem mennek semmire.

Donna Micaëla búcsút vett tőlük. Majd holnap, holnap. Ma nincs ideje ezzel is gondolni.

Nyomban ezután donna Elisa jött még rosszabb hírekkel.

Diamanténak volt egy városrésze, melyben inséges, durva nép lakott. Ezek elrémültek, mikor

a vasútnak hírét hallották. A vasút Aetnakitöréseket, földrengéseket hoz - volt a gondolatjuk.

A nagy Aetna nem tűri meg a bilincseket. Lerázza magáról a vasútat. Mihelyt az első darab

sínt lerakják, ők kivonulnak az Aetnára s tönkreteszik a vasútépítők munkáját.

Micsoda szerencsétlen nap! Donna Micaëla távolabb látta magát céljától, mint valaha.

- Mit használ, ha egy vásárból össze is szedünk egy kis pénzt - mondta elkedvetlenedve.

Úgy látszott azonban, hogy a vásáron sem szerez pénzt Micaëla. Délután megeredt az eső.

Mióta Diamantében a harangok megszólaltak, ilyen esőt nem láttak az Aetna lakói. A felhők

szinte a háztetőkre húzódtak alá, a víz zuhogva ömlött. Ha csak két percig járt is az ember az

utcán, csuron vízzé ázott.

Mikor a vásárnak kezdődnie kellett volna, hat órakor volt a vihar a leghevesebb. A kolostorba

érve, Micaëla nem is talált ott mást, csak akiknek segédkezniök kellett volna az árusításnál és

kiszolgálásnál.

Közel volt a síráshoz. Ilyen szerencsétlen napot! Ki zúdította fejére ezt a tömérdek bajt.

Donna Micaëla tekintete egy idegen emberre esett, aki az egyik oszlopnak támaszkodva őt

figyelte. Hirtelen ráösmert. A jettatore volt, a cataniai jettatore, akinek félelmére már gyer-

mekkorában megtanították.

122

Donna Micaëla gyors léptekkel közeledett feléje:

- Jöjjön velem, uram - szólt s előtte haladt. Messzire akart menni, hogy senki se hallhassa

beszédjüket s aztán arra akarta kérni, hogy ne kerüljön soha többé a szeme elé. Nem tehet

máskép! Nem ronthatja meg egész életét.

Nem is gondolt arra, hová viszi lépte.

Egyszer csak ott állt a kolostor-templom előtt. Belépett.

Benn homály terjengett. Csak a Krisztus-szobrocska előtt égett egy kis olajos mécs.

Megpillantva a szobrot, donna Micaëla egy pillanatra megütődött. Épp ide nem akarta vezetni

a jettatorét.

Arra emlékezett, hogy a szobor koronája Gaetano lábai elé gurult, mikor az ifjú haragja kitört

a banditák ellen. Talán az most a Krisztus-szobrocska akarata, hogy ne űzze el a jettatorét?

De hiszen joggal retteg ettől az embertől. Kegyetlenség volt tőle, hogy eljött az ünnepélyre. El

kell a dolgot úgy igazítani, hogy örökre megszabaduljon babonás erejétől.

Donna Micaëla végighaladt az egész templomon, majd megállt s szemeit a szobrocskára

függesztette. Nem volt ereje, hogy a nyomában haladó férfihoz csak egy szót is szóljon.

Eszébe jutott, minő részvétet érzett iránta még nemrég azért, mert Gaetanóhoz hasonlóan

fogoly volt. Oly boldogság töltötte el, hogy kicsalhatta az életbe. Mit tegyen most? Vissza-

taszítsa börtöne vígasztalanságába?

Gaetanóra és apjára gondolt. Ez a jettatore legyen a harmadik, akit ő...

Némán állt a helyén, lelkében küzdelem dúlt. Végre is a jettatore megszólalt:

- Signora, ugy-e bár, beleúnt a velem való ismeretségbe?

Donna Micaëla tagadólag intett.

- Kívánja, hogy visszatérjek cellámba?

- Nem értem önt, signor.

- De igen ért engem nagyon jól. Kegyeddel ma valami rettenetes történhetett. Egészen más

színben van, mint reggel volt.

- Fáradt vagyok - szólt donna Micaëla kitérőleg.

A férfi közvetlen közelébe lépett a nőnek, mintha kényszeríteni akarná az igazság megvallá-

sára. A kérdések és válaszok kurta egymásutánban pattantak le ajkukról.

- Lássa az ünnepélye teljesen tönkrement.

- Holnapra kell halasztanom.

- Rám ösmert?

- Igen; régebben Cataniában láttam.

- Nem fél a jettatorétól? Mondja.

- Gyermekkoromban féltem.

- És most? Már most nem?

Micaëla elkerülte a választ.

- Fél ön önmagától? - kérdezte.

123

- Mondja meg az igazat! - fakadt ki a férfi türelmetlenül. - Mit akar mondani nekem, hogy

idevezetett?

Micaëla bátortalanul tekintett körül. Valamit kell mondania, kell válaszolnia. Hirtelen egy

gondolata támadt, mely eleinte úgyszólván félelmetesnek tűnt fel előtte. A Krisztus-szoborra

tekintett. «Kívánod tőlem?» látszott Micaëla kérdezni. «Megtegyem ezért az idegen emberért?

Elvessem reményem utolsó szalmaszálát!»

- Nem is tudom, merjek-e önnel arról beszélni, amiről akartam.

- Hiszen, lássa, nem mer.

- Vasútat tervezek. Tud róla?

- Tudok.

- Szerettem volna, ha ön segítségemre lenne.

- Én...?

Micaëla miután már belekezdett, könnyen folytatta. Szinte csodálkozott, minő természetesen

hangzott mindaz, amit mondott.

- Tudom, hogy ön vasúti mérnök. Bizonyára érthetőnek találja, hogy az én vasútam építésénél

fizetésről nem lehet szó. De azt gondoltam, jobb, ha segítségemre van a munkában, mintha

börtönébe zárkózva tépelődik. Legalább eltölti az idejét.

A férfi majdnem szigorúan nézett a nőre.

- Tudja kegyed, hogy mit mond? Kérése merész.

- Belátom, merész.

A szegény ember el akarta Micaëlát riasztani gondolatától.

- A vasútjával is valószínüleg úgy jár, mint ünnepélyével.

Donna Micaëla is ezen a véleményen volt; de úgy okoskodott, hogy miután úgyis elzárt

minden útat maga előtt, legalább a jóságban állhatatosnak kell maradnia.

- Az én ünnepélyem sikerülni fog.

- Figyeljen rám, donna Micaëla, - mondta a férfi. - Az utolsó ember, akiben mindig remélünk,

magunk vagyunk. Önmagunkban remélni soha meg nem szűnünk.

- Igaz. Miért is ne remélnénk?

A jettatore olyan mozdulatot tett, mintha kedve ellen volna Micaëla önbizalma.

- Mikor én a magamdolgán első ízben gondolkozni kezdtem - folytatta - könnyen megvígasz-

talódtam. Történt veled néhány szerencsétlenség, mondtam magamban, hírek szálltak felőled

s a szállongó szóbeszéd utóbb hitté erősödött. A hit az, ami megbabonázott. Találkozván

veled, azt hitték, hogy bajnak kell esnie s ezért aztán esett is baj. Rosszabb a halálnál, ha

valakit jettatorenak tartanak, de hisz magadnak nem kell ugyanezt hinned.

- Őrültség volna! - vágott közbe Micaëla.

- Valóban az. Miért volna az én szememnek ereje, hogy szerencsétlenséget hozzon? Így

gondolkoztam s elhatároztam, hogy kísérletet teszek. Egy falucskába utaztam, ahol senki sem

ösmert. Másnap azt olvasom, hogy az a vonat, amelyen jöttem, elgázolt egy vasuti őrt. Alig

lakom egy napig a fogadóban, látom, hogy körülöttem az egész világ kétségbe van esve, a

vendégek ész nélkül menekülnek a házból. «Mi történt?» kérdem. «Egyik háziszolgánk

himlőbe esett.» «Micsoda nyomorúság!»

124

Lássa, donna Micaëla, ekkor bezárkóztam s kerültem az emberekkel való minden érintkezést.

Egy év mulva megnyugodtam. Kérdeztem magamban: «Miért zárkóztál el? Nem vagy te köz-

veszélyes ember, nem akarsz te senkinek ártani. Minek élsz ily silányul, mint egy gonosz-

tevő?» Eltökéltem, hogy ismét tagja leszek a munkás világnak, amikor egyik folyosón találko-

zom Fra Felicével. «Fra Felice hol a macskája?» «A macskám, signor?» «Igen az a kolostori

macska, amelyik be szokott látogatni hozzám, hogy tejet kapjon. Hova lett?» «Beleesett egy

patkányfogóba.» «Mit nem mond, Fra Felice?» «Igen. Egyik lábával beleesett a fogó drótjába

és nem tudott belőle szabadulni. Nagy kínnal felvánszorgott a padlásra s éhen veszett.» - Mit

szól ehhez, donna Micaëla?

- Tán bizony ön az oka, hogy a macska elpusztult?

- Jettatore vagyok.

Micaëla vállat vont.

- Ilyen botorság!

- Múlt az idő, az életkedv újból felébredt bennem. Ekkor Gandolfó kopogtatott az ajtómon s

meghívott egy ünnepélyre. Miért ne mentem volna el? Lehetetlen az embernek azt hinni

önmagáról, hogy puszta megjelenésével szerencsétlenséget okoz. Már maga az is ünnep volt

rámnézve, amikor készülődtem, előszedtem fekete ruhámat s felöltöttem. Ám az ünnepély

szinhelyére érvén, körülöttem mindent kihaltnak találtam, a víz ömlött, az apró velencei

lámpák szétáztak s kegyed oly beteg színben volt, mintha egyetlen napon a világ minden

szerencsétlenségét átélte volna. Ahogy megpillantott, arca a borzalomtól hamuszürkévé vált.

Valakit megkérdeztem: Hogy hívják Alagona signorát a leánynevén? «Palmerinak.» Palmeri.

Tehát Cataniából való. Ráösmert a jettatóréra.

- Igaza van. Ráösmertem.

- Kegyed nagyon barátságos, nagyon jóindulatú volt irányomban s én mélységesen el-

szomorodtam azon, hogy ünnepélyének megrontója lettem. De most ígéretet teszek, hogy úgy

ünnepélyétől, mint vasútjától távol fogok maradni.

- Miért akar távol maradni?

- Jettatore vagyok.

- Nem hiszem, nem hihetem.

- Én sem hiszem. - Azaz, mégis - hiszem. Lássa azt mondják, hogy a jettatoren senki sem

vehet hatalmat, csak aki épp oly gonosz erejű, mint ő. Mesélik, hogy bizonyos jettatore

egyszer a tükörben megpillantotta magát, mire összerogyott s meghalt. Én sem nézek tükörbe

soha. Magam is hiszem gonosz hatalmamat.

- De én nem hiszem. Azaz, mikor önt ott künn láttam, majdnem azt véltem, hogy hiszem.

Most azonban többé nem hiszem.

- Talán azt akarja, hogy mindezek ellenére dolgozzak a kegyed vasútján?

- Igen, ha önnek is volna kedve, akarom.

A férfi ismét egész közel lépett a nőhöz; rövid mondatokat váltottak.

- Jöjjön a világosságra, arcába szeretnék nézni.

- Azt hiszi, alakoskodom? - kérdezte donna Micaëla.

- Azt hiszem, csak udvariaskodik velem.

- Miért lennék udvarias önnel?

- Nagy ennek a vasútnak a jelentősége kegyedre nézve?

125

- Életet, boldogságot jelent.

- Hogy-hogy?

- Ezzel kell meghódítanom valakit, akit szeretek.

- Nagyon szereti?

Donna Micaëla nem felelt tagadólag; a férfi leolvashatta arcáról a választ.

A jettatore most térdet hajtott a nő előtt s oly mélyen lehajtotta fejét, hogy Micaëla ruhájának

szegélyét is megcsókolhatta. - Kegyed oly jó, oly végtelenül jó. Sohasem felejtem el. Ha nem

volnék az, aki vagyok, végtelen gyönyörűséggel lennék szolgálatára!

- Segítségemre kell lennie, - mondta Micaëla. Annyira meg volt indulva a férfi szerencsét-

lenségén, hogy nem félt többé ártalmától.

A férfi talpra állt.

- Valamit mondok. Kegyed nem tud ezen a helyen végigmenni anélkül, hogy meg ne botla-

nék, ha én közben figyelem lépteit.

- Ó, dehogy nem.

- Kísértse meg.

Micaëla próbát tett. De nagyon aggódott. Mióta első gyereklépését megtette, nem érezte

magát ily bizonytalanul. Majd azt gondolta: «Ha ez Gaetano kedvéért történik, akkor sikerülni

fog.» Megindult.

Ide-oda járt a templomban. - Megtegyem mégegyszer? - kérdé.

A férfi bólintott.

Mialatt donna Micaëla így lépegetett, egy ötlete támadt. «A Krisztus-szobrocska elvette ennek

az embernek a fejéről az átkot, hogy segítségemre lehessen.» Hirtelen megfordult s visszatért

a férfihoz.

- Tudja-e, hogy ön többé már nem jettatore?

- Nem vagyok az?

- Nem, nem. - Micaëla megfogta a férfi vállát s kissé megrázta. - Nem látja? Nem érti?

Elvétetett önről.

Kívülről a templom előcsarnokából a kis Gandolfó hangját hallották. - Donna Micaëla! Hol

van donna Micaëla! Annyi ember van itt, donna Micaëla! Hallja? Donna Micaëla, hallja?

- Nem esik már? - kérdé a jettatore tétova hangon.

- Nem esik! Hogyan is eshetnék? Az isteni gyermek elvette önről az átkot, hogy a vasút-

építésben segítségemre lehessen.

A férfi ingadozva kapkodott kezével a levegőbe:

- Eltűnt. Valóban, azt hiszem, az átok nincs már fejemen. Még az előbb itt volt. De most...

Újból térdre akart ereszkedni donna Micaëla előtt.

- Ne előttem - tiltakozott Micaëla. - Előtte, előtte!

S otthagyta a férfit imádságába merülve a Krisztus-szobrocska előtt.

Másnap pedig kiment a jettatore az Aetnára s belekezdett a vasút vonalának kijelölésébe. És

lénye nem volt félelmesebb, mint akárki másé.

126

IX.

A palazzo Geraci és a palazzo Corvaja.

Abban az időben, mikor még a normannok uralkodtak Sziciliában, sokkal azelőtt, hogy az

Alagona nemzetség a szigetre származott, épült Diamante két leggyönyörűbb épülete: a

palazzo Geraci és a palazzo Corvaja.

A Geraciak nemes bárói házukat a piacra, a Monte Chiaro tetejére építették. A Corvaja bárók

ellenben lenn, a hegy tövében teremtettek otthont maguknak s kertekkel vették azt körül.

A palazzo Geraci fekete lávafalai négyszögletes udvart öveztek, amely igen hangulatos és

pompás látványt nyújtott. Címerrel díszített díszkapuban végződő magas lépcső vezetett a

második emeletre. Itt-ott, nem szabályos körben, hanem a legváratlanabb helyeken, oszlopos,

apró loggiákba nyíltak a falai. A fali síkokat relieftáblák, sziciliai márványból való szines

berakások s a Geraciak címere ékesítette. A palota ablakai hol igen aprók voltak, pompásan

kidolgozott kerettel, hol kerek formájúak, olyan kicsiny nyílással, hogy egy szőlőlevéllel be

lehetett volna födni, majd meg hosszúkásak s olyan keskenyek, hogy nem szűrődhetett rajtuk

keresztül több világosság, mint egy függönyhasadékon.

A Corvaja bárók nem gondoltak arra, hogy palotájuk udvarát ékessé tegyék, hanem az épület

földszintjén rendeztek be egy csodaszép termet. A kőpadlóba ciszternát vágattak a halak

számára, a fali fülkékbe pedig mozaikos szökőkutakat vezettek, melynek kristálytiszta vize,

tengeri istenek nagy szobraira pergett alá. Akkora volt ez a terem, hogy hozzá hasonlót csak a

palermói szaracén kastélyban lehetett találni.

Az építésnek egész ideje alatt a két családot a kölcsönös versengés, túlszárnyalás vágya

hevítette. Ha a palazzo Geraci erkéllyel gazdagodott, a palazzo Corvajat magas ívezett,

góthikus ablakokkal látták el. Mikor a palazzo Geraci tetejét gazdag, metszett oromzattal

csipkézték, a palazzo Corvaja ölnyi magas frízt kapott fekete márványból, fehér berakásokkal.

Magas torony volt a Geraciak palotájának tetején, viszont a Corvaják palotáját tetőterrasz

szépítette, régies kőcsipkézettel a rácsok mentén.

Miután a paloták végre elkészültek, az építkezésben való versengés helyét a két család más-

irányú küzdelme foglalta le. Az ellenségeskedés, vetélkedés elfogta mindazokat, akik a két

palotát lakták. Egy Geraci báró sohasem gondolkozhatott úgy, mint egy Corvaja báró. Ha

Geraci az Anjouk érdekeiért harcolt, Corvaja menten Manfrédért szállott síkra. Ha a Geraciak

megváltoztatták nézetüket és Aragonia mellé álltak, a Corvaják Nápolyba vonultak s Róbert

és Johanna táborába pártoltak.

Ám ez még nem volt elég. Magától értetődött, hogyha a Geraciak gazdag vőt szereztek, a

Corvaják is sietve gyarapították hatalmukat valami jó házassággal. A két nemzetség nem

tudott megnyugodni. Versengve lakmároztak, versengve szórakoztak, versengve dolgoztak. A

Geraciak Nápolyba vonultak, nem a kitüntetésekért való vágyakozásból, hanem, mert a

Corvaják is ott időztek. A Corvajáknak viszont ellenfeleik miatt szőlőműveléssel és kénásás-

sal kellett foglalkozniok, mivel a Geraciak a földmívelés, meg a bányászat iránt érdeklődtek.

Ha a Geraciak örökséghez jutottak, a Corvaják valamelyik öreg nagybácsijának is örök

álomra kellett húnynia szemét, nehogy a család becsülete rövidséget szenvedjen.

Állandó gondja volt a palazzo Geracinak a szolgák számát figyelemmel kísérni, nehogy a

palazzo Corvaja ebben valahogy lefőzze. De nemcsak a szolgák számában, hanem a fövegek

szalagjaiban, a lovak szerszámjában is folyt a versengés. A Corvaják hintós lovainak fején

lengő fácántoll egy hüvelykkel sem lehetett hosszabb, mint a Geraciaké. Kecskenyájaiknak

teljesen azonos méretekben kellett gyarapodniok, viszont a Geraciak ökreinek nem lehetett

kevésbbé hosszú szarvuk, mint a Corvajákéinak.

127

Azt gondolhatná valaki, hogy ma már vége van a két palota ellenségeskedésének; az egyik

palotában éppúgy nem lakik Corvaja, mint ahogy hiába keresnők a másikba a Geraciak

utódait.

A Geraci palota udvara manapság piszkos zúg, amelyben szamáristállók, disznó- és tyúkólak

húzódnak meg. Az egykori gyönyörű kőlépcsőn piszkos rongyokat szárogatnak, a falak relief-

táblái lepattantak, szétporladtak.

A nagy előtermek egyikében zöldségkereskedést űznek, a másikban cipészüzlet van. A kapus

olyan, mint valami rongyokba burkolt koldus, a palotát a pincéjétől kezdve a padlásig nyomo-

rúságos, szegény nép lakja.

Csöppet sem áll jobban a Palazzo Corvaja dolga. A nagy díszteremben nyoma sincs a

mozaiknak, csupaszan, kopáron állanak a magas bolthajtások. Itt már nem laknak koldusok, a

palota legnagyobb része ugyanis romokban hever. Csak ékesívű ablakokkal megszakított

gyönyörű homlokzata emelkedik szabadon a tündöklő sziciliai ég felé.

De a Geraciak és Corvaják ellenségeskedése mindazonáltal ma is él. A ködös multidőkben

nemcsak a két előkelő család, hanem szomszédaik, alattvalóik is versengtek egymással. Egész

Diamante most is Geraci- és Corvaja-pártiakra oszlik. Egy várszerű, magas fal húzódik végig

a város közepén, ez választja el a Geraciak híveit a Corvaják táborától.

Geraci-párti manapság sem venne feleségül olyan leányt, ki a Corvajákhoz tartozik. A

Corvaják pásztora viszont a világért sem merné juhait a Geraciak kútjánál megitatni. Még a

védőszentjeik sem ugyanazok. A Geraci-had San Pasqualét tiszteli, míg a Corvaja-tábornak a

fekete Madonna a patrónája.

A Geraciak területének lakója nem lehet más véleményen, mint hogy a Corvaják városrészét

csupa boszorkány, boszorkánymester és emberi fenevad lakja. A Corvaja-név tisztelői pedig

azt vallják szent meggyőződésüknek, hogy a Geraciak egytől-egyig tolvajok és gazfickók.

Donna Micaëla a Geraciak pártján élt, ennélfogva ez a városrész csakhamar szívvel-lélekkel

pártolta a vasútépítés tervét. Következésképpen világos, hogy a Corvaja-párt ellensége volt

donna Micaëla szándékainak.

A Corvaja-terület lakói különösen két dolog miatt háborogtak. Eddigelé fölöttébb irígyelte

tőlük az ellenpárt a fekete Madonnát, tehát természetesen nem volt kedvükre, hogy még egy

csodatevő szobor került Diamantéba. Másrészről attól tartottak, hogy a Mongibello hamuval

és tűzzel árasztja el egész Diamantét, ha lejtőit vasúttal próbálják átövezni.

Néhány nappal a vásár után a Corvaja-palota ellenségesen kezdett viselkedni. Donna Micaëla

egy reggel házának tetőterraszán egy citromot talált, amely oly sűrűn tele volt szúrva gombos-

tűvel, hogy valóságos acélgolyónak látszott. A Corvaják annyi gyötrelmet készítettek donna

Micaëla számára, ahány gombostű a citromba csak akadt.

A Corvaják vártak egy-két napig, hogy lássák, lesz-e hatása a figyelmeztetésnek. Mivel azon-

ban donna Micaëla népe teljes nyugalommal járt ki az Aetnára s végezte az építés munkáját,

éjnek idején feltépték a levert vasuti talpfákat. Miután pedig másnap az építők helyrehozták a

rombolás művét, valamelyik szentségtelen ember betörte San Pasquale templomának egyik

ablakát.

*

A Monte Chiaro déli oldalán egy hosszukás, kicsiny, keskeny piac terült el. Mindkét oldalán

magas, sötét épületek állnak, az elején meredek szakadék tátong, a végén pedig hirtelen szök-

kenéssel emelkedik a hegy az ég felé. Terraszok ékelődnek a hegy falába, de az egyes lépcsők

128

már széthullottak s a márványkorlát széttöredezett. A legszélesebb terraszon áll a gyönyörű,

romokban heverő palazzo Corvaja.

Egy pompás, tojásdad formájú vízmedence a piac legfőbb ékessége, amely éppen a terrasz

alatt szorosan a hegyfal tövében húzódik meg. Köve fehérebb a hónál, ritka szépségű reliefek

ékesítik s színig van tiszta, hűvös vízzel. A Corvaják egykori szépséges alkotásaiból ezt

kímélték meg legjobban a múló idők pusztításai.

Egy szép, csöndes tavaszi estén két feketeruhás hölgy jelent meg a kis piacon, amely ezidőben

majdnem néptelen volt. A két hölgy körülnézett s nem látva a közelben senkit, mindketten a

kút melletti padra ültek s várakoztak.

Csakhamar kíváncsi, bámészkodó gyerekek csoportosultak a kút köré. Az idősebbik hölgy

beszédbe ereszkedett az egyik emberkével. Meséket ígért, szép történeteket, amelyek -

mondta - így kezdődnek: Hol volt, hol nem volt - vagy pedig így: Mondják, hogy élt egyszer...

S ekkor a gyerekek mesét hallottak az isteni kisdedről, aki rózsává, liliommá változott, mikor

a Madonna találkozott Heródes egyik katonájával, akinek parancsa volt arra, hogy minden

csecsemőt lemészároljon. Végighallgatták azt a legendát is, hogy a kis Krisztus egyszer az út

szélén ült s agyagból madarakat formált. Jött eközben egy rossz fiú s össze akarta taposni

Krisztus játékát. Krisztus erre tapsolt egyet s a madarak hirtelen tovaszálltak.

Mialatt az öreg hölgy ajkáról a szép meseszó folyt, egyre több gyerek verődött össze, sőt

felnőttek is beálltak a hallgatók közé. Szombat este volt, a földmívesek hazafelé tartottak a

földekről. Mikor meghallották, hogy valaki legendákat mesél, megálltak útjukban s figyeltek.

A két hölgyet csakhamar durva szövésű fekete köpönyegek, csúcsos kalapok sötétlő fala vette

körül.

A mesélő hölgy hirtelen így szólt a gyermekekhez:

- Szeretnétek látni a kis Krisztust?

- Igen, szeretnénk.

A hölgy félrecsapta köpenykéje szárnyát s egy Krisztus-szobrocskát mutatott a gyermekek-

nek. Pólyába volt burkolva, arany korona a fején s arany cipellő a lábán.

- Ez az - mondta. - Magammal hoztam, hogy megmutassam nektek.

Az apróságok el voltak ragadtatva. A szobor látására összekulcsolták kezüket és csókokat

szórtak feléje.

- Szép, ugy-e? - kérdezte a hölgy.

- Add nekünk, add nekünk! - rimánkodtak a gyerekek.

A tömegből ekkor előretolongott egy nagy, erős, barnaképű s bozontos, feketeszakállú

munkás. Magához akarta ragadni a szobrot. Az öreg hölgy épp hogy a háta mögé dughatta.

- Adja ide donna Elisa! Adja ide! - követelődzött a munkás.

Szegény donna Elisa donna Micaëlára vetette tekintetét, aki az egész idő alatt szótlanul s

elégedetlenül ült mellette. Donna Micaëla csak nehezen szánta magát arra, hogy a Corvaják

városrészébe menjen s ott a szobrot megmutassa. «A szobor úgy is segít rajtunk, ha akar»,

hangoztatta. «Nem szabad kényszerítenünk a csodatételre.»

Donna Elisa azonban mindenáron fel akarta keresni a Corvaják népét. A szobor csak arra vár -

erősítette egyre - hogy a Corvaja-kerület hűtlen s nyomorult lakói közé vigyék. Azok után,

amit a szobor eddigelé művelt, joggal lehet hozzá bizalommal mindenki s remélheti, hogy

meghódítja a Geraciak ellenségeit.

129

Donna Elisa ott állt az erőszakos fickóval szemben s nem tudta, mitévő legyen, hogy a szobor

elrablását megakadályozza.

- Adja ide békességgel, donna Elisa - szólt a férfi, - máskülönben, hitemre, kiveszem a

kezéből. Darabokra vágom, apró darabokra. Majd akkor meglátja, mi marad abból a fa-

bábuból. Meglátja, fölér-e a fekete Madonnával.

Donna Elisa a sziklafalhoz hátrált; nem látott menekülést. El nem szaladhatott, helyéről sem

mozdulhatott.

- Micaëla, Micaëla! - siránkozott.

Donna Micaëla arcát halványság szállta meg. Úgy tett, ahogy az izgatottság hatalmas pillana-

taiban mindig szokott: két kezét a szívére szorította. Rettenetes volt ránézve ellenségként

állani a sötétképű emberekkel szemben. Mindenkor félt ezektől a rövidköpönyeges, karimás-

kalapú alakoktól.

De most, hogy donna Elisa a nevén szólította, gyorsan megfordult, magához ragadta a szob-

rocskát s a férfi felé nyújtotta.

- Itt van, nesztek! - kiáltotta dacosan s egy lépéssel a férfi felé közeledett. - Itt van, tegyetek

vele, amit akartok!

Kinyújtott kezében tartva a szobrot, egyre közelebb lépett a munkáshoz.

Az munkástársaihoz fordult.

- Még abban reménykedik, hogy nem tehetek bábúja ellen semmit - szólt gúnyolódva. Az

egész munkáscsapat a combját verdesve kacagott.

A munkás mindazonáltal nem vette el a szobrot. Ehelyett fogta hatalmas baltáját, melyet

addig a balkezében tartott, egy-két lépést hátrált, a baltát a feje fölé emelte s ütésre feszítette

egész testét, hogy a gyűlöletes fabábút egyetlen csapással szétmorzsolja.

Donna Micaëla óva ingatta fejét.

- Nem tehettek ellene semmit - szólt s mozdulatlanul állt a szoborral kezében.

A férfi észrevette, hogy Micaëla mégis fél. Tréfás gyönyörűsége telt abban, hogy a nőt

ijesztgesse. Sokkal tovább tartotta feje fölött a baltát, mintsem szükséges volt.

«Piero!» hangzott most egy panaszos, jajgató kiáltás. «Piero! Piero!»

A férfi leeresztette a baltát, a nélkül, hogy sujtott volna.

«Piero!» hangzott élesen, áthatóan, mint valami segélykiáltás.

- Istenem, Marcia hív, - dadogott a munkás.

Ebben a pillanatban embercsoport tódult ki abból a kunyhóból, mely a Corvaja-palota romjai

közé volt építve. Mintegy tíz asszony erős küzdelemben állott egy karabinierevel. A rendőr

egy gyereket tartott a karján, melyet az asszonyok el akartak tőle szakítani, de a karabiniere

magas, erős ember volt, lerázta magáról a fehérnépet, vállára emelte a gyereket s végigugrott

a terraszlépcsőn.

A sötétképű Piero az egészet egyetlen mozdulat nélkül nézte. Ahogy a karabiniere kiszabadult

az asszonyok közül, ő meghajtotta magát Micaëla előtt s heves szóval így szólt:

- Ha a szobor ezt meg tudja akadályozni, akkor az egész Corvaja város barátjává lesz.

130

A karabiniere lenn volt a piacon. Piero intett kezével. Társai erre hirtelen láncba záródtak a

menekülő gyermekrabló körül. Ez hátrafordult. Mindenfelé emberek sűrűn zárt gyűrűje állta

útját. Fenyegető balták, ásók emelkedtek feléje.

Egyszeriben rettenetes kavarodás támadt. Az asszonyok, kik az előbb a karabinierevel

viaskodtak, hangos kiabálás közt lenn termettek a piacon. A rendőr karján levő leányka teljes

erejéből sivított s mindenképpen szabadulni akart. A tér oldalairól rohanva sietett a nép a

tömeg felé. Általános volt a kérdezősködés, csodálkozás.

- Menjünk, - szólt donna Elisa. - Senki sem törődik már velünk.

Donna Micaëla azonban most egy asszonyt pillantott meg. Ez jajongott legkevésbbé, de

külsején meglátszott, hogy a dolog elsősorban ő rá tartozik. Az embernek az a gondolata

támadt láttára, hogy szegénynek egész élete, boldogsága forog kockán.

Már nem volt fiatal, de, bár arca elvesztette frisseségét, valamikor nagyon szép asszony

lehetett. Nagyszerű és imponáló volt ez az arc még most is. Olyan lélek lakik itt, amely tud

szeretni és szenvedni, - így beszélt ez az arc. Donna Micaëla olyasformát érzett, hogy testvéri

szeretet fűzi a szegény asszonyhoz.

- Nem. Még nincs itt az ideje, hogy menjünk - válaszolt Micaëla az öregasszonynak.

A karabiniere egyre azon erőszakoskodott, hogy engedjék keresztül.

- Azt nem. Amíg a gyereket vissza nem adja, addig nem.

A leányka Pieróé volt, meg a feleségéé, Marciáé. De nem ők voltak az édes szülei a kicsiké-

nek. Épp ezért folyt a háborúság.

A rendőr megpróbálta, hogy szép szóval győzze meg a körülállókat. Kísérletet tett, hogy

maga részére hódítsa, nem Pierót és Marciát, hanem a többieket.

- Ninetta a gyerek anyja - mondta. - Hisz ezt magatok is tudjátok. Ninetta nem tarthatta

magánál hajadon létére a kicsikéjét; de most már férjnél van, most már magánál akarja tartani.

Marcia azonban vonakodik neki visszaadni. Nyolc évig élt gyermekétől távol Ninetta, hát

nagyon fájt neki Marcia viselkedése. Végre is panaszt emelt a sindacónál. A sindaco aztán

meghagyta nekem, hogy vigyem el a kislányt Ninettának. Hisz az övé - tette hozzá rábeszélő

hangon.

De szavának nem volt sikere Corvaja férfiai között.

- Ninetta a Geraciakhoz tartozik - kiabált Piero s a rendőr köré fonódott lánc mozdulatlan

maradt.

- Mikor először idejöttem, hogy a gyermeket magammal vigyem - folytatta a karabiniere, -

nem találtam sehol. Marcia gyászruhát viselt, szobája feketével volt behúzva s egész sereg

siratóasszony volt körötte. Marcia a gyereknek halotti bizonyítványát is megmutatta. Erre

fogtam magam, elmentem Ninettához, s megmondtam neki, hogy leánykája a temetőben

nyugszik.

Hát jó! Nem sokkal utóbb itt a piacon állottam őrséget s elnéztem a játszó gyermekeket. Ki

volt köztük a legerősebb, ki volt köztük a leghangosabb? Egy kis lány.

- Mi a neved? - kérdeztem tőle. - Francesco - felelte szépen.

Az a gondolatom támadt, hogy ez a «Francesco» nevű leányka lesz Ninetta gyermeke. Álltam

a helyemen s vártam. Látom ám, hogy Francesco betér Marcia házába. Utána megyek. Ott ül

Francesco az asztalnál s épp vacsoráját költötte el Marciával. Ahogy beléptem, Marcia és a

131

siratóasszonyok felsikoltottak. Fogtam Francesco kisasszonyt s elsiettem vele, mert hiszen

nem Marcia gyermeke. Értsétek meg signori, Ninettáé! Marciának nincs joga hozzá.

Ekkor végre megszólalt Marcia. Halk hangon beszélt, élénken kellett figyelni rá. Kevés, de

nemes mozdulatot használt. Neki ne volna joga a gyermekhez? Ki táplálta, ki adott ruhát

neki? Ezerszer elpusztult volna, ha ő nem lett volna mellette. Ninetta bizonyosan La

Feluccához adta volna. Mindnyájan ismerik La Fellucát. Rábízni a gyermeket épp annyi, mint

azt mondani: Vessz el! Aztán az a jog, az a jog! Mit jelent az? Aki szereti a gyermeket, annak

joga van hozzá. Piero és ő úgy szerették, mintha édes gyermekük lett volna. Tőlük el nem

vehetik.

Az asszony valósággal kétségbeesett, a férfi még inkább odavolt. Ahogy a rendőr meg-

mozdult, fenyegető kezek emelkedtek feléje. Mindamellett bízott abban, hogy megmentheti

zsákmányát. Hiszen nevetés fogadta, amikor Francesco signorináról beszélt.

- Üss agyon, ha kedved tartja! - szólt a rendőr Pieróhoz. - Segít az rajtad? Megtarthatod akkor

a gyermeket? Hiszen nem a tied! Ninettáé!

Piero donna Micaëlahoz fordult.

- Kérje meg, hogy segítsen rajtam! - s a szobrocskára mutatott.

Donna Micaëla sietve Marciához lépett. Félénkség rítt le alakjáról, reszketett attól, amire

elszánta magát; de a pillanat nem a habozások pillanata volt.

- Marcia! - suttogta. - Tégy vallomást! Tégy vallomást, legyen erőd hozzá.

Az asszony ámulva tekintett Micaëlára.

- Látom, - folytatta halkan Micaëla, - látom, hogy te meg az a kis gyerek úgy hasonlítotok

egymásra, mint két eperszem. De nem szólok egyet sem, ha nem akarod.

- Az uram megölne! - suttogta Marcia.

- Tudok valakit, aki nem engedné meg, hogy megöljön - mondta Micaëla. - Máskülönben

elviszik gyermekedet - tette hozzá.

Mindenki szótlanul szegezte tekintetét a két asszonyra. Látták, hogy Marcia küzködik

magával. Komoly arcának vonalai hevesen rángatództak. Majd szóra nyitotta ajkát:

- Enyém a gyerek - mondta, de oly halkan, hogy senki sem hallotta. Ismételte még egyszer s

most már átható kiáltásként hangzott föl: - Enyém a gyerek!

- Mit csinálsz most velem, hogy ezt beismertem? - fordult férjéhez. - A gyerek az enyém, de

nem a tied. Abban az évben született, mikor te Messzinában voltál munkában. Dajkaságba

adtam La Feluccához, nála volt Ninetta kicsikéje is. Egy napon ellátogattam La Feluccához,

aki így szólt hozzám: «Ninetta gyermeke meghalt». Először arra gondoltam: Istenem, ha az

enyém lett volna! Majd ezt mondtam La Feluccának: Legyen az én csöppségem a halott,

mondjuk Ninettának, hogy az övé él! Odaadtam La Feluccának az ezüst fésümet, aztán haza-

tértem. - Mikor pedig te megjöttél Messzinából, könyörögtem hozzád: fogadjunk örökbe egy

kis gyereket! Sohasem fértünk meg jól egymással. Próbálkozzunk meg egy kis gyerekkel.

Neked tetszett az ötlet s én magamhoz vettem a fiamat. Megszeretted s azóta úgy élünk

egymással, akár a paradicsomban.

Mielőtt még Marcia befejezte volna mondókáját, a karabiniere letette a gyermeket a földre. A

feketeszakállas férfiak némán válltak szét, hogy útjára engedjék a távozót. Micaëla testén

azonban a hideg futott végig, amikor a karabinieret tovahaladni látta. Épp most kellett volna

itt maradnia, hogy a szegény Marciát megvédelmezze. Miközben a rendőr távozott, mintha azt

132

mondta volna: «Marcia a törvényen kívül áll. Én nem védelmezhetem». Ugyanezt érezték a

körülállók, férfiak és nők. «Marcia a törvényen kívül áll.»

A tömeg tagjai egyenkint tovaszállingóztak.

Piero mozdulatlanul állt a helyén s a földre szegezte tekintetét. Valami félelmes, kegyetlen

elhatározás áradt ki egyéniségéből. Minden haragja, fájdalmas gyötrődése feltornyosult lelké-

ben. Rettenetes lesz az a kitörés, amely Marciára zúdul, mihelyt ketten magukra maradnak.

A legborzalmasabb az volt, hogy az asszony semmit sem tett sorsának elkerülésére. Szótlan

maradt; nyelvét megbénította az a bizonyosság, hogy sorsa meg van pecsételve, útját állni

lehetetlen. Nem könyörgött, el sem menekült. Mint az eb gazdája haragja előtt, épp úgy meg-

hunyászkodott. A sziciliai asszonyok tudják, mi vár rájuk, ha férjük becsületét beszennyezik.

Az egyetlen lény, aki Marcia védelmére kelt, donna Micaëla volt.

Sohasem próbálta volna Marciát vallomásra bírni - szólt Pieróhoz, - ha tudta volna, hogy

Piero ilyen ember. Ő azt hitte, hogy nemes lélekkel van dolga. Nemeslelkű ember hasonló

esetben azt mondta volna: «Rosszul cselekedtél, de mivel vétkedet mindenki előtt megvallot-

tad s magadat haragomnak is odaadtad, csakhogy gyermekedet megmentsd, ez kiengesztel. Ez

elég büntetés.» Nemeslelkű ember egyik karjára gyermekét veszi, a másikkal feleségét öleli át

s otthonába tér. Így cselekedett volna egy signore. De Piero nem signore, hanem véreb.

Beszélhetett Micaëla amit akart, a férfi nem hallgatta meg s az asszony sem figyelt rá. Mintha

szavai áthághatatlan falról peregnének vissza.

A gyermek ebben a pillanatban apjához tipegett s kereste a kezét, hogy magához vonja. Piero

mogorván nézett a fiúcskára. Most, hogy a kicsike leánynak volt öltözve, haja lesimítva s füle

mögé fésülve, maga is fölfedezte Marciával való nagy hasonlatosságát, melyet eleddig nem

vett észre. Egy rúgással odébb taszította Marcia gyermekét.

Mintha rémület szállta volna meg a piacot. A szomszédok szótlanul, lassan haladtak házuk

felé. Sokan kelletlenül s vonakodva mentek, de mégis mentek. A férfi csak arra várt, hogy az

utolsó kíváncsi is eltűnjék.

Donna Micaëla felhagyott a beszéddel, ehelyett fogta a szobrocskát s Marcia karjaiba adta.

- Vedd, Marcia testvér, ez meg fog oltalmazni - mondta.

Ennek láttára, mintha fokozódott volna Piero haragja. Úgy látszott, nem tudja kivárni az

egyedüllét pillanatát. Teste meggörbült, olyan volt, mint egy ragadozó állat ugrás előtt.

De nem hiába volt a szobor a szegény asszony karjai között.

- Mit szól hozzám Krisztus a paradicsomban, hozzám, ki előbb megcsaltam az uramat, aztán

gyilkossá tettem? - járt Marcia fejében. S eszébe jutott, mennyire szerette ezt a Pierót az

ifjúság derűs napjaiban. Akkor bezzeg nem gondolta, hogy ilyen kínokban és nyomorúságban

lesz része.

- Ne ölj meg, Piero, ne ölj meg - kiáltotta fuldokolva. - Gályára vinnének. Engem amúgy sem

látsz többé soha.

A piac ellenkező vége felé rohant, ahol a tátongó mélység kezdődött. Tisztán látszott, mire

határozta el magát. Arca elárulta.

Többen utána siettek; de Marcia immár elől volt. Ekkor azonban a szobor, melyet még mindig

karjai között tartott, kicsúszott kezei közül s lábai elé hullott. Marcia megbotlott s elbukott.

Utólérték.

Iparkodott kiszabadítani magát. De néhány férfi keményen megfogta a karját.

133

- Engedjetek el! - könyörgött. - Jobb így ő reá nézve!

Most a férfi is odalépett. Megfogta gyermekét s karjára emelte. Nagy elérzékenyülés vett rajta

erőt.

- Elég már Marcia - hangzott a szava. Viselkedése fölötte zavaros volt, de sötét, mély szemei

örömben ragyogtak s többet mondtak, mint bármi szó. - Talán a régi szokás szerint amúgy

kellett volna történnie. De mit törődöm én azzal. Jőjj, Marcia! Kár volna olyan asszonyért,

mint te vagy!

Köréje fonta karját s fölfelé tartott vele tanyájára, a Corvaja palota romjai közé. Mintha az ősi

bárók egyike tartotta volna bevonulását. A nép az út mentén két oldalt állt s meghajolt előttük.

Ahogy donna Micaëla előtt elhaladtak, megálltak, mélyen meghajoltak s megcsókolták a

szobrocskát, melyet ekkorra már visszahoztak Micaëlának. Donna Micaëla pedig megcsókolta

Marciát.

- Imádkozzál értem, boldog Marcia testvér!

X.

Falco Falcone.

A világtalan énekesek heteken át a diamantei vasútról énekelték dalaikat s San Pasquale

templomának gyűjtőperselye minden estére adományokkal telt meg. Signor Alfredo egyebet

sem tett, csak mérte az Aetna lejtőit s tűzögette le a jelzőpóznákat, a vén, fonogató asszonyok

pedig a homályos utcák sötétjében azokról a csodákról beszélgettek, melyeket az elhagyatott

templom szobrocskája művelt. Az Aetna hatalmas és gazdag földesuraitól egyre-másra

érkeztek a levelek, hogy szívesen engedik át a szükséges területeket az áldásos vállalkozás

céljára.

Az utóbbi hetekben mindenki sietett adakozni. Egyesek téglát adtak az állomási épületekhez,

mások puskaport a lávarétegek szétrobbantására, ismét mások ételt a vasútépítő munká-

soknak. A Corvaja-város szegény lakói, nem lévén adnivalójuk, éjszakánként, munkájuk

végeztével, ásókkal, talicskával kilopództak az Aetnára, fölásták a földet s építették a vasútat.

Mikor aztán másnap jött munkásaival signor Alfredo, nem gondolhatott mást, minthogy az

Aetna manói bújtak elő a lávafolyamokból és segítették a munkát.

Az építés egész ideje alatt kérdezgették, kutatgatták, hol marad az Aetna királya, Falco

Falcone? Hová lett a hatalmas Falco, aki már huszonöt éve uralkodik az Aetna lejtőin? Hiszen

megírta levélben don Ferrante özvegyének, hogy ezt a vasútat megépíteni nem szabad. Mire

gondolt ezzel a fenyegetéssel? Miért marad nyugton, holott ellenkeznek tilalmával? Miért

nem puskázza le Corvaja népét, mikor éjnek idején talicskával, csákánnyal megjelenik? Miért

nem hurcolja el a kőbányák mélyébe a világtalan énekeseket s miért nem korbácsolja meg

őket? Miért nem ragadja el donna Micaëlát a nyári palotából, hogy váltságdíjul a vasútépítés

félbeszakítását követelhesse élete visszaadásáért?

Donna Micaëla maga is tünődött: Megfeledkezett-e szaváról Falco Falcone, vagy majd csak

akkor támad rám, mikor legsúlyosabban árthat terveimnek?

Mindenki kérdezte: Mikor tör ki már az Aetna haragja a vasút ellen? Mikor zúdul le rá a

Mongibello tűzfolyama? Mikor szánja el magát az erős Falco Falcone, hogy szétrombolja

vasútunkat?

134

Miközben vártak, hogy Falco a vasútat tönkretegye, a rabló nevét sokan emlegették,

kiváltképpen a signor Alfredo oldalán dolgozó munkások. Mesélték, hogy épp San Pasquale

templomának bejáratával szemben, a kopár hegytetőn áll egy házacska. Keskeny és magas,

hogy szinte kéményhez hasonlít, amely valami leégett házból maradt meg. Belseje oly szűk,

hogy a lépcsőknek nem tudtak helyet szorítani, ezek kívülről kígyóznak a falak köré. Itt-ott

erkélyek, kiugró épületrészek láthatók, melyek elhelyezkedésében nem több a szimmetria,

mint a fák madárfészkeiben.

Ebben a házban született Falco Falcone. Szülei szegény munkásemberek voltak, mégis ebben

a kunyhóban ivódott tele gőggel Falco Falcone lelke.

Anyja szerencsétlen asszony volt, aki házasságának első éveiben csupa leánygyermeket szült.

Ura és szomszédai lenézték ezért.

Szegény asszony csak fiúra vágyódott. Miközben öt gyermeke távol volt, napról-napra sót

szórt a küszöbre s figyelte, ki lép a házba elsőnek. Férfi-e vagy nő? Ebből próbálta kiokos-

kodni, hogy fiúval vagy leánnyal áldja-e meg az Isten?

Mindennap számolgatott. Megolvasta annak a hónapnak neveit, melyben gyermekének világ-

ra kell jönnie. Megolvasta ura s a maga nevének betűit. Összeadta, meg kivonta. Páros

számhoz jutott. Tehát fiú lesz. Másnap újból kezdte a számolást. «Talán tévedtem tegnap» -

mondta magában.

Mikor Falco megszületett, édesanyját egyszerre olyan nagy becsüléssel vették körül, hogy

kisfiát már ezért is valamennyi gyermekénél jobban szerette. Mikor férje hazatért, hogy a

gyermeket megnézze, levette fejéről fövegét s mélyen meghajolt az újszülött előtt. A ház

ajtaja fölé tiszteleti jelvénynek egy kalapot függesztettek ki, a gyermek fürdővizét pedig ki-

öntötték a küszöb kövére s lefolyatták az utcára. Mikor Falcót templomba vitték, keresztelő-

anyjának jobbkarjára rakták s a szomszédok ellátogatván a gyermek anyjának látására,

bókoltak a bölcsőjében szunnyadó legényke előtt.

Nagyobb, erősebb is volt Falco, mint az újszülöttek lenni szoktak. Már egy hónapos korában

bozontos haja volt s alig múlt egy hetes, kinőtt az első foga. Ha anyja a keblére vonta, oly

mohón viselkedett, hogy az elmosolyodott s így suttogott: «Azt hiszem, ebből a fiúból hős

lesz».

Anyja mindig nagy tetteket várt Falcótól s ezzel beléje plántálta a gőgöt. Más úgy sem várt

tőle semmit. Még csak olvasni sem tanult meg a leendő hős. Édesanyja próbát tett, fogta a

könyvet, hogy megtanítsa a betűkre. Rámutatott az A-ra, ez a nagy kalap, rámutatott a B-re, ez

a pápaszem, rámutatott a C-re, ez a kígyó. Falco ezt még megértette. Majd anyja így szólt:

«Ha a pápaszemet összerakod a nagykalappal, akkor az Ba». Ezt már nem fogta föl. Fel-

bőszült s anyja felé vágott. A szegény asszony erre békén hagyta. «Belőled ezért mégis híres

ember lesz», mondta.

Gyermekségében, ifjúságában Falco lusta volt és rossz. Mint gyermek nem akart játszani,

mint felnőtt nem akart táncolni. Nem is volt szerelmese. De szívesen eljárt oda, ahol vereke-

désre volt kilátás.

Két öccse volt, akik más rendes emberhez teljesen hasonlók voltak s sokkal több becsülésben

részesültek, mint ő. Falcót bántotta, hogy testvéreit elébe helyezik, de büszkébb volt, semhogy

ezt mutatta volna. Anyja mindenkor az ő pártján volt. Mióta apja meghalt, anyja őt ültette az

asztalfőre s nem tűrte, hogy legkedvesebb fiát kigúnyolják. «Legidősebb fiam ér legtöbbet» -

volt a szavajárása.

Az emberek mindezekre visszaemlékezve, azt erősítgették, hogy Falco nagyon is büszke.

Becsület dolgának fogja tekinteni, hogy a vasútat elpusztítsa.

135

Alig merültek el ebbeli aggodalmukban, Falco életének egy másik eseménye is eszükbe jutott.

Élete harmincadik évéig, mesélték, Falco is úgy élt, mint az Aetna többi szegény lakója.

Hétfőnkint öccseivel kiment a mezőre dolgozni. Tarisznyájában volt egy hétre való kenyere,

levest meg babból, rizsből főzött, mint mások. Boldog volt, mikor szombat este hazatérhetett.

A terített asztalon bor, maccaroni várta s a vetett ágyból dagadó, puha párnák kínálkoztak

feléje.

Egy ilyen szombat estén Falco meg az öccsei éppen hazatérőben voltak. Rendes szokása

szerint Falco kissé elmaradt testvérei mögött, járása ugyanis nehézkes és lassú volt. Két öccse

ahogy benyitott otthonába, látta ám, hogy vacsora nem várja őket, ágyuk vetetlen s az ajtó

küszöbét sűrű porréteg borítja. Kihalt talán a ház? A szoba egyik sötét sarkában, a földön

kuporogva megpillantották anyjukat. Haja csapzottan lógott arcába s ujjával ákom-bákomokat

rajzolt maga elé a földre.

- Mi baj? - kérdezték a fiúk.

Anyjuk föl sem emelve a szemét, mintha csak a földhöz szólna, így válaszolt: - Elszegényed-

tünk, inségben vagyunk.

- Tán a házunkat akarják elvenni? - fakadt ki a két testvér.

- Kenyerünket, becsületünket akarják elvenni.

Aztán elmondta: «Pepa, a leánytestvéretek, mint tudjátok, Gasparo pékmesternél volt szolgá-

latban. Jó szolgálat volt. Signor Gasparo Pepának szokta adni a maradék kenyeret, ő meg

hazahozta nekem. Annyi volt, hogy mindnyájunknak jutott belőle bőven. Örültem, hogy Pepa

ilyen jó helyre került. Öreg napjaimra nem lesz gondom - mondogattam magamban. Most

hétfőn Pepa sírva jött haza. Gasparo asszony kidobta a házból.»

- Mit tett Pepa? - kérdezte Nino, aki Falco után a legidősebb volt.

- Gasparo asszony azzal vádolja Pepát, hogy lopja a kenyeret. Elmentem a péknéhez és

kértem, fogadja vissza Pepámat. «Nem fogadom» mondta. «Az a lány nem becsületes.» Pepa

ajándékba kapta a kenyeret Gasparo úrtól. Kérdezze csak meg tőle - válaszoltam. «Nem

kérdezhetem meg, az uram elutazott, csak jövő hétfőn jön vissza.» Signora, könyörögtem,

olyan szegények vagyunk, fogadja vissza Pepát. «Nem fogadom» hajtogatta. «Elhagynám az

uramat is, ha a maga lányát visszafogadná». Vigyázzon magára szóltam oda neki, ha elveszi a

kenyeremet, én elveszem az életét.

Erre megijedt, bekiáltotta a cselédeit, nekem mennem kellett.

- Már most mit tegyünk? - tünődött Nino. - Keressen Pepa más helyet.

- Nino, - szólt Zia asszony. - Te nem tudod, miket mesélt az a pékné a szomszédoknak az

uráról, meg a mi Pepánkról.

- Az asszonyoknak örökké jár a szája, - dörmögött Nino.

- Ha már Pepának egyéb dolga nincs, főzhetett volna valami kis vacsorát, - szólalt meg most

Turiddo.

- Gasparo asszony azt is pletykázta, hogy az ura csak azért nézte el Pepa tolvajlásait, mert...

- Anyám! - vágott közbe Nino elvörösödve. - Nincs semmi kedvem ahhoz, hogy Pepa miatt

gályára kerüljek.

136

- Jó keresztényt nem emészt el a gálya5 - szólt Zia asszony.

- Nino, - mondta most Turiddo, - be kell mennünk a városba ételt szerezni.

Kacagást hallottak hátuk mögött.

Falco volt.

Nem sokkal utóbb Falco belépett Gasparo asszony üzletébe, hogy kenyeret vásároljon. A

szegény asszony holtra ijedt, mikor Pepa testvérét megpillantotta, de aztán így gondolkodott:

Bizonyára munkából jön. Még nem is járt otthon. «Beppó», - szólt hozzá, mert Falcót ekkor

még nem nevezték Falconak - «jól ütött be a szüret?» Nem is várta, hogy feleletet kapjon.

De Falco beszédesebb kedvében volt, mint máskor s nyomban beszámolt arról, mennyi szőlőt

szállítottak be már a présházba. «Hallotta», szólt váratlanul, «hogy tegnap megölték a

bérlőnket?»

- Igen, igen! Szegény Regio! Hallatlan!

A pékné azt kérdezte, mikép történt a rémtett?

- Salvatore ölte meg. Asszonynak ezt nem is jó hallani.

- Óh, dehogy nem. Ami megtörtént, azt el is lehet mondani.

- Salvatore neki rohant, lássa, signorina, így - Falco elővette a kését s kezét az asszony fejére

helyezte - és keresztül szelte a torkát egyik fülétől a másikig.

Mialatt Falco ezt mondta, úgy is tett, ahogy beszélt. Az asszonynak sikoltani sem volt ideje.

Mester bánt el vele.

Falco ezután gályára került s ott maradt öt esztendeig.

Valahányszor ezt az emberek elmesélték, borzalom fogott el mindenkit. Falco nagyon

vakmerő, mondogatták. A világon semmivel sem lehet úgy ráijeszteni, hogy tervétől elálljon.

Fölmerült egy másik történet emléke is.

A gályarabságból Falcót Augustába szállították, ott ismerkedett meg Biagióval, aki azóta

híven kísérte az életen át. Egy napon Falco, Biagio, meg egy harmadik fogoly mezei munkára

kapott parancsot. A felügyelők egyike kertet akart ültetni háza köré. A három rab szótlanul

ment útjára s ásták a földet, de tekintetük mind gyakrabban összetalálkozott. Kívül voltak a

falakon, szabad hegyeket, mezőket láttak, a távol ködében felismerte szemük az Aetnát is.

- Itt az idő, - súgta Falco Biagio felé.

- Inkább a halál, mint újból a fogság! - szólt Biagio.

Összesúgtak a harmadikkal, hogy legyen segítségükre. Ez nem akart. Büntetésének már

végére járt.

- Akkor megölünk! - mondták neki.

Erre engedelmeskedett.

Börtönőr állott mögöttük, töltött fegyverrel a kezében. A bilincs miatt Falcónak és Biagiónak

mindkét lábukon egyszerre kellett a börtönőrre ugorniok. Megforgatták az ásót fejük fölött s

mielőtt a szegény ember a lövésre csak gondolhatott volna, lecsaptak rá, megkötözték s egy

görönggyel teletömték a száját. Majd szétverték bilincseiket s kiléptek belőle. Aztán tova-

lopództak a földek közt, el a hegyek közé.

5 Szicziliai közmondás, melynek körülbelül az az értelme, hogy jóravaló ember nem kerül börtönbe.

137

Éjnek idején Falco és Biagio megszöktek a magukkal hozott rab mellől. Öreg és gyönge

ember volt ez, menekülésüknek csak útjában állott.

A csendőrök másnap elfogták a magányos bujdosót s agyonlőtték.

Megborzongott mindenki, aki erre gondolt. Falco könyörtelen, ismételgették. Bizonyos, hogy

nem ismer irgalmat a vasút iránt.

A történetek egész raja rémítgette az Aetna népét.

Falco családjának ettől kezdve sokkal különb tiszteletben volt része, mint addig. Nagyhatalmú

dinasztiaként tisztelték őket, nem kellett dolgozniok. Falco ugyanis szerette családja tagjait s

adakozó volt irántuk. De azért nem nézte el gyöngeségeiket, ellenkezőleg, komor szigorú-

sággal uralkodott felettük.

Zia anyó meghalt. Nino megházasodott s az atyai kunyhójában élte napjait. Történt egy

napon, hogy Ninonak pénzre volt szüksége s nem talált más módot, mint hogy elmenjen a

plébánoshoz; nem don Matteohoz, hanem az öreg don Giovannihoz.

- Főtisztelendő úr, - járult Nino a plébános elé, - bátyámnak ötszáz lírára van szüksége.

- Honnan kerítsek én ötszáz lírát? - válaszolt don Giovanni.

- Bátyámnak nagy szüksége van rá.

Az öreg don Giovanni ígéretet tett, hogy megszerzi a pénzt, csak időt engedjen rá Falco. Nino

ebbe sehogyse akart beleegyezni.

- De hisz nem kívánhatod, hogy a tubákos szelencémből vegyek elő ötszáz lírát - fakadt ki az

öreg.

Nino három napi határidőt szabott don Giovanni elé.

- Őrizkedjék attól, főtisztelendő úr, hogy ez idő alatt a bátyámmal találkozzék.

Másnap don Giovanni szamáron Nicolosiba ment, hogy egy követelését behajtsa. Ki mással

találkozott útjában, mint Falcóval és két másik banditával? Don Giovanni leugrott szamaráról

s térdre esett Falco előtt.

- Mit jelent ez, don Giovanni?

- Nincs még együtt az ötszáz líra, Falco, de megszerzem. Légy irgalmas.

Falco kikérdezte a plébánost, az öreg meg elmesélt mindent.

- Főtisztelendő uram, magát be akarták csapni.

A rablóvezér megkérte don Giovannit, térjen vele vissza Diamantéba. A rozoga házikóhoz

érve, don Giovanni félrehúzódott San Pasquale templomának előfalai mögé, Falco pedig

bekiáltott Ninoért. Nino kilépett az egyik erkélyre.

- Hé, Nino, - szólt Falco kacagva, - te pénzt próbáltál a plébános úrtól kicsikarni?

- Már tudod? - szólt Nino. - Éppen el akartam mondani.

Falco hangja most elridegedett.

- Nino, a pap nekem barátom. Azt hihetné, hogy én akartam megzsarolni. Nagyon rosszul

cselekedtél.

Ebben a pillanatban arcához kapta fegyverét s lelőtte Ninot. Miután pedig így tett, odafordult

don Giovannihoz, aki rémületében majd, hogy le nem fordult szamaráról.

- Lássa főtisztelendő úr, Nino zsarolásában nem voltam részes.

138

Húsz év előtt történt ez, amikor még alig öt esztendeje, hogy Falco rabló volt.

- Hogy irgalmazna Falco a vasútunknak, - mondogatták a mesélők, - ha még vérbeli öccsének

sem irgalmazott.

Visszaemlékeztek az emberek egyébre is.

A gyilkosság után vendetta vetette ki hálóját Falcóra. Nino felesége, Catharina, ura holttestét

meglátva, annyira megrémült, hogy féloldalára megbénult s nem tudott többé járni. De

bénultan is odaült a düledező kunyhócska ablakába s puskával az oldalán húsz éven keresztül

leskelődött Falcóra. A hatalmas rabló félt Catharinától. Húsz évig nem mert elmenni

szülőházának kapuja előtt.

Az asszony nem hagyta el őrhelyét. Aki csak betette lábát San Pasquale templomába, a

kunyhó ablakának üvegtáblája mögött ott látta villogni Catharina bosszúvágyó szemeit. Senki

sem tudta, mikor alszik, mikor végzi dolgait. Egy gondolat töltötte be egész lényét, hogy

kivárja férje gyilkosának megjelenését.

Mikor ilyet hall az ember, joggal fogja el a szorongás. Szerencséje van ennek a Falcónak,

mondogatták. Az az asszony, aki életére tör, nem tud a helyéről elmozdulni. Szerencséje van!

Sikerülni fog neki a vasútat is elpusztítani.

A szerencse sohasem pártolt el Falco oldala mellől. A carabiniere-k hajtóvadászatot rendeztek

rá, de nem tudták tőrbe keríteni. Csakhamar jobban féltek a hatóság emberei Falcótól, mint az

tőlük.

Egy fiatal carabiniere-hadnagyról mesélik, hogy egy ízben kísérletet tett Falcó kézrekerí-

tésére. Vadászatot rendezett rá s űzte sűrűségről-sűrűségre. Végre meg volt győződve, hogy

Falcót bezárta az egyik ligetbe. Körös-körül őrök álltak, a hadnagy puskával a kezében be-

hatolt a sűrűbe s bolygott erre-arra, de bármerre is kutatott, Falcót sehol sem találta. Kilépett

hát a fák közül, mikor találkozott egy paraszttal.

- Nem láttad Falco Falconet?

- Láttam, uram. Épp most ment el erre. Meghagyta, hogy köszöntselek.

- Diavolo!

- Látta hadnagy urat a sűrűségben s majdhogy le nem lőtte; még sem tette meg, mert a

hadnagy úr kötelességből hajszolja őt.

- Diavolo! Diavolo!

- De ha hadnagy úr még egyszer megpróbálja...

- Diavolo! Diavolo! Diavolo!

Azt hiszik, visszakerült felénk az a hadnagy? Nyomban áthelyeztette magát olyan vidékre,

ahol nem kellett útonállókra vadásznia.

Az Aetnára kivonuló munkások aggódva ismételgették: Ki véd meg bennünket Falco ellen?

Az ő haragja iszonyú. Még a katonák is rettegnek tőle.

Majd arra gondoltak, hogy Falco Falcone immár öreg ember, aki nem fosztogatja a posta-

kocsikat s nem hurcolja el a földbirtokosokat. Többnyire békén tanyázik a Diamante melletti

kőbányában s ahelyett, hogy pénzt és vagyont rabolna, pénzt és vagyont vesz őrizetébe.

Kommenciót kap a nagybirtokosoktól azért, hogy megvédi javaikat a többi rabló ellen.

Csöndes és nyugalmas azóta az Aetna, Falco nem engedi meg, hogy baja essék azoknak, akik

adójukat megfizetik.

139

De ez nem csillapította a munkások szorongását. Falco jó barátságban van a nagy urakkal,

ennélfogva annál könnyebben elpusztíthatja a vasútat.

Visszaemlékeztek Niccola Galli történetére. Niccola Galli inspektor volt marquis di San

Stefano uradalmában, a déli Aetnán. Egy alkalommal Galli munkásai épp az aratási idő

közepén sztrájkba fogtak. Niccola Galli kétségbeesett. A búza éretten állott, de nem lehetett

learatni. A munkások a világért sem dolgoztak volna, naphosszat a mező szélén heverésztek.

Niccola felült szamarára és elhajtatott Cataniába, hogy urától tanácsot kérjen. Útközben

találkozott két puskás emberrel.

- Hová tartasz, Niccola?

Mielőtt Niccola csak egyet is szólhatott volna, megragadták a szamár kantárját és vissza-

fordították az állatot.

- Ne menj el a marquishoz, Niccola!

- Ne menjek?

- Ne menj. Térj csak szépen haza. Mindhárman visszafordultak. Niccola reszketve ült fel

szamarára. Amint az uradalmi udvarházhoz értek, az egyik ember így szólt: Vezess ki most

bennünket a földekre.

Kimentek a munkásokhoz.

- Dolgozzatok, gyalázatos fickók! A marquis megfizette adóját Falco Falconenak. Másutt

sztrájkolhattok, de itt nem!

Erre aztán olyan szépen learatták a búzát, mint senki másét. Falco a földek egyik szélén állott,

Biagio a másikon. Hamar végeznek ott az aratással, ahol ilyenek az inspektorok.

Visszaemlékezve erre, az emberek félelme nem csökkent. Falco megtartja szavát,

mondogatták. Megteszi, amivel fenyegetődzik.

Egy rablóvezér uralma sem tartott oly soká, mint Falcóé. Minden más, híresebb aetnai hős

vagy elesett, vagy fogságba került. Csak az ő életét és tetteit kísérte hihetetlen szerencse és

nagy ügyesség. Egész családja lassan-lassan Falco köré gyűlt. Sógorai, unokaöccsei mind vele

voltak. A legtöbbje gályára került. Egyik sem törődött azzal, ha fogságban is sínylődik, csak

azon igyekezett, hogy Falco meg legyen vele elégedve.

Az újságokban gyakran esett szó Falco hőstetteiről. Ismeretes, hogy az angolok szívesen

nyomnak egy-egy tízlírás bankót vezetőjük markába, csakhogy Falco kőbányáját láthassák.

Nyilvánvaló az is, hogy a carabinierek nem lőnek Falcóra, lévén ő az utolsó a nevezetes

rablóvezérek közül.

Falco annyira nem fél az elfogatástól, hogy gyakorta elgyalogol Messzinába és Palermóba.

Áthajózott a tengerszoroson s járt Itália földjén. Amikor Guglielmo imperator és Umberto

király Nápolyban voltak, hogy az új páncélos hajót megkereszteljék, Falco is odautazott.

Umberto király és Margherita királynő ezüstlakodalma idején Rómát is felkereste.

Mindezekre remegve gondoltak az emberek. «Falcót szeretik és csodálják», járt szájról-szájra

a munkások közt. Falcót hódolva tiszteli mindenki. Azt teheti, ami neki jól esik.

Mindenki tudta, hogy Falco rendkívüli szépnek találta a királyi pár ezüstlakodalmát. Haza-

térve így szólt: Ha már huszonöt évig éltem az Aetnán, ezüstlakodalmat ülök a Mongibellóval!

Az emberek kacagtak és azt mondták: Falcónak ez a gondolata rendkívül érdekes. Falcónak

sohasem volt kedvese; de a Mongibelló barlangjai, erdői, kráterjai és jégmezői úgy szolgálták,

védelmezték, akár valami asszony. A föld kerekén senkinek sem tartozott Falco annyi hálával,

mint a Mongibellónak.

140

Az emberek tünődtek, mikor üli meg Falco ezüstlakodalmát a Mongibellóval. A felelet az

volt, hogy ezen a tavaszon. Aztán így gondolkodtak a munkások: Mongibelló napján rombolja

szét Falco a vasútunkat.

Tele voltak gonddal és szorongással, utóbb már nem is mertek dolgozni. Minél inkább

közeledett az az idő, amikor Falco megüli a Mongibellóval kötött szövetségének emléknapját,

annál többen hagyták el signor Alfredót. Végezetül már úgyszólván maga járt ki a munkára.

*

Sokan vannak még Diamantéban, akik ismerték a nagy kőbányát künn az Aetnán. Jól tudták,

hogy ezt a helyet kerülniök kell, mert Falco Falcone ott lakik. Ugyancsak óvakodtak attól,

hogy puskájának lőtávolságába kerüljenek.

De nem igen ösmerték azt a nagy szakadékot, a Mongibello oldalában, amelyből rég letűnt

időkben elődeik, a görögök köveket hasogattak. Nem igen látták azokat a gyönyörűen csillogó

falakat és hatalmas sziklákat, amelyek támadásra kész óriási nyilak tömegeként emelkedtek az

ég felé. Azt sem tudták, hogy a kőbánya mélyén, mint valami növényházban, pompás virágok

nyílnak. Az már nem is Szicilia, hanem valósággal India.

A kőbányában a mandarin narancsfa úgy tele volt gyümölccsel, hogy óriási napvirághoz

hasonlított és a rózsák akkorák voltak, mint egy tamburin. A fák között piros és fehér

kaméliák szétszóródó szirmain halomszámra hevert a finom királyfüge s a hajas, bőhusú

barack.

Egy este Falco egyedül ült a kőbányában. Koszorút kötött, kosárszám volt a virág előtte.

Kötőfonala akkora volt, mintegy vastag kötél. Egyik lábát a gombolyagra helyezte, hogy tova

ne guruljon, szemére pedig felrakta pápaszemét, amely le-lecsúszott az öreg rabló kampós

orrán.

Szörnyen szitkozódott, mert ujjait az örökös puska kérgessé, merevvé tette és így nem igen

tudott a virággal bánni. Ujjai úgy ragadták meg a virágot, mint valami vaskapocs. Szitko-

zódott, mert a liliomok, aemonák már a puszta nézésétől is széthullottak.

Bőrnadrágjában, végiggombolt hosszú köntösében úgy ült Falco a virágok közepett, mint

valami szent a névünnepén. Unokaöccse Passafiore és Biagio összeszedték számára az egész

kőbánya leggyönyörűbb virágait. Duskált Falco a liliomban, kaktuszvirágban, rózsában és

pelargoniában. Az öreg dühösen, ordítva beszélt virágaival és bőrsarújával taposta volna szét

őket, ha nem követték volna akaratát. Falco Falconenak sohasem volt virággal dolga. Egész

élete futásában sohasem kötött koszorút kis lány számára és sohasem tört rózsát, hogy gomb-

lyukába tűzze. Még anyja sírjára sem tett koszorút.

A gyönge virágocskák ezért is lázadoztak ellene. Belekapaszkodtak hajába, kalapjába s virág-

levelek kuszálódtak bozontos szakállának szálai közé. Falco meg-megrázta fejét, az arcán

levő forradás tűzvörösen kipirult, ez nála lenni szokott mindig, valahányszor karabinierekkel

állott harcban.

A koszorú mindazonáltal egyre nőtt s fatörzsnyi vastagságban csavarodott Falco lába és teste

köré. Az öreg szitkozódott, mert a koszorú emlékeztette arra a vasbilincsre, amelyet valaha a

bokáján hurcolt. Ha egy-egy tüskével megszúrta az ujját, vagy ha egy csalánlevél megégette,

dühösebben panaszkodott, mint akkor, midőn a gályaőr korbácsa végig suhogott hátán.

Biagio és Passafiore nem mertek a közelébe kerülni; egy barlangba rejtőzve várták, hogy

vezérük elkészüljön. Teli torokkal nevették Falcot, mert olyan szitkok, mint az övéi, még nem

hangzottak a kőbánya falai között azóta, hogy szerencsétlen sorsú hadifoglyok dolgoztak

ottan.

141

Biagio feltekintett a napnyugtában vöröslő nagy Aetna ormára.

- Nézd csak a Mongibellót, - szólt Passafioréhez, - nézd, hogy elpirult. Bizonyára tudja, mit

mível Falco itt alant a kőbányában.

Passafiore így válaszolt:

- A Mongibello nem igen gondol arra, hogy más is övezi valaha ormait, mint hó és hamu.

Biagio hirtelen felhagyott a nevetéssel.

- Nem jól van ez így, Passafiore. Falco nagyon fennhordja a fejét. Azt tartom, a nagy

Mongibello megbolondította az öreget.

A két bandita fürkészve tekintett egymás szemébe.

- Jó volna, ha a hiba csak ez volna, mondta Passafiore.

Aztán mindketten másfelé pillantottak, nem mertek erről a tárgyról többet beszélni. Ugyanaz

a gondolat, ugyanaz a félelem szállta meg mindkettőjüket. Falco a megbolondulás útján van.

Máris vannak őrült pillanatai. Így járnak a nagy rablóhősök; végül nem tudnak betelni nagy-

ságukkal, hirnevükkel s eszüket vesztik.

Passafiore és Biagio látták ezt már régóta. De mindegyik magába rejtette titkát s abban

reménykedett, hogy a másik nem vett észre semmit. Most tűnt csak ki, hogy ismerik egymás

gondolatát. Kezet szorítottak, de nem szóltak egyet sem. Még sok hősi tulajdonság van

Falcóban. Ők ketten, Biagio és Passafiore most csak arra fognak ügyelni, hogy senki se vegye

észre, mennyire nem az már Falco, aki volt.

Falco végre elkészült koszorújával, puskájának csövére függesztette s odalépett két alatt-

valójához. Mindhárman útnak indultak a kőbányából fölfelé; a legközelebbi majorból lovat

szereztek, hogy hamarább az Aetna csúcsára jussanak.

Vágtatva nyargaltak, idejük sem volt a szóváltásra; a majorok mellett elmenet látták, hogy

tánc áll a háztetők lapos tetején. Az apró kunyhókból, melyekben a mezei munkások éjsza-

kázni szoktak, kacagás, csevegés hallatszott. Békés, boldog emberek tanyáztak itt, akik tréfás

kérdésekkel mulattatták egymást s vidám meséket mesélgettek. Falco tovaszáguldott. Ez nem

az ő számára való. Ő komoly ember, híres ember.

Fölfelé vágtattak; a hegy oldalán eleinte mandulafák s kaktuszok közt vitt az útjuk, majd

platánok és piniák közt, végül tölgyek és gesztenyefák erdejében.

Az éjszaka nem volt világos, semmit sem láttak a Mongibello káprázatos szépségeiből. Nem

látták a szőlővel övedzett Monte Rossót, nem látták az Aetna-csúcs körüli bástyatornyokhoz

hasonló kétszáz kráteröblöt, nem látták a gyönyörű virágokkal telehintett erdei tisztásokat.

Casa del Bosco-nál, ahol az út megszakad, leszálltak lovukról. Biagio és Passafiore fogták a

koszorút s lógatva vitték kezükben. Miközben följebb-följebb haladtak, Falco beszédbe

kezdett. Öregsége óta szivesen tartotta szóval környezetét.

Elmondta, hogy az Aetna hasonlít ahhoz a huszonöt esztendőhöz, melyet a hegyen eltöltött.

Hírnevének első éveiben hősi tettekben virágzott ki élete. Ez idő alatt mintha egy végtelen

pergolában6 vitt volna útja, amelyben citrom és szőlő csüng mindenfelé. Ez években hőstettei

oly sűrűn érték egymást, mint a narancsok az Aetna lábán. Magasabbra kerülve, hőstettei

ritkábbakká váltak, de miket véghezvitt, oly hatalmasak voltak, mint tölgy s gesztenyefa az

Aetna lejtőin. Most, hogy hírnevének tetőpontján áll, megveti már a tetteket. Élete sivár, mint

6 Pergola = nyilt szőlőlugas.

142

a hegy csúcsa; megelégszik azzal, hogy a világot lábai alatt lássa. De azért, ha most vágná

bele valamibe fejszéjét, semmi sem állhatná útját akaratának. Most is félelmes, akár a tűz-

okádó hegycsúcs.

Falco beszélve haladt elől, Passafiore és Biagio néma tisztelettel követték. Csak homályos

körvonalakban látták az Aetna mérhetetlen oldalain elterülő városokat, földeket, erdőket.

Falco épp oly hatalmasnak vélte magát, mint a szeme előtt elterülő látvány.

Minél magasabbra jutottak, a vidék annál pusztábbá vált körülöttük. A tátongó hegyszakadé-

kok, a kráterek hömpölygő, kénes füstje, amely túlságosan nehéz volt ahhoz, hogy nyomban a

magasba szálljon, a nyeregben való hintáló rázkódás, a folytonos tompamorajú dörgések, a

patakocskáktól megszakított göröngyös, sikos jégmezők, az évszakhoz nem illő hideg, a

maró, fagyos szél, - mindez fáradságossá, barátságtalanná tette az éjszakai vándorok útját.

Azt mondja Falco, hogy ez hasonlít őhozzá? Milyen akkor az ő lelke mélye? Uralkodik ott

akkora fagy, annyi borzalom, hogy az Aetnához lehessen hasonlítani?

Jégdarabokba botlottak, keresztül törték magukat az ölmagas havon. A hegytető szele majd

feldöntötte őket. Átgázoltak a piszkos jégen, nagy vizeken. És miközben majd megfagytak a

nagy hidegtől, az örökös tűz meg-megrázta lábuk alatt a földet.

Eszükbe jutott, hogy ott alant Lucifer és az elkárhozottak égnek. A két ember megborzadt arra

a gondolatra, hogy Falco a poklok kapujához vezette őket.

Keresztülvergődtek a jégmezőkön s elértek az Aetna csúcsán emelkedő meredek hamusziklá-

hoz. Csuszamlós hamuban, tajtékkőben gázolva jutottak odáig. A szikla közepe táján fogta

Falco a koszorút s intett társainak, hogy maradjanak hátra. A hegy legmagasabb pontját

egyedül kivánta legyőzni.

Most azonban kezdett már világosodni. Amint Falco a hegy csúcsára ért, mögötte épp fölkelt

a nap. A nagy Mongibello s a hegycsúcson álló vén aetnai rabló egyszerre olyan vörös

színben tündöklött, mintha izzó szénből lett volna. Az Aetna árnyéka végighullott egész

Sziciliára s a fönt álló Falco átnyúlva a szigeten, szinte a tengereket érintette.

Falco egy helyben állva körülhordozta tekintetét. Átnézett Itáliába s szinte látta Nápolyt,

Rómát. Pillantása végigröpült a tengeren nyugat felé, a törökök nagy birodalmába s le délnek

a szaracének országa felé.

Szívében érzés kélt, mintha minden a lábai előtt heverne s hódolna nagyságának.

Ekkor letette koszorúját a Mongibello legmagasabb csúcsára.

Visszatért társaihoz, megszorította kezüket. A hamuszikla tövében még fölemelt egy darab

tajtékkövet s zsebrerakta. Emléket vitt magával életének legszebb órájáról. Még sohasem

érezte magát oly nagynak, mint a Mongibello tetején.

Ezen az örömünnepen Falco nem dolgozott. Másnap, - mondta, - szétrombolja a vasútat.

*

Paterno és Aderno közt az út mentén, áll egy magányos, jó nagy ház. Donna Silvia tulajdona,

akinek számos, erős fia van. Bátor legények; egész éven át társatlanul élnek földjükön.

Ma van másodnapja, hogy Falco a Mongibellót megkoszorúzta. Donna Silvia künn ül az

udvaron, rokkája mellett. Magában van, az egész házban ő az egyetlen élő lélek. Most egy

koldusember halkan belopódzik az udvar kis ajtaján.

Hosszú és kampósorrú öreg ember. Felső szájaszéle lecsüngő, a szakálla gondozatlan,

vörösszegélyű szeme bágyadtfényű. Csunyább szemeket gondolni sem lehet, a fehérje szinte

143

sárgába megy át s nézésében van valami kancsal. Alakja magas, szikár, járás közben minden

tagja erősen mozog, az ember azt vélhetné, hogy önmaga elől lopódzik. Donna Silvia nem is

hallja, oly halk a járása.

Az első, amit donna Silvia észrevesz, az a kígyóhoz hasonló vékony árnyék, amely feléje

közeledik.

Az árnyék láttára donna Silvia föltekint. A koldus erre meghajtja magát s egy tányér

maccaroniért könyörög.

- Ott van a tüzön, - mondja donna Silvia. - Telepedj le s várj egy kicsit, majd jól lakhatsz

belőle.

A koldus leül donna Silvia mellé s csakhamar beszédbe ereszkednek. Rövidesen Falco

Falconera kerül a szó.

- Igaz, hogy a maga fiai donna Micaëla vasútján dolgoznak? - kérdi a koldus.

Donna Silvia összeszorítja ajkát s csak bólint a fejével.

- Bátor asszony maga, donna Silvia. Falco tán bosszút is áll ezért a maga családján.

- Hát csak álljon! - mondja donna Silvia. - Én mégsem engedelmeskedem olyan embernek, ki

az apámat megölte. Falco kényszerítette szegényt, hogy szökjék meg augusztai fogságából.

Apámat elfogták s agyonlőtték.

Így szólva, az asszony fölemelkedett székéből s bement a konyhára, hogy kihozza az ételt.

A konyhában állva, az ablakon keresztül látja ám, hogy a koldus ott ül a kőpadon s ide-oda

ingatja testét. Egy pillanatra sem maradt nyugton. Előtte fürgén mozog árnyéka, amely

keskeny és eleven, akár a kígyó. Donna Silviának hirtelen eszébe jut, amit Falco öccsének,

Ninonak özvegyétől, Catherinától hallott.

- Annyi év után hogyan ösmered meg Falcót? - kérdezték Catherinától.

- Nem ismerném meg azt az embert, akinek olyan kígyó árnyéka van? Attól meg nem válhat,

amíg él. Így felelt Catherina.

Donna Silvia szívéhez kap. Falco Falcone ül ott künn az udvaron. Eljött, hogy bosszút álljon,

mert fiai a vasúton dolgoznak. Vajjon a házat fogja-e fölgyújtani, vagy őt fogja megölni?

Miközben donna Silvia tűzre teszi a maccaronit, egész testében reszket.

Falco a kőpadon ültében kezdi únni magát. Valahonnan elébe kerül egy kis kutya, azt

símogatja. Majd zsebébe nyúl kenyérért, de csak egy követ talál; odaveti a kutyának.

A kutya szájába fogja követ s visszaviszi Falco elé. Falco még egyszer messzire dobja, a

kutya utánairamodik, de most már tovaszalad vele.

Falconak egyszerre eszébe jut, hogy ezt a követ tette el emlékül a Mongibello csúcsán. Hogy

visszaszerezze, a kutya után megy. Füttyent neki, a kutya nyomban odasiet hozzá.

- Add ide azt a követ!

A kutya félrefordítja fejét, nem akarja a követ kiadni szájából.

- Add ide azt a követ, bestia!

A kutya összezárja fogait. A kő már nincs is nála.

- Gyere, hadd látom! Hadd látom! - mondja Falco. Leszorítja az eb fejét s szétfeszíteni igyek-

szik száját. A kő bizonyára a torkában van, Falco megpróbálja előkeríteni. A kutya harap;

Falco keze vérzik.

144

Falcót aggódás fogja el. Bemegy donna Silviához.

- Egészséges a kutyája? - kérdi.

- A kutyám? Nincs nekem kutyám. Rég elpusztult.

- De hisz odakünn szaladgál egy.

- Nem tudom, melyiket gondolja - mondja donna Silvia.

Falco nem szól, nem is művel semmi gonoszat donna Silvia ellen. Tovább megy. Fél. Arra

gondol, hogy a kutya veszett lehetett s most ő is megkapja a veszettséget.

*

Egy este donna Micaëla magában ül a zeneteremben. A lámpáját kioltotta s az erkély ajtait

széttárta. Szívesen szokta figyelni esténkint, éjjelenkint az utcák életét. Ilyenkor nem hallat-

szik a kovácsok, köszörűsök, kikiáltók lármája. Zene, ének, nevetés, suttogás és mandolin-

pengés verődik az ember fülébe.

Egyszerre azt látja Micaëla, hogy egy sötét kéz nehezedik az erkély korlátjára. A kezet kar és

fő követi s egy pillanattal később egy emberi test lendül alá az erkélyre. Egész tisztán látja, az

utcai lámpások még égnek. Egy szélesvállú, nagyszakállú, kicsiny ember a titokzatos látogató.

Pásztornak van öltözve, mezei sarút, széleskarimájú kalapot visel s esernyő lóg a hátán.

Mihelyt a talpán áll, lekapja válláról puskáját s kezében tartva belép a szobába.

Micaëla csendesen meghúzódik a helyén, az életnek legcsekélyebb jelét sem árulja el. Nincs

már ideje sem a menekvésre, sem a segítséghívásra. Abban bizakodik, hogy a betörő elviszi

mindazt, amit kíván s elmegy anélkül, hogy észrevenné őt, aki hátul, a szoba legsötétebb

részében ül.

A pásztorruhás ember lábai közé fogja fegyverét s gyújtót gyújt. Micaëla lezárja szemeit. Így

legalább a rabló azt hiheti, hogy alszik.

A rabló meggyújtja a gyújtót s nyomban észreveszi a szoba lakóját. Köhint, hogy fölébressze

álmából. Miután pedig Micaëla nem mozdul, lassan közelébe lopódzik s óvatosan előrenyújtja

egyik ujját, hogy a nő karját megérintse.

- Hozzám ne nyúljon! Hozzám ne nyúljon! - kiált Micaëla. Tovább már nem tud nyugton

maradni. A férfi hátralép.

- Kedves donna Micaëla, én csak föl akartam ébreszteni.

A nő dadog félelmében; a férfi hallja, hogy zokog is.

- Édes signora, édes signora! - ismétli a rabló.

- Gyújtson világot, hadd látom, hol áll maga - szólt Micaëla.

A rabló új gyujtószálat húz végig a skatulyán, leemeli a lámpa védőjét, meg a cilinderét s

felgyújt oly otthonossággal, mint valami komornyik. Aztán újból az ajtóhoz áll, távol

Micaëlától, amennyire csak lehet. Majd hirtelen puskájával együtt kilép az erkélyre.

- Igy. Most már nem kell tőlem félnie, signora.

Micaëla azonban egyre zokog. A férfi így szól:

- Signora, én Passafiore vagyok, Falco unokaöccse. Üzenetet hoztam a signorának Falcótól.

Már nem akarja Diamante vasútját elpusztítani.

- Maga csak azért jött, hogy tréfát űzzön velem - hangzik a válasz.

A férfi majdnem sírva felel: Istenem, bárcsak tréfálhatnék! Bár volna Falco az, aki eddig volt.

145

Elmondja, mint mászta meg Falco a Mongibellót s helyezett koszorút a hegy legmagasabb

ormára. A Mongibellónak ez nem volt inyére, mert íme, most romlásba taszította Falcót.

Egyetlen kis tajtékköve elég volt arra, hogy a félelmes rablóvezért megsemmisítse.

- Vége van már Falcónak - mondta Passafiore. - Jár-kel a kőbányában s mindegyre várja, hogy

kitörjön a betegsége. Egy hete nem evett, nem aludt. Most még nem beteg, de kezének sebe

sehogy sem akar beforrni. Azt hiszi, hogy méreg van a testében. «Nemsokára veszett kutya

lesz belőlem», ezt hajtogatja.

Semmiféle bor, semmiféle étel nem adja vissza kedvét. Nincs öröme abban sem, ha tetteit

dícsérem. «Mire való erről annyit beszélni? Veszett kutyaként végzem be az életemet», így

beszél.

Donna Micaëla merőn tekint Passafiore arcába. «Mit akarsz tőlem? Csak nem gondolod, hogy

én felmegyek a kőbányába, Falco Falconehoz?»

Passafiore lesüti szemét, nem mer válaszolni.

Donna Micaëla elmondja, mennyi bajt, gyötrelmet okozott neki Falco. Munkásait elriasztotta.

Szíve legkedvesebb vágyait meghiúsította.

Passafiore hirtelen térdre borul. Nincs bátorsága egy lépéssel is közeledni a nőhöz, de letérdel

előtte.

Könyörög, értse meg, miről van szó. Hiszen nem tudja, nem sejti, kicsoda Falco. Híres, hatal-

mas ember. Passafiore kicsinykorától kezdve tömérdeket hallott róla. Teljes életében legfőbb

vágya volt, hogy a kőbányában verhessen tanyát s Falcóval élhessen. Valamennyi atyjafia,

egész családja az öreggel tartott. A plébános úr azonban fejébe vette, hogy Passafiorenak nem

szabad rablóvá lennie. Kitaníttatta a szabómesterségre - gondolja el: a szabómesterségre!

Beszélt neki s azt mondogatta, ne menjen a kőbányába! Iszonyú bűn Falco módjára élni.

Passafiore don Matteo kedvéért sok éven át küzdött magával. De végre is nem tudott tovább

ellenállni vágyának, felment a kőbányába. Most alig egy esztendeje él Falco mellett s az

öregnek élete tönkre van téve. Mintha kialudt volna a nap az égen. Szét van rombolva egész

élete.

Passafiore donna Micaëlára emeli szemét. A signora bizonyára megérti s meghallgatja őt.

Emlékezteti donna Micaëlát, hogy asszony létére segítségére volt egy jettatorenak és egy

házasságtörő asszonynak. Miért lenne egy rabló iránt kemény szívvel? San Pasquale Krisztus-

szobrocskája mindent megad neki, amit tőle kér. Passafiore biztosan tudja, hogy a signora

esedezett az isteni gyermekhez, védné meg a vasútat Falco ellen. Kérése teljesedett is; Falco

erejét megtörte a Mongibelló apró tajtékköve. Legyen hát most irgalmas, segítsen rajtuk, hogy

Falco ismét visszanyerhesse egészségét és dicsőségére lehessen az országnak, mint eddig is

volt.

Passafiorenak sikerült donna Micaëlát megindítania. A nő hirtelen megértette, milyen álla-

potban élhet a vén rabló ott fenn a kőbánya homályos barlangjaiban. Szemei előtt látta, amint

Falco ide-oda jár s várja veszettségének kitörését. Arra gondolt, minő büszke volt egykor az

Aetna hőse s minő megtört, megroggyant lehet most. Ennyire senkinek sem szabad szenved-

nie. Ez már túlságosan sok!

- Passafiore, - szólt donna Micaëla - mondd el, mit kívánsz. Megteszem, amit tehetek. Már

nem félek! Egy csöppet sem félek!

- Donna Micaëla, mi kértük Falcót, hogy menjen el a Krisztus-szoborhoz és kérjen tőle

segedelmet, de Falco nem akar hinni a szobor erejében. Egyebet sem tesz, csak szótlanul ül a

helyén s várja a bajt. Ma mégis, mikor újból kértem, hogy látogassa meg a szobrot s imád-

146

kozzék előtte, azt felelte: «Te tudod, ki leskelődik rám abban a rozoga házban, amelyik a

templommal szemben van. Menj el hozzá s kérdezd meg, ad-e nekem szabad útat a temp-

lomig. Ha megadja, akkor hiszek a szoborban s elmondom előtte imádságomat».

- Nos? - kérdé donna Micaëla.

- Jártam az öreg Catherinánál s megkértem, adjon szabad útat Falcónak. «Jól van. Bemehet a

San Pasquale templomába; nem lövök rá». Ezt felelte az öregasszony.

Passafiore még mindig térden állt.

- Volt már Falco a templomban? - kérdi donna Micaëla.

Passafiore valamivel közelebb csúszik. Kezeit kétségbeesve tördeli.

- Donna Micaëla, Falco nagyon beteg. Még mielőtt a kutya megharapta, már nagy beteg volt.

Passafiore küzködik magával, mielőtt a szót kimondaná. Végül is bevallja, hogy bár Falco

még mindig hatalmas, de néha-néha őrültségi rohamai támadnak. Most is nem csupán az öreg

Catherináról beszélt, hanem azt is mondta: «Ha Catherina beenged a templomba s ha donna

Micaëla eljön hozzám, kezét adja s elvezet a templomba, akkor - odatérdelek a szobor elé».

Nem lehetett lebeszélni arról, hogy ön, donna Micaëla, a legelső és legszentebb életű minden

asszonyok között, eljöjjön hozzá. Másképp nem akar barlangjából kimozdulni.

Passafiore befejezvén mondókáját, fejét lehajtva alácsüggeszti, nem mer feltekinteni.

Donna Micaëla azonban most már egy pillanatra sem habozik, lévén a Krisztus-szobrocskáról

szó. Úgy látszik, eszébe sem jut, hogy Falco őrült. Egyet sem szól arról, hogy félne. A

szobrocskájához való bizodalma oly erős, hogy csöndesen, mint egy illedelmes, szófogadó

gyermek, így szól:

- Passafiore, én elkísérlek!

Mintha álomban élne, követi a legényt. Habozás nélkül megy fel vele az Aetnára, habozás

nélkül kúszik végig a kőbánya meredek sziklafalain. Halványan, de gyönyörűen csillogó

szemekkel lép a sziklabarlangba a vén rabló elé s odanyújtja neki kezét. Falco föláll, arca épp

oly kísértetiesen halvány, mint a nőé, s követi Micaëlát. Némán haladnak céljuk felé. Micaëla

egész énje halott, de szellemi hatalom vezeti és irányítja lépteit.

Már másnap valósággal regének tűnik fel donna Micaëla előtt, hogy ő ilyet cselekedett. Meg

van győződve, hogy nem szívének irgalmassága, nem is a felebaráti szeretet bírta rá a

rablóbarlangnak éjidőben való felkeresésére, hanem valami idegen hatalom vezette. Nem volt

öntudatánál.

Mialatt donna Micaëla a rablóbarlangban időzik, az öreg Catherina az ablak mellett ül s várja

Falcót. Az öregasszonyt nem is nagyon kellett kérni, hogy a megtérő rabló kérésébe

beleegyezzék.

- Legyen szabad az útja. Húsz évig vártam rá, de a templomba legyen szabad az útja.

Nemsokára jön is Falco. Donna Micaëla a kezénél fogva vezeti, Biagio és Passafiore utánuk

haladtak. Falco meggörnyedve jár, látszik, hogy már elöregedett s elgyöngült. Egymaga lép a

templomba, a többiek künn maradnak.

Az öreg Catherina tisztán látja férje gyilkosát, de nem mozdul. Mialatt Falco a templomban

van, ő szótlanul ül az ablakban. Nála lakó kis huga azt hiszi, hogy imádságban mond

köszönetét Istennek, amiért bosszúvágyát le tudta küzdeni.

147

Catherina azzal a kéréssel fordul a kis leányhoz, nyissa ki az egyik ablakot. «Látni szeretném,

megvan-e még neki az a kígyós árnyéka» - mondja. Arca szelíd és barátságos. «Ha akarod,

fogd a puskámat.» A leány leteszi a fegyvert az asztal túlsó végére.

Falco most kilép a templomból. A holdfény épp az arcát éri és Catherina látja, mily kevéssé

hasonlít arra a Falcóra, aki az ő emlékezetében élt. A félelmes dac és büszkeség tovatűnt

vonásaiból. Megtörve járó, görnyedt ember lett belőle. Úgyszólván részvéttel telik meg a

szíve iránta.

- A kép megsegít - szól Falco hangosan Passafiorehoz. - Megígérte, hogy megsegít.

A rablók útra készülődnek; Falco azonban oly boldog, hogy mindenekelőtt boldogságáról

akar beszélni társaival.

- Már nem érzek zúgást a fejemben, minden nyugtalanságom, lázam megszűnt. A szobrocska

megsegít.

Biagio és Passafiore kézen fogják vezérüket, hogy magukkal vigyék.

Falco egy-két lépést halad, majd újból megáll. Kiegyenesedik s ugyanebben a pillanatban oly

mozdulatot tesz, hogy kigyószerű, vékony, görbe árnyéka tekerődzve az útra vetődik.

- Teljesen egészséges leszek, teljesen egészséges - ismételgeti.

Társai magukkal vonszolják. De már későn.

Catherina megpillantotta a rabló árnyékát. Nem tud többé uralkodni magán, az asztalhoz kap,

megragadja puskáját és lő. Halálosan megsebesíti Falcót. Eleinte nem akart rálőni; de mikor

szemtől-szembe látta ellenségét, lehetetlen volt útjára engednie. Húsz éven át a bosszú

gondolatából táplálkozott. Falco látása megrabolta önuralmától.

- Catherina, Catherina! - kiált kis húga.

- Csak a templomba kért szabad útat - válaszol az öregasszony. - Nem vissza is.

A vén Biagio rendbe rakja a holttestet s keserű haraggal mormogja:

- Most már teljesen egészséges!

XI.

Győzelem.

Ősi időkben Szicilia földjén lakott Empedocles, a nagy filozófus. A leggyönyörűbb, legtöké-

letesebb emberek egyike volt, oly szép és oly bölcs, hogy emberré vált Istennek tartották.

Birtoka volt az Aetnán s itt egy este ünnepet adott barátai számára. A lakoma alatt páratlan

értékű szavakat mondott, úgyannyira, hogy barátai így ujjongtak feléje:

- Empedocles, te isten vagy!

Éjszaka Empedocles így gondolkodott: «Elérted a legnagyobbat, amit a földön elérhettél. Térj

meg most őseidhez, ne várd be, míg a gyámoltalanság s a gyöngeség rádborul».

Fölsétált az Aetna tetejére s levetette magát az égő kráter mélységébe.

«Ha nem találják meg holttestemet, azt fogják majd mondani, hogy elevenen szálltam az

istenek közé.»

148

Másnap keresték barátai a villában, keresték az egész hegyen. Elkerültek a kráter szájához is s

ott találták Empedocles egyik sarúját. Rögtön világos volt előttük, hogy a tudós a kráterbe

vetette magát, így akarván személyét a halhatatlanok közé soroztatni.

Elérte volna célját, ha egyik sarúját a hegy ki nem dobja magából.

Ez a monda őrizte meg Empedocles nevét a feledéstől, sőt a monda nyomán nem egy olyan

ember is akadt, aki a tudós villája után kutatott. Régiségbúvárok, kincskeresők bújták az

Aetna oldalait. A nagyhírű bölcs villájának ugyanis telve kellett lennie márvány szobrokkal,

bronzművekkel s mozaikokkal.

Donna Micaëla édesapja, Palmeri lovag maga is fejébe vette, hogy nyomára jön a hajdani

villának. Reggelente felült a ponnyjára, Domenicóra s kilovagolt, hogy kutatásokat végezzen.

Kutatók módjára csákányt viselt az övén, az oldalán ásót, a hátán pedig nagy tarisznyát.

Este hazatérvén, Domenicóról mesélgetett leányának. Az évek során, mialatt gazdájával az

Aetnát járta, valóságos régiségbúvár lett a lovacska. Ha Domenico megpillant valami romot,

letér az útról. Kaparja a földet ott, ahol ösztöne szerint ásatni kellene. Megvetően prüszköl s

félrefordítja fejét, ha utánzott régi pénzeket mutatnak neki.

Donna Micaëla mindezt nagy türelemmel, sok érdeklődéssel hallgatta. Meg volt győződve,

hogy ha a villát valóban megtalálnák, a felfedezés dicsősége Domenicot illetné.

Palmeri lovag sohasem kérdezősködött leánya vállalkozása felől. Soha a legcsekélyebb érdek-

lődést sem mutatta a vasút iránt. Mintha nem is tudta volna, hogy építik.

Ez különben nem is volt csodálni való.

Leánya dolgaival sohasem törődött.

Egy napon mindketten épp ebédnél ültek, mikor donna Micaëla egyszerre a vasútra terelte a

beszélgetést.

Elmondta, hogy győzött. Végre valahára győzött.

A lovagnak végig kellett hallgatnia, milyen újságokat hallott Micaëla a nap folyamán. Nem-

csak közönséges vicinális köti majd össze Diamantét Cataniával, amint eleinte gondolták,

hanem pompás, nagyszabású vasút öleli át az egész Aetnát körös-körül.

Falco halálával megszabadult Micaëla a vén aetnai rablótól s most már maga a nép is lelkesen

hiszi, hogy a nagy Mongibello és valamennyi szent Micaëla oldalára állott. Népmozgalom

indult meg a vasút mielőbbi megépítésére. Az Aetna összes városaiban folynak az adako-

zások. Részvénytársaság alakult. Ma jött meg az állami engedély. Holnap teljes komolysággal

megkezdik a munkát.

Donna Micaëla elérzékenykedett. Egy falatot sem tudott lenyelni. Szívét elárasztotta a boldog

öröm s a hála. Nem tudta megállni, hogy be ne számoljon arról a nagy lelkesedésről, mely a

népet hatalmába kerítette. Könnytelt szemekkel emlékezett meg San Pasquale kicsiny

szobráról.

Megható volt látni, mint csillogott fel reménységében a szeme. Mintha azon a szerencsén

kívül, amelyről beszélt, a boldogságnak egész világa várna reá.

Ezen az estén érezte át, hogy a gondviselés mily bölcsen és jóakaratúan rendezett el mindent

számára. Belátta, hogy Gaetano fogsága Istennek volt műve, hogy ezáltal visszavezesse az

ifjút a hit forrásaihoz. A szobrocska csodája révén kell, hogy felszabaduljon lelke a hitet-

lenség hatalma alól, a szobrocska fogja megtéríteni Gaetanót s teszi hivővé, aminő az előtt is

volt. S akkor majd Micaëlát is magáénak mondhatja. Milyen jó is az Isten!

149

Miközben lelkén végighullámzott nagy boldogsága, édesapja hidegen, közönyösen ült mellette.

- Ez nagyon érdekes - volt az öreg úr minden megjegyzése.

- Bizonyára te is ott leszel holnap az alapító ünnepségen?

- Nem tudom. A kutatásaim nagyon lekötnek.

Donna Micaëla meglehetős izgatottsággal morzsolt egy kenyérdarabkát ujjai közt. Most már

kifogyott a türelemből. Megkímélte apját attól, hogy részt vegyen fájdalmában, de örömét, -

örömét meg kell osztania.

Hirtelen szétszakadt az alárendeltség és félelem érzésének az a lánca, amely Palmeri lovag

fogsága óta Micaëla lelkét átfonta.

- Ha olyan sokat jártál az Aetna körül, - jegyezte meg igen szelíden, - bizonyára elkerültél

Gelába is?

A cavaliere a magasba tekintett s keresgélt emlékezetében. «Gela, Gela?»

- Gela kis város, alig száz házzal, a Monte Chiaro déli oldalán, egészen alant a hegy tövében -

folytatta Micaëla a legártatlanabb képpel. - A Simeto és a Monte Chiaro fala közé szorul; a

folyónak egyik karja néha a város utcáin át veszi útját s ilyenkor megesik, hogy lehetetlen

száraz lábbal átmenni a városon. A legutolsó földrengésnél a templom teteje beomlott;

helyrehozni nem tudták, mert Gela teljesen elszegényedett. Igazán nem hallottál Geláról?

Palmeri lovag le nem írható komolysággal válaszolt:

- Kutatásaim fölfelé vezettek a hegyen. Nem gondoltam arra, hogy a nagy filozófus villáját

Gelában keressem.

- Pedig Gela érdekes város - folytatta Micaëla változatlan hangon. - Az ólakat ott nem

ösmerik. A disznók a házak földszintjén tanyáznak, az emberek meg egy lépcsővel magasab-

ban laknak. Tömérdek disznó van Gelában. Jobban szaporodnak, mint az emberek, az

emberek ugyanis majdnem mindig betegek. Állandóan láz uralkodik, a malaria soha meg nem

szűnik. Nyirkos minden, a pincék víz alatt állnak s mocsári gázokkal töltik meg a levegőt.

Gelába nincs bolt, nincs rendőrség, nincs posta, nincs orvos, nincs patika. Hatszáz ember él

ott elvadulva, elfeledve. Sohasem hallottál Geláról?

Fölöttébb csodálkozva nézett apjára.

Palmeri lovag rázta a fejét.

- A nevet bizonyára hallottam...

Donna Micaëla kutató pillantást vetett az öreg úrra, majd hirtelen előre hajolt s apjának

mellényzsebébe nyúlva, elővett onnan egy kicsiny hajlott kést, aminőt a szőlővenyigék

metszésénél szoktak használni.

- Szegény Empedocles - mondta huncutságtól hirtelen felsugárzó arccal. - Azt hisszük, hogy

az istenek közé szálltunk; de az Aetna kiveti egyik sarunkat.

Palmeri lovag, mintha puskalövés érte volna, magába roggyant.

- Micaëla! - mondta védekezve, hasonlóan az olyan emberhez, aki nem tudja, mikép hárítsa el

magáról a támadást.

Micaëla tüstént oly komoly és ártatlan képet vágott, mint előbb.

- Azt mesélték nekem, hogy néhány évvel ezelőtt Gela majdnem tönkrement. A város lakói

ugyanis szőlőművelők s hogy a filloxera elpusztította a szőlőiket, közel voltak az éhhalálhoz.

A földmívelésügyi egyesület akkor amerikai venyigéket küldött nekik, amiket a filloxera nem

150

támad meg. Gela lakói el is ültették, de a venyigék elhaltak. Hogyan is értették volna, mikép

kell az amerikai venyigével bánni? Nos, ekkor jött valaki, aki megtanította őket.

- Micaëla! - hangzott a halk sóhajtás.

Donna Micaëla látta, hogy édesapja már megsemmisült ember; mégis, mintha semmit sem

vett volna észre, folytatta:

- Jött valaki - szólt erős hangsúlyozással - aki új venyigéket hozatott. Kezdte beültetni ezzel

szőlőiket. Az emberek kinevették, azt mondták: ostobaság. De lám, az ő venyigéi megfogam-

zottak, kihajtottak, nem pusztultak el. Megmentette Gelát.

- Nem találom a történetedet érdekesnek, Micaëla - szólt Palmeri lovag, kísérletet téve arra,

hogy leányát félbeszakítsa.

- Pedig van annyira szórakoztató, mint a régiségbúvárlat - volt a nyugodt válasz. - Egyébként

mondok még valamit. Egy napon bementem a szobádba, hogy egy régiségtudománnyal fog-

lalkozó könyvet hozzak ki magamnak. Meglepetve láttam, hogy könyvespolcod filloxeráról,

szőlőmívelésről és borkezelésről szóló könyvekkel van megrakva.

A lovag szétmorzsolt féregként vergődött székében.

- Hallgass, hallgass! - könyörgött halkan.

Az elfojtott huncutság most ismét kivillant Micaëla szeméből.

- Néhanapján megnéztem elküldött leveleidet is. Szerettem volna tudni, kik azok a tudós

férfiak, akikkel levelezésben állsz. Elámultam, hogy a levelek mindig a földmívelésügyi

egyesületek elnökeinek, titkárjainak szóltak.

Palmeri lovag képtelen volt egyetlen szót is kiejteni. Donna Micaëla egyre jobban mulatott

apja szorultságának látásán.

Keményen szemébe nézett az öregnek.

- Én nem hiszem, hogy Domenico beletanult volna a romok fölismerésébe - mondta nyoma-

tékosan. - A gelai maszatos utcai gyerekek játszanak vele napról-napra és zsázsa-zsomborral

etetik. Pompás dolga van Domeniconak Gelában, hogy ne is szóljak arról...

Palmeri lovag fejében hirtelen egy ötlet villant meg.

- Igazság, a vasútad! Mit is meséltél a vasútadról? Holnap tán én is veled mehetnék?

Donna Micaëla nem hallgatott rá. Elővette erszényét s így szólt:

- Van itt egy hamis régi pénzem. Demarata nikkelből. Azért vettem, hogy Domenicónak meg-

mutassam. Bizonyára tüsszögni fog.

- Hallgass már, leányom!

Micaëla elsiklott a békítés eme kísérlete fölött. Most ő volt fölül. Több kellett most ahhoz

szép szavaknál, hogy az öreg úr megbékítse.

- Egyszer kinyitottam tarisznyádat, hogy szemügyre vegyem kiásott régiségeidet. Nem volt

benne egyéb, csak egy száraz, korhadt venyige.

Arca tündöklött a vidámságtól.

- Lányom! Lányom!

- Minek nevezzem ezt? Ez csak nem régiségtudomány? Talán... talán jótékonyság... talán

vezeklés...

151

Palmeri lovag most olyat csapott öklével az asztalra, hogy tányérok, poharak a magasba

szöktek. Ezt már nem bírta ki. A merev, ünnepélyes öreg úr ezt már nem tűrhette.

- Gondold meg, hogy lányom vagy és hallgass!

- A lányod - szepegett Micaëla s vidámsága egyszerre oda lett. - Valóban a lányod vagyok? A

gelai gyerekek legalább Domenicónak kedveskedhetnek, de én...

- Mit akarsz, Micaëla, mit akarsz?

Egymásra tekintettek s szemüket ugyanegy percben belepte a könny.

- Nincs nekem senkim, csak te - sóhajtott a nő.

Palmeri lovag önkénytelenül széttárta karjait. Micaëla tétován emelkedett fel, nem volt biztos

abban, amit látott.

- Előre tudom, mi lesz majd ezután - morgott az öreg. - Egyetlen percem sem lesz.

- Hogy a villának nyomára akadj?

- Gyere ide, te gonosz, hadd ölellek meg. Mióta Cataniából eljöttünk, ma este vetted be a

szívemet.

Micaëla erre átfonta karjával édesapját. Ajkát oly forró, szilaj örömkiáltás hagyta el, hogy a

lovag majdnem megijedt.

152

HARMADIK KÖNYV.

És sok követője leend.

I.

Az oázis és a sivatag.

1874 tavaszán kezdték meg az Aetna vasút építését s 1895 őszén készültek el vele. A tenger-

partról kanyarodott fölfelé, szép nagy ívben haladt a hegy körül s újból a tengerparton siklott

tovább.

Naphosszat jöttek-mentek a vasútak, a Mongibello leigázva hevert s tűrt mindent. Az idege-

nek csodálattól eltelve utaztak át a megszaggatott, fekete lávaföldeken, a mandulafák fehér

erdején s az ősi, komor, szaracén városokon.

- Lám, lám, ilyen föld is van a világon! - mondogatták.

A vasúti kocsikban mindig akadt valaki, aki a diamantei Krisztus-szobor csodáiról tudott

mesélni.

Micsoda idők voltak azok! Minden napra esett egy csoda. Lehetetlen is valamennyit fel-

sorolni. Az emberek Diamantéban oly boldogok voltak, mintha a nap órái táncoló leányok

volnának. Az idő szikrázó aranyhomokkal töltötte meg az óra üvegét.

Ha abban az időben valaki megkérdezte volna, ki uralkodik Diamantéban, azt kapta volna

válaszul: a Krisztus-szobor. Minden az ő akarata szerint történt. Senki sem házasodott, senki

sem rakott pénzt a lutriba, nem épített házat, mielőtt a kicsiny Krisztus-szoborhoz kérdést nem

intézett.

A szobor kedvéért sok késszúrás kiosztatlan maradt, sok régi ellenségeskedés barátságba

olvadt, sok keserű szó elfojtódott.

Meg kellett javulnia mindeneknek, mert nyilvánvaló volt, hogy a szobrocska csak a béke-

szeretőket s az irgalmas szívüeket segíti. Bőséges kézzel csak ezeknek osztogatta az öröm és

gazdagság kegyes adományait.

Ha a világ sora úgy folyna, ahogy kellene, Diamante csakhamar gazdag és hatalmas várossá

lett volna. Ám a világnak a szoborban nem hivő része lerombolta a csodatettek erejét. Bár-

mennyi áldást is szórt a szobor szerteszét, nem használt.

Az adó állandóan emelkedett s magával vitte a gazdagságot. Aztán háború tört ki Afrikában.

Hogyan lehettek volna az emberek boldogok, ha édes fiaiknak, pénzüknek, öszvéreiknek

Afrikába kellett vonulni. A háború odalenn nem folyt szerencsésen, egyik csatavesztés a

másikat követte. Hogyan lehettek volna boldogok, mikor a haza becsülete forgott kockán!

Mióta a vasút elkészült, kezdték észrevenni, hogy Diamante a sivatagbeli oázishoz hasonlít.

Az oázis futóhomoknak, rablók és ragadozó állatok pusztításának van kitéve. Épp így

Diamante. Az egész sivatagra ki kellene az oázisnak terjeszkednie, ha biztonságban akarná

magát érezni. Diamante is hinni kezdte, hogy addig nem lesz szerencséje, míg a Krisztus-

szobrocskát az egész világ tisztelete nem veszi körül.

A dolgok sora azonban az volt, hogy mindaz, amit a város remélt, amire törekedett, vissza-

utasításra talált.

153

Donna Micaëla és vele az egész Diamante sóvárogva vágyott Gaetano után. A vasút elkészül-

tével donna Micaëla Rómába utazott s kérte Gaetano szabadonbocsáttatását; kérését azonban

megtagadták. A király, meg a királyné szívesen segítettek volna rajta, de nem tehették. Tudva-

levő, kicsoda volt akkor a miniszter. Vaskézzel kormányozta Itáliát s nem engedte meg, hogy

a király «annak a sziciliai lázadónak» megkegyelmezzen.

Azt is élénken óhajtották, hogy Diamante Krisztus-szobrocskájának oly tiszteletben legyen

része, aminő megilleti. Donna Micaëla e célból elment a Vatikánba s audienciát kért a pápától.

- Szentséges atyám - könyörgött - engedje meg elmondanom, minő csodálatos dolgok

történtek Diamanteban, az Aetna tövében.

S beszámolva a szobrocska valamennyi csodájáról, arra kérte a pápát, tisztíttassa meg San

Pasquale templomát, szenteltesse föl s állítson papot az isteni kisded tiszteletére.

Donna Micaëlát azonban a Vatikánban épp úgy elutasították, mint a Quirinálban.

- Kedves Micaëla Alagona hercegnő - szólt a szentséges atya - olyan eseményeket, mint

aminőket kegyed most felemlít, az egyház nem mer a csodák közé sorozni. De azért nem kell

kétségbeesnie. Ha Krisztus azt akarja, hogy őt Diamanteban különösen tiszteljék, majd jelét

adja még ennek. Akaratát oly érthetően fogja tudtunkra hozni, hogy tovább nem kételked-

hetünk. Bocsássa meg, édes leányom, egy öreg embernek óvatosnak kell lennie.

Egy harmadik dologban is reménykedett Diamante népe. Várva-várták, hogy végre hírt hall-

janak Gaetanóról. Donna Micaëla el is utazott Comóba, ahol Gaetano fogságban szenvedett.

A legelőkelőbb római uraktól volt ajánlólevele, szentül hitte, hogy módja lesz beszélnie

szerelmesével. A börtönigazgató azonban a börtönorvoshoz utasította.

Ez pedig megtiltotta, hogy Gaetanóval beszéljen.

- A foglyot kívánja látni? - szólt. - Nem engedhetem meg! Kegyed azt mondja, hogy szeretik

egymást s ő azt hiszi, hogy kegyed már halott. Hagyja meg hitében. Ismétlem, hagyja meg

hitében. Az az ember már rég halálra szánta magát, vágyak nem epesztik. Akarja-e, hogy

értesüljön a kegyed életéről és újból megkezdődjék rá nézve a beteljesületlen vágyak kor-

szaka? Hát meg akarja ölni? Bevallom kegyednek, ha Alagonát újból elfogja a világba való

vágyakozás, három hónapig sem tart élete.

Az orvos oly hangon mondta mindezt, hogy Micaëla belátta, le kell mondania Gaetano

látásáról. Mily keserűen csalódott.

Hazaérvén városába, úgy érezte magát, mint aki élénk álmokat élt át s még fölébredése után

sem tud szabadulni álomképeitől. Nem tudta megérteni, hogy reményeiben ennyire csalódott.

Egyre-másra rajtakapta magát, hogy azon gondolkozik: «Miután kiszabadítottam Gaetanót...»

Most már vége annak a szép reménységnek, hogy valaha is kiszabadítsa.

Majd ezt, majd amazt a vállalkozást szerette volna megindítani. Töltést építsen-e a síkon vagy

márványbányát töressen-e az Aetnán? Tépelődött, törte fejét, de semmire sem tudta magát

elhatározni.

Ugyanaz a reménytelenség, amely donna Micaëlát elfogta, elhatalmasodott az egész városon.

Mindaz, ami a Krisztus-szoborban nem hivő emberektől indult ki, pártfogásra talált és sze-

rencsétlenséggel végződött. Magát a boldog hittel fölépített Aetna-vasútat is rosszul vezették.

A hegyi pálya meredek emelkedéseinél folytonos balesetek történtek. A szállítási díjakat

túlságos magasra szabták. Az emberek újból omnibuszt és szekeret kezdtek használni.

154

Donna Micaëla és vele mások arra gondoltak, hogy jó volna a Krisztus-szobrot a világ szeme

elé állítani. Szerették volna körülhordozni s mindenkinek megmutatni, hogy jó egészség,

áldás és öröm csak azokat kíséri, akik békeszeretők, dolgosak és segítségére vannak ember-

társaiknak. Ha az emberek ezt tisztán látnák, bizonyára jó útra térnének.

- A Capitolium tetején kellene állnia a szobornak, hogy onnan kormányozza a világot - így

beszéltek Diamantéban.

- Mostani kormányzóink úgy sem érnek semmit - mondták mások. - Inkább az isteni kisded

vezessen bennünket.

A szent gyermek jóságos és hatalmas. Ha ő irányítaná a dolgokat, a szegények gazdagokká

válnának s bőven maradna még a gazdagoknak is. Az isteni gyermek tudja, ki akar igazságot.

Ha ő uralkodnék, akkor azok, akiket most mások kormányoznak, maguk székelnének a

városházán. Keményélű, hatalmas eke szántaná át a világot s ami most terméketlenül hever a

mélységekben, dús gyümölcsöt hozna.

Mielőtt azonban a megbeszélt tervek valósággá váltak, az 1896. év első márciusi napjaiban hír

jött az aduai csatáról. Az olaszok vereséget szenvedtek, a nemzet viruló fiai ezerszámra

hulltak el s kerültek fogságba.

Néhány nappal utóbb miniszterválság tört ki Rómában. A hatalom polcára került új állam-

férfiú félt a sziciliaiak haragjától és kétségbeesésétől. Hogy kiengesztelje a sziget népét, sza-

badon bocsátott a börtönben sinylődő szocialisták közül néhányat. Útnak engedték azt az öt

embert, aki után a nép leginkább sóvárgott: Da Felicét, Boscót, Verrót, Barbatót és Alagonát.

A jó hír hallatára donna Micaëla boldog próbált lenni. Igyekezett könnyeit elfojtani.

Mindig abban a hitben élt, hogy Gaetano csak azért került tömlöcbe, hogy a Krisztus-

szobrocska rombolhassa le fogsága falait. Isten kegyelme vitte oda Gaetanót, hogy az ifjú meg

tudja hajtani fejét Isten előtt s ki tudja ejteni ajkán: Én uram, én Istenem!

De most nem a szobor szabadította meg. Gaetanó visszatér, mint ugyanaz a pogány, aki

azelőtt volt. Ugyanaz a tátongó mélység választja el kettejüket örökre.

Boldog próbált lenni. Hisz elegendő, ha Gaetano szabad. Az ő női lénye, az ő boldogsága

ehhez képest mit sem jelent.

Rendszerint így végződött minden, amit Diamante remélt, amire törekedett.

A nagy sivatag kegyetlen volt a kis oázis iránt.

II.

Palermóban.

Végre valahára! Éjjeli egy óra!

Akik attól tartanak, hogy elnyomja őket az álom, kiszállnak ágyukból, felöltöznek s lemennek

az utcára.

Akik eddig kávéházban tartózkodtak, az utcai lépések hallatára fölemelkednek helyükről.

Lerázzák magukról a test fáradtságát s kisietnek, elvegyülnek a rohamosan növekvő nép-

tömegben, a lomha idő kezd gyorsabb szárnyakon repülni.

155

Emberek, akik alig ösmerik egymást, meleg szivélyességgel szorítnak kezet. A szíveket

egyforma elragadtatás tölti el. A legkülönösebb emberek vannak együtt: öreg egyetemi

tanárok, előkelő nemesek és finom úri hölgyek, akik egyébkor nem szokták lábbal érinteni az

utca kövét. Mindenki egyformán boldog.

- Istenem, istenem, hogy mégis vissza jön! Hogy újra Palermóé lesz! - száll ajkról ajkra.

A palermói diákok, kik máskor éjnek idején nem hagyják el Quatro Canti-beli szállásukat,

most fáklyákat, szines lámpásokat szereztek. Úgy volt, hogy ezeket csak négy órakor, a várva-

várt vendég érkezésekor gyújtják meg; de már két óra tájban megpróbálja egyik-másik, jól ég-e

a fáklyája. Erre meggyújtja a magáét mindegyik s ev-viva! kiáltásokkal üdvözlik a fényt. Ahol

annyi öröm viharzik, ott lehetetlen sötétben állni.

A fogadókban felébresztik a vendégeket s figyelmeztetik őket, hogy öltözzenek fel.

- Signori, ma éjjel ünnep van Palermóban.

Az idegenek kérdezik, kiért.

- Egy szociálista kedvéért, akit a kormány szabadon bocsátott. Ma érkezik haza gőzhajón

Nápolyból.

- Miféle ember?

- Bosco a neve. A nép nagyon szereti.

Ezen az éjszakán Boscót illeti minden öröm, minden élénkség. A Monte Pelegrino egyik

kecskepásztora apró belliscsokrokat kötözött díszül kecskéinek nyakravalójába. Mivel pedig

száz kecskéje volt, mindegyik nyakravalót viselt... Meg kellett lennie. Kecskéi csak nem vonul-

hattak másnap reggel Palermóba anélkül, hogy a nap tiszteletére fel ne legyenek ékesítve.

A szabónőknek késő éjfélig munka mellett kellett ülniök, hogy a másnapra megrendelt új

ruhákat egytől-egyig elkészíthessék. Csak miután mások ruhájával végzett, gondolhat a kis

szabónő magára. Néhány tollat illeszt kalapjára s ölnyi magas szalagcsokrokat varr rá. Ma

neki is szépnek kell lennie!

Egész házsorokat kezdenek kivilágítani. Itt-ott egy-egy rakétát röpítenek a magasba.

Békajáték sustorog, durrog, pattog, minden utcasarkon.

A hosszú via Vittorio Emanuele virágárusai többször is kifogynak egész készletükből. Egyre

több és több a fehér narancsvirág mindenfelé. Palermót végig belengi az édes narancsillat.

Bosco házának kapuőre egy pillanatra sem nyughatik. Pompás tortákat, toronymagasságú

csokrokat visznek szünet nélkül a lépcsőkön. Halomszámra érkezik az üdvözlő versezet és

távirati jókívánság. Szinte vége sem akar szakadni.

A piazza Bolognán álló bronzcsászárnak, a siralmas, csúf és elkeseredett, sivatagi szent János-

nál is soványabb, nyomorúságosabb V. Károlynak, megfoghatatlan módon egy virágcsokor

került a kezébe. Amint a Quattro Canti közelségében álló diákok erről értesülnek, rendezett

menetben a császár elé vonulnak s dörgő «éljen!»-t kiáltanak az agg despota felé. Egyik

közülök lehozza a csokrot, hogy a népszerű szocialistának átadhassa.

A diákok ezután lehúzódnak a kikötőbe.

Fáklyájuk sokkal előbb kiég, mielőtt odaérnének, de ez mit sem tesz. Jönnek egymást átka-

rolva, hangosan énekelve s közben-közben «Vesszen Crispi!» «Éljen Bosco!» kiáltásokkal

szakítják meg énekük szavát. Majd újra felzeng a dal s újra megszakad; akik nem tudnak

énekelni, átölelik, csókolgatják a dalosokat.

156

Az iparosok s céhek tolongva nyüzsögnek elő a különböző városrészekből, hol az egyes ipar-

ágakat ezer évnél régebb idő óta űzik. Bandástól, zászlóval jönnek a kőmívesek, a mozaik-

munkások, a halászok.

Mikor két-két társaság találkozik, zászlójukkal köszöntik egymást. Itt-ott meg is állnak s

ilyenkor szónoklatok hangzanak föl. Az öt szabadon bocsátott fogolyról beszélnek, az öt

mártírról, akit a kormány végre visszaadott Sziciliának. Az egész népáradat ujjongva kiáltja:

Éljen Bosco! Éljen Da Felice! Éljen Verro! Éljen Barbato! Éljen Alagona!

Ha pedig valaki betelt az utcák lármás tolongásával s lemegy a kikötőbe, csodálkozva kérdi:

Micsoda hely ez? Santissima Madonna, hova kerültem?

Azt várhatta ugyanis, hogy a kikötőt kihaltnak, homályosnak fogja találni.

Palermó kikötőjének valamennyi hajóját, csolnakját társaságok, egyesületek szállták meg.

Szines velencei lámpákkal dúsan teleaggatva, ide-oda ringatóznak a csolnakok s mélyükből

széles rakétanyalábok szállnak az ég felé.

A durva padokra gyönyörű, nehéz posztókat, takarókat terítettek, itt ülnek világos selyemben,

csillogó bársonyban a szép palermói nők.

A kis csolnakok majd rajokban, majd szétszakadozva, magukban siklanak a vizen ide-oda. A

nagy hajók árbóca, kötele sűrűn tele van aggatva lobogókkal, lámpákkal, míg a kis kikötői

gőzösök virágövezte kéményeikkel tűnnek ki.

A víz nyugodt, csak a fény csillámlik, tükröződik, ringatódzik szinén; egyetlen lámpának

világa valóságos fényáradatként verődik vissza, az evezőkről lehulló csöppek folyó arany

színében tündöklenek.

A hatalmas kikötő körül az öröm önkívületében áll száz-százötvenezer ember. Csókolják

egymást, örömkiáltásokba törnek ki, nincs egyéb érzésük, csak a boldogság. Nem is tudják,

mit csináljanak örömükben. Egyesek sírnak.

Tűz, tűz! Ebben fejezik ki gyönyörűségüket. Milyen jó is, hogy tüzet lehet gyújtani! A Monte

Pelegrino csúcsán, épp a kikötő fölött, hirtelen láng csap föl. Tűzoszlopok emelkednek föl a

várost övedző egész sziklaoromzaton. Tűz lobog a Monte Falconén, a San Martinón s az

Ezrek hegyén, melyen egykor Garibaldi átvonult.

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Messze künn a tengeren zúgó zakatolással közeledik a nagy nápolyi gőzös. Hozza Boscót, a

szocialistát.

Ezen az éjszakán Bosco nem tud aludni, elhagyja fülkéjét s a födélzeten jár föl s alá. Feljön

kajütjéből öreg édesanyja is, aki elébe utazott Nápolyba, hogy elsőnek láthassa. Most hozzá-

lép, hogy beszélgetve szórakoztassa. Ám Boscónak nincs kedve a csevegéshez. Arra gondol,

hogy nemsokára otthon lesz. Palermó, Palermó!

Huszonnégy esztendeig ült a börtönben. A gyötrelem s a vágy huszonnégy esztendeje volt ez!

S vajjon használt-e vele csak valakinek is? Ez az amit tudni szeretne. Hasznára volt-e az

elvnek, hogy hű maradt hozzá, sok börtönt szenvedett érte? Vajjon gondolt-e rá Palermó?

Szenvedéseivel nyert-e az ügynek csak egyetlen új hívőt?

Öreg édesanyja összekuporodva ül a kajütlépcsőn s didereg a hideg éjszakában. Őt már meg-

kérdezte Bosco mindezek felől, de szegény öreg nem tud válaszolni. Egyre a kis Francescóról,

meg a kis Lináról beszél, hogy mennyire megnőttek. Sejtelme sincs arról, miért küzdött annyit

a fia.

157

Bosco most odalép anyjához, megfogja csuklóját s odavezetvén a födélzet korlátjához,

megkérdezi: ott messze délen nem lát-e valamit? Az öregnek gyönge szeme végigtekint a

tengeren, de csak az éjszakát, a tenger fekete éjszakáját látja. Nem veszi észre, hogy a

látóhatár fölött fénytenger lebeg.

Bosco újból járni-kelni kezd, az öregasszony pedig letipeg a födélköz alá. Fia nem érzi

szükségét, hogy vele beszélgessen. Anyai szívének öröme bőséges így is, hogy fia oly hosszú

távollét után együtt lesz vele. Huszonnégy évig volt távol, már nem is remélte, hogy viszont-

láthatja. De a király most szabadon bocsátotta. A király jó ember. Hát még ha oly jó lehetne,

aminő szeretne lenni.

Bosco a hajó orrára megy s kérdi a matrózokat, nem látnak-e fénycsíkokat a látóhatár szélén.

- Palermó az - felelnek a hajósok. - Éjnek idején mindig fényes az ég fölötte.

Nem lehet ez olyas, ami őt illetné.

Igyekszik is hozzászoktatni magát ahhoz a gondolathoz, hogy az ő kedvéért nem történt

semmi. Nem kívánhatja, hogy érette minden ember hirtelenében szocialistává legyen.

Kis idő mulva így gondolkodik: «Itt mégis valami szokatlannak kellett történnie».

A matrózok a hajó orrában összegyűlnek.

- Palermó ég - mondogatják.

Valóban lehetséges.

Mivel, hogy oly rettenetesen sokat szenvedett, azért várja Bosco tulajdonképpen, hogy érette

történt légyen valami.

A hajósok most észreveszik a hegytetők tüzét.

Ez még sem lehet égés. Valamelyik szentnek az ünnepét ülik. Kérdezik egymást, melyik

szentnek is van a napja?

Bosco igyekszik elhitetni magával, hogy valóban ilyesmiről van szó. Anyjához fordul, vajjon

ünnepnap van-e Sziciliában? hiszen oly sok ünnepet szoktak megtartani.

A hajó közeledik. A nagy kiterjedésű város hömpölygő zaja elverődik a fedélzetig.

- Egész Palermó énekel, vigad ma éjszaka - szól az egyik matróz.

- Valami nagy afrikai győzelemről hozhatott hírt a távíró - véli a másik.

Egyik sem gondol arra, hogy az ünnep Boscót illeti. Bosco a hajó végébe huzódik, hogy ne

lásson semmit. Nem akarja magát hiú reményekkel áltatni. Egy szegény szocialistát ünne-

pelne egész Palermó?

Aztán jön édesanyja s magával hívja.

- Ne állj itt! Jőjj, nézd Palermót. Királyt várhatnak. Jőjj, nézd a várost!

Bosco elgondolkodik. Nem tartja valószínűnek, hogy valamelyik király épp most látogatná

meg Sziciliát. De azt sem meri hinni, hogy... Hisz senki, még édesanyja sem gondol rá.

A gőzösön levők ajkán hirtelen kiáltás tör ki. Úgy hangzik, mint valami segélykiáltás. Egy

hatalmas kuttert épp a hajó felé kormányoznak s mellette siklatnak el.

Fénnyel, virággal van tele az egész kutter. Födélzetének korlátjait vörös és fehér selyem-

drapériák borítják. Utasai egytől-egyig vörös és fehér szinekbe vannak öltözve. Bosco a

gőzhajó elején áll s kémlelve figyeli, mit hoz a virágos csónak. A szél kifelé fordítja ekkor a

vitorlát, a fehér vászonlapon ez a felírás csillog Bosco felé:

158

- Éljen Bosco!

Az ő neve! Nem valamelyik szentté, nem királyé, nem is győztes hadvezéré. Senki mást nem

illet a csónak hódolata, csak őt. Az ő nevét ünneplik.

A kutterról rakétákat röpítenek az égnek. Egy egész mennysátorra való csillag hull alá. Aztán

egyszerre vége szakad a tűzesőnek.

Bosco beevez a kikötőbe. Ujjongás, lelkesedés, éljenzés, rajongó tisztelet száll feléje minde-

nünnen. Az emberek mondogatják:

- Túl fogja-e élni ezt a nagy örömet?

Bosco fogadja a hódolat megnyilatkozásait, de érzi, hogy mindezt nem érdemelte meg.

Szeretne letérdelni a százötvenezernyi ünneplő tömeg előtt, szeretne bocsánatot kérni tőlük,

hogy ő oly tehetetlen, hogy oly keveset cselekedett értük.

Donna Micaëla véletlenül Palermóban időzött ezen az éjszakán. Eljött a városba, hogy

megindítsa egyik új vállalkozását. Meg kell indítania, ha Diamante javát munkálni akarja.

Vagy a töltésépítést, vagy a márványbánya fúrását szeretné nyélbeütni.

Ő maga is a kikötőben tartózkodik, mint a többiek. Amerre csak megfordul, mindenütt fel-

tünést kelt parancsoló külsejű, komoly alakja, halvány arcának határozott vonásai s könyörgő,

vágyakozó, panaszos tekintete.

A kikötői fogadás alatt donna Micaëla sajátságos harcot vív önmagával. «Ha ez Gaetano

volna», gondolja, «akkor...»

«Ha ezek az emberek diadalittasan elébe tódulnának...»

Rivalg az öröm, akkora öröm, minőt Micaëla még sohasem látott. Az emberek szívében szere-

tet ébred, úgy éreznek egymás iránt, mint a testvérek. Nemcsak azért van ez, mert a szocialista

vezér visszatért, hanem, mert mindnyájan reménykednek, hogy most már jobb napok

virradnak reájuk.

«Ha most ő jönne s az örömnek ez a harsány zúgása venne engem körül», mereng Micaëla.

«akkor...»

Látja, mint vergődik Bosco kocsija a tömegen keresztül. Lépésről-lépésre jut csak előbbre.

Folytonosan hosszú szünetet kell tartania. Több órába telik, míg ki tud kerülni a kikötőből.

«Ha ő volna itt az ünnepelt s én látnám ezt a tenger népet körötte, meg tudnám-e vajjon állni,

hogy karjai közé ne vessem magam? Volna-e erőm?»

*

Mihelyt Micaëla a néptömegen áttöri magát, kocsit fogad, kihajtat Palermóból s a Conca

d’oro síkján áthaladva, felkeresi a norman királyok monreale-i hatalmas dómtemplomát.

Belépvén a templomba, szemtől-szemben áll a legszebb Krisztusképpel, melyet emberi művé-

szet alkotott. A szentély magas falán tündöklő mozaikból kirakva trónol Krisztus s áldásra

nyújtja kezét. Lénye hatalmas, titokzatos és méltósággal teli. Töméntelen azoknak száma,

akik Monrealéba zarándokolnak, hogy vígasztalásban részesüljenek s lássák Krisztus ábrá-

zatát. És megszámlálhatatlanul sokan vannak, kik távoli országokból sóvárognak feléje.

A föld is reszket annak lábai alatt, aki a monreale-i Krisztusképet először látja. A kép szeme

kényszeríti az idegent, hogy térdet hajtson. Az ajkak öntudatlanul dadogják: Isten él!

159

Körös-körül a templom falai gyönyörű mozaik táblákban mutatják be a világ eseményeit.

Mindegyik jelenet csak őhozzá vezet. Mintha azt akarnák mondani: Övé a mult, övé a jelen s

övé a jövő!

Élet és halál titka ezen a főn nyugszik.

Ő a világ sorsát irányító szellem. Sugárzik róla, mely a világot megváltotta: a végtelen

szeretet.

Donna Micaëla imádkozik: Ó, Isten fia, ne szakíts el magadtól. Ne adj embernek hatalmat

arra, hogy tőled elszakíthasson.

III.

Hazatérés.

Van abban valami különös: hazatérni. Útonjáró ember nem is sejti, minő sajátságos érzések-

nek megy elébe.

Ha az utas Reggióból a messzinai öbölbe ér s megpillantja a tengerből fölmerülő Sziciliát,

eleinte, úgyszólván, csalódik. «Ez az egész?» - mondja elképedve. «Hisz ez épp olyan föld,

mint a többi.»

Messzinába partra szállva, még mindig uralkodik rajtunk a lehangoltság érzése. Valaminek

csak kellett történnie, mialatt odavoltunk. Csak nem fogjuk ugyanazt az inséget, ugyanazokat

a rongyokat, nyomorúságot viszontlátni, melyet elutazásunkkor itt hagytunk.

Látjuk, hogy megjött a tavasz. A fügefa tele van friss levéllel, a venyige szinte óránként

arasztokat hajt. Borsó, meg paszuly halomszám, kiterítve hever.

Föltekintünk a város fölötti magaslatokra s látjuk, hogy a sziklapárkányokra tapadó szürke

kaktuszokat vörös virágok lepték el. Apró, világító lángokhoz hasonlóan törnek elő a növény

száraiból. Minden kaktuszt, mintha tűznek lobogása borítana.

De ha virágzik is a kaktusz, azért külseje szürke, poros, pókhálós. Azt szokták mondani, hogy

a kaktusz épp olyan, mint Szicilia. Akárhány tavaszt is ér meg, azért örökre a szegénység

országa marad.

Nem tudjuk megérteni, hogy minden oly csöndes és változatlan. Híre járt, hogy Scylla és

Carybdis ismét úgy zúg, mint a régmult időkben. A girgentumi templom kőóriása állítólag

fölemelte megkötözött tagjait. A Silenus-templom föltámadt sírjaiból. Egész Szicilia föl-

ébredt.

Messzinából a part mentén megy az ember tova s a lehangoltság még mindig fogva tartja

lelkét. Látjuk, hogy a parasztok még mindig faekével törik a földet, lovaik épp oly görhesek,

kihasználtak, elgyötörtek, mint valaha.

Minden a régiben. A napfény valóságos színesőben hullik a földre, pelargonia virágzik az út

szélén, a tenger puha világoskék foltokban ringatódzik s csókolgatja a partot.

Merész csúcsú nagy hegyek emelkednek a partról befelé. A távolból meg-megcsillan az Aetna

hófödte teteje.

Most hirtelen csodálatos változáson esik át az ember lelke. Már nem vagyunk rosszkedvűek,

lepihenünk a bokor tövébe s örülünk a virágzó földeknek, a hegynek, a lágyan hullámzó

tengernek. A föld szépsége visszahódít bennünket, mint elrabolt tulajdonát. Nem tudunk

egyébre gondolni, csak a földre s köveire.

160

A visszatérő végre szülőföldjének, gyermekkori emlékei tanyájának közelébe ér. Minő

istentelen gondolatokkal foglalkozott, amíg távol volt. Nem akarta soha többé viszontlátni ezt

a szegényes helyet, mivel ez volt szenvedéseinek első tanuja. A távolban megpillantja az ősi

hegyi várost; ott áll a kis fészek ártatlanul s hivogatón; nyilvánvaló, hogy semmiben sem érzi

magát hibásnak.

- Jőjj, szeress újra - mondja a város. S a vándor nem tehet egyebet, boldog és hálás, hogy

szülőföldje visszafogadja ölelő szeretetébe.

Aztán halad fölfelé a város kapujához vezető kanyargó úton. Olajfák karcsú árnya esik útjára.

Kedveskednek a jó öreg fák. Fürge mókus kapaszkodik elő egyik kőfal üregéből. A vándor

megáll s figyeli. Tán bizony gyermekkori barátja ez a kis mókus s most jó napot kíván rég

látott pajtásának.

Hirtelen szorongás lepi meg. Szíve hevesen dobog. Eszébe jut, hogy nem tudja, mi vár rá

otthon. Levelet nem írt, levelet nem fogadott el. Mindent elutasított, ami otthonára emlé-

keztethette. Nem remélte, hogy valaha is visszatér s ezt vélte a leghelyesebbnek. Egész eddig

a pillanatig hervadtan, eltompulva élt lelkében a honvágy érzése.

Most egyszerre nem tudja, lesz-e ereje elviselni, ha az otthon hegyein nem talál mindent úgy,

mint régen. Fájna szívének, ha a Monte Chiaro csak egyetlen pálmáját is elvesztette volna, ha

csak egyetlen kő is kioldódott volna a város falából.

Vajjon áll-e még a nagy agave a kőszikla kiugróján? Az agave már nincs ott. Elvirágzott,

kivágták. Széttört az a kőpad is, amely az út fordulóján állott. Szép kis pihenő volt pedig,

nagyon fog szívének hiányozni. Amott, a mandulafa alatt levő tisztáson félszer épült. Nem

fog többé virágzó lóherében, a kedves fa árnyékában heverészni.

Fél minden lépésnél. Mire fog még ébredni?

Tele van a szíve fájdalommal. Érzi, sírva tudna fakadni, ha azt hallaná, hogy csak egyetlen

koldusasszony is meghalt, mialatt ő oda volt.

Nem gondolta, hogy ilyen lesz a hazatérése.

Csak néhány hete került ki a börtönből, az ottani érzéketlenség még fölébe borul. Alig is tudta

elhatározni, érdemes-e hazautazni. Kedvese halott. Félelmes volt elgondolni is, hogy fájdal-

mát a sírból felköltse. Tétován kóborolt erre-arra, nap-nap után pergett le. Végre útra készü-

lődött. Haza kell mennie, szegény jó anyjához.

S most, hogy itthon van, érzi csak igazán, mennyire vágyódott minden kövecske, minden

fűszál után.

*

Ahogy Gaetano a boltba lép, donna Elisának ez az első gondolata:

«Micaëláról kell vele most beszélnem. Tán még nem is tudja, hogy él.»

De aztán percről-percre halogatja szándékát. Nemcsak, mert egy ideig magának szeretné

tartani fiát, hanem, mert tudja, hogy a szerelmi gyötrelem és szenvedés áradata szakadna

Gaetanóra, mihelyt a Micaëla nevet hallaná. Micaëla nem akar felesége lenni Gaetanónak, ezt

százszor is hangoztatta donna Elisa előtt. Csak a fogságából akarta kiszabadítani; de egy

szabadgondolkozónak felesége nem lesz soha.

Egy fél óráig akarja donna Elisa maga mellett tartani Gaetanót, csak egy kurta félóráig.

De még ennyi időt sem adnak neki arra, hogy fia kezét a magáéban tarthassa s ezernyi kedves

kérdését föltegye. Diamante lakói megtudták, hogy Gaetano hazatért. Az egész utca egyszerre

161

megtellik érdeklődőkkel. Donna Elisa elreteszelte az ajtót, jól tudván, hogy egy pillanatra sem

hagynának fiának nyugtot, mihelyt nyomára jöttek. De ez is hiábavaló. Az emberek meg-

veregetik az ablakot, kopogtatnak az ajtón.

- Don Gaetano! - kiáltozzák. - Don Gaetano!

Gaetano mosolyogva lép ki a lépcsőre. A tömegben állók meglengetik kalapjukat s éljen-

kiáltásokban törnek ki. Gaetano lesiet közibük s egyenkint öleli át valamennyit.

De az emberek nem ezt akarják. Lépjen föl Gaetano a lépcsőre s mondjon beszédet. Mesélje

el, minő gyalázatosan bánt vele a kormány, mennyit szenvedett a börtönben.

A népvezér mosolyog s feláll a legfelső lépcsőfokra.

- A fogságomról nem sok a mondanivalóm. Minden délben megvolt a levesem, amit közü-

letek nem mindegyik mondhat el magáról.

A kis Gandolfo meglóbálja sapkáját s így kiált a szónok felé:

- Most már sokkal több szociálista van ám, Diamantéban, mint amikor önt börtönbe vitték,

don Gaetano!

- Hogy is lehetne máskép? - kacag Gaetano. - Valamennyi embernek szociálistává kell lennie.

Vagy tán gonosz és félelmes dolog a szociálizmus? A szociálizmus idill, az édes otthon és

boldog munka idillje, melyet gyermeksége óta minden ember magában hordoz, róla álmodik.

Az egész világnak telve...

Félbeszakítja a mondatot, tekintete a nyári palotára esik. Az erkélyen donna Micaëla áll s

figyeli Gaetanót.

A szónokló férfi egy pillanatig sem véli, hogy képzelődnék vagy kísértetet látna. Nyomban

tisztában van, hogy a nő valósággal, testestől ott áll. De épp ezért... Erőit a fogság annyira

elgyöngítette, hogy nem érzi magát teljesen egészséges embernek.

Rettenetes kínosnak találja, hogy nem áll biztosan a lábán. Kezével a levegőbe kap, az ajtófél-

fába próbál kapaszkodni, de már későn. Lábai felmondják a szolgálatot, teste végigzuhan a

lépcsőn s fejét belevágja az éles kőbe.

Mintha meghalt volna.

Mindenki odafut, beviszik a házba, borbélyt, doktort hoznak, ezerféle orvosságot ajánlanak,

beszélnek, tanácsokat adnak, miképp lehetne segíteni rajta.

Donna Elisa és Pacifica végre az egyik hálószobába viszik. Luca eltávolítja az embereket s

őrnek áll az ajtó elé. Donna Micaëlát, ki a többiekkel szintén a szobába került, elsőnek fogja

kéznél s kivezeti. Neki éppen nem szabad bennmaradnia. Luca maga látta, mint vágódott el

Micaëla láttára Gaetano, mintha ütés érte volna a fején.

Jön a doktor, mindenféleképpen próbálja Gaetanót felébreszteni. Mindhiába. A beteg

valósággal megmerevült. A doktor úgy találja, hogy elestében Gaetano igen veszedelmes

sérülést szenvedett a fején. Nem tudja, sikerülni fog-e életre kelteni.

Az elkábulás maga nem jelentene semmit; de a kőlépcső éles szélétől szenvedett koponya-

sérülés komoly dolog.

A ház belsejében nagy a szorgoskodás. A szegény, kitessékelt emberek künn várnak s fülel-

nek.

162

Egész naphosszat eláldogálnak donna Elisa ajtaja előtt. Ott áll donna Emilia és donna

Concetta is. Sohasem éltek valami különös jó viszonyban, de ma egymás mellett állva

szomorkodnak.

Tömérdek aggódó tekintet fúródik donna Elisa ablakán át a házba. Ott áll egész délután a kis

Gandolfo, aztán a dómlépcső őre, az öreg Assunta, az öreg székfaragó s egyik sem fárad el a

várakozásban. Megrendítő volna, ha Gaetanót épp most ragadná el a halál, amikor visszatért

szeretett népe körébe.

Ott állnak a világtalanok, mintha arra várnának, hogy szemük világát nyerik vissza, ott

mindenféle szegény nép, a Geraci-városrészből épp úgy, mint a Corvajából s lesik a hírt

urukról, az utolsó Alagonáról.

Jót akar az nekik s nagy erő, sok tudás lakik benne. Csak életben maradna...

«Isten levette kezét Sziciliáról» hangzik a panasz. «Romlásba dönti a nép minden barátját.»

Egész délután, egész este, szinte éjfélig ott őgyeleg a tömeg donna Elisa háza előtt. Pont

tizenkét órakor donna Elisa kinyitja boltjának ajtaját s kilép a lépcsőre:

- Jobban van? - hangzik a kérdő kiáltás.

- Nem.

Csönd támad; egy magányos, reszkető hang tör át a levegőn.

- Rosszabbul van?

- Nem; rosszabbul sincs. Állapota egyforma. A doktor ott ül mellette.

Donna Elisa sált borít a fejére, kezébe kézi lámpást kerít s lemegy a lépcsőn az utcára, melyen

sűrű sorban állnak, hevernek az emberek. Alig tud előre jutni.

- Itt van Gandolfo? - kérdi.

- Itt, donna Elisa.

- Jőjj velem, nyisd ki nekem a templomot.

Akik donna Elisát hallják, tüstént megértik, hogy az öregasszony San Pasquale Krisztus-

gyermekét szándékozik fölkeresni s imádkozni óhajt Gaetanóért. Mindnyájan fölkelnek s

nyomába szegődnek.

Donna Elisát ez a részvét megindítja. Szíve megnyílik.

- Mesélek nektek valamit - mondja reszkető hangon. - Álmom volt. Nem is tudom, hogy

történhetett, de ezen a bánatos éjszakán elaludtam. Ültem a betegágy mellett, remegő

aggodalom vett körül s egyszerre csak szemem lezárult. Alig szenderedtem el, megjelent

előttem az isteni kisded, koronával a fején, aranyos cipőben, ahogy San Pasquale oltárán áll.

Így szólt hozzám: «Azt a szegény asszonyt, aki a templomban leborulva imádkozik, add a

fiadnak feleségül. Gaetano akkor meggyógyul». Ezt mondván felébredtem s ahogy szememet

kinyitom, mintha a falon keresztül eltünni láttam volna Isten fiát. Most hát ki kell mennem

oda s megnéznem, van-e ott valaki.

- Halljátok mindnyájan! Megfogadom, akárkit találok San Pasquale templomában, meg-

teszem, amit a szobor parancsol. Nem bánom, még ha a legszegényebb lánya is a környéknek,

feleségül adom a fiamhoz.

163

Ezeket mondván, donna Elisa megindult San Pasquale felé s vele együtt mindazok, akik az

utcán voltak. A szegénysorsú jó emberek izgatott várakozásban siettek tova. Alig tudták

megállani, hogy el ne rohanjanak donna Elisa mellett s előrefutván, meg ne nézzék, van-e

valaki a templomban.

Ej, ha valami cigányleány keresett volna Pasqualenál menedéket az éjszakára! Ki lehetne más

a templomban éjnek idején, mint nyomorult, hajléktalan lélek? Donna Elisa szörnyű fogadal-

mat tett.

Elérnek végre az aetnai kapuhoz s gyorsan haladnak a völgynek lefelé. Isten őrizz, a templom

nyitva áll! Valaki van odabenn!

Donna Elisa kezében reszket a lámpás. Gandolfo át akarja venni tőle, de ő erősen szorítja a

markába.

- Isten nevében! - suttogja s belép a templomajtón.

Mögötte tolong a kiváncsiak tömege, kis híja, hogy halálra nem tapossák egymást az ajtóban;

a feszültség zárva tartja mindenki ajkát. Senki egy szót sem szól. Tekintetük a főoltárra esik.

Van ott valaki? A szobor fölötti mécses bágyadtan szórja szét fényét. Van ott valaki?

Van. A főoltár előtt elmerülve imája mélységében egy asszony térdel. Fejét annyira lehajtja,

hogy nem lehet ráismerni. Most, hogy háta mögött lépteket hall, fölemeli fejét s széttekint.

Donna Micaëla!

Kezdetben megijed; felugrik, menekülésre gondol. Donna Elisa is elrémül. Úgy tekintenek

egymásra, mintha még sohasem találkoztak volna. Majd donna Micaëla nagyon halkan így

szól:

- Donna Elisa, te azért jöttél, hogy érette imádkozzál?

Kissé hátralép, hogy donna Elisának a szobor előtt, az oltár közepén helyet adjon.

Donna Elisának reszket a keze, le kell tennie a lámpáját a földre. Rekedten kérdi:

- Nem volt itt ma kívüled más, Micaëla?

- Nem volt senki.

Donna Elisa a falhoz kap, hogy el ne bukjék. Donna Micaëla észreveszi a veszedelmet, az

öregasszony mellett terem s átkarolja.

- Ülj le, néném.

Odavezeti az oltár lépcsőihez s letérdel melléje.

- Annyira rosszul van Gaetano? Imádkozzunk érte?

- Micaëla - mondja donna Elisa - azt hittem, itt segítségre találok.

- Meglátod, úgy is lesz.

- Az éjszaka álmom volt. Álmomban hozzám lépett a Krisztus-szobrocska s azt mondta, jőjjek

el ide.

- Segített rajtunk máskor is.

- Így szólt hozzám: Azt a szegény asszonyt, akit ott künn, az oltár előtt találsz, add a fiadhoz

feleségül. Fiad akkor meggyógyul.

- Mit beszélsz? Mit mondott?

- Igen. Az, akit itt imában találok, az legyen a sógorasszonyom.

164

- És te ezt meg akartad tenni? Hiszen nem tudhattad, kit találsz itt.

- Útközben fogadalmat tettem - akik követtek, hallották, - hogy akit itt találok, bárki legyen,

átölelem s házamba vezetem. Azt hittem, valami szerencsétlen sorsú nő lesz, akin az Isten

segíteni akar.

- Úgy is van.

- Nagyon elszomorodtam, mikor megtudtam, hogy kívüled más itt nem járt.

Donna Micaëla nem felel; a szoborra tekint. Halkan, aggodalmasan sóhajtja: Így kívánod?

Donna Elisa tovább panaszkodik: «Egész tisztán láttam a szobrot s még sohasem csalódtam

benne. Azt vélem, valami hozomány nélkül való, szegény leányka könyörög itt férjért.

Ilyesmi gyakran megesik. Most mitévő legyek?»

Az öregasszony sóhajtozik, panaszkodik. Nem tud attól a gondolatától szabadulni, hogy

szegény leányra kellett volna akadnia. Donna Micaëlát valami édes ingerültség fogja el.

Megérinti nénje karját s gyöngéden megrázza: «Donna Elisa! Donna Elisa!»

Donna Elisa oda se figyel, csak siránkozik tovább.

- Mitévő legyek? Mitévő legyek?

- Hát add a fiadhoz azt a szegény asszonyt, akit itt találtál, donna Elisa.

Donna Elisa felpillant. Mosolygó, kedves, elragadó arc van előtte. De csak egy pillanatra.

Donna Micaëla donna Elisa fakó, fekete köntösébe rejti arcát.

*

Donna Micaëla és donna Elisa együtt térnek vissza a városba. Az utca kanyargó, úgy, hogy

nem láthatják donna Elisa házát, amíg eléje nem érnek. Mikor végre megpillantják, látják ám,

hogy a bolt ablakai ki vannak világítva. A rózsafüzérek közt négy hatalmas viaszgyertya ég.

A két asszony megszorítja egymás kezét.

- Él! suttogja - egyik a másiknak. - Él!

- Nem szabad elmondanunk neki, mi volt a szobor parancsa - szól donna Micaëla.

A bolt előtt átölelik egymást s mindegyik a maga otthonába tér.

Nem sokkal utóbb Gaetano kilép a bolt lépcsőire. Egy pillanatra megáll s mély lélegzettel

szívja magába a friss éjszakai levegőt. Észreveszi, hogy a szembenlévő sötét palotában

gyertyákat gyújtanak.

Lélegzése meggyorsul s zihálóvá válik. Szinte úgy látszik, fél tovább menni. Majd hirtelen,

olyan emberhez hasonlóan, aki elkerülhetetlen katasztrófának megy elébe, elrohan. A nyári

palota kapuját nyitva találja, két ugrással fenn terem a lépcsőkön s kopogtatás nélkül feltépi a

zeneterem ajtaját.

Donna Micaëla éppen arról gondolkodik, vajjon még ma este, vagy csak holnap jön-e el hozzá

szerelmese. Ekkor a galéria felől lépteket hall. Összerezzen. Mi lesz most? Oly kimondha-

tatlanul vágyódott Gaetano után. Elcsitul-e most minden vágyódása?

Leomlanak-e a falak kettejük között? Lesz-e majd erejük kiönteni egymásnak szívüket?

Szocializmusról fognak-e beszélni vagy szerelemről?

Ahogy az ajtó felpattan, Micaëla az érkező elé próbál menni, de nincs ereje. Reszket egész

testében. Leül s kezével elfödi arcát.

165

Azt várja, hogy Gaetano átöleli, megcsókolja, de a vendég ezt persze nem teszi. Gaetanónak

nem szokása azt cselekedni, amit várnak tőle.

Mihelyt ágyából felkelt s járni tudott, magára kapta ruháját, hogy Micaëlához siessen.

Ujjongva szeretné hirdetni boldogságát, hogy végre felkeresheti a nőt. Hevíti az a vágy, hogy

bár Micaëla is jókedvvel, vidáman fogadná. Ő maga nem akar meghatott lenni. Délelőtt is

azért vesztette el eszméletét; nem tud még sokat elviselni.

Megáll Micaëla mellett, míg az visszanyeri nyugalmát.

- A maga idegzete gyönge.

Ez minden, amit mond.

Lenn az utcán az egész nép, donna Elisa is, meg van győződve, hogy Gaetano nyomban

karjaiba zárta Palmeri lovag leányát s elmondta neki, mennyire szereti. Épp ezért érzi ezt

lehetetlennek Gaetano. Némely ember valóban különös. Már a természetében van, hogy nem

teszi azt, amit tennie kellene.

Gaetano utazásáról kezd mesélni. A szocializmusról egy szót sem szól; gyorsvonatokról,

vasuti igazgatóságról, érdekes utitársakról beszél.

Donna Micaëla reá néz; szemei egyre forróbban könyörögnek. Látszik, hogy Gaetanót a

viszontlátás boldogsággal, vidámsággal tölti el, de hát miért nem mondja el azt, amit monda-

nia kellene.

- Az Aetna-vasúton utazott? - kérdi Micaëla.

- Azon - hangzik a válasz s Gaetano könnyed hangon áttér a vasút szépségeinek, hasznának

dícséretére. Még nem is tudja, hogy a vasút kinek a műve.

Gaetano maga is érzi, hogy barbár módra viselkedik. Miért is nem mondja ki a szót, melyre

Micaëla annyira vágyakozik? De miért ül Micaëla oly alázatosan? Miért mutatja, hogy neki

csak a kezét kellene kinyújtania érte? Gaetano jókedvű, öröme határtalan, hogy a nő köze-

lében lehet, de oly biztos a dolgában, Micaëla annyira megadó... Gaetano gyönyörűségét leli

kínzásában.

Diamante népe még mindig lenn áll az utcán. Valamennyien úgy örülnek, mintha saját

leányuk házasságáról volna szó.

Eddig nyugodtan viselkedtek, hogy Gaetanónak időt adjanak a vallomásra. Most már a dolog

bizonyára megtörtént. Kiáltoznak:

- Éljen Gaetano! Éljen Micaëla!

Micaëla leírhatatlan zavarban emeli föl tekintetét. Gaetano bizonyára meg fogja érteni, hogy ő

mit sem tehet a lenn álló tömeg kitöréséért.

Kilép a galériára s leküldi Luciát, hogy csitítsa el a kiáltozókat.

Micaëla visszatér s ekkor Gaetano felkel székéből. Kezet nyujt, menni készül.

Donna Micaëla kezébe adja a magáét, de nem is tudja, mit cselekszik. Aztán visszahúzza

kezét. «Nem, nem» - suttogja.

Gaetano távozni készül; ki tudja visszatér-e holnap? S nem beszélhetett vele semmit, egy szót

sem mondhatott el neki abból, ami szívét elárasztotta.

Nyilvánvaló, hogy köztük nincs szükség a hétköznapi szerelmeseknél szokásos formákra. Ez

az a férfi, ki neki évek során át erőt adott az élethez. Beszél-e most ő is szerelméről vagy sem,

tulajdonképpen mindegy. Mégis elmondja Gaetanónak, mi volt ő fogságában is reá nézve.

166

Most kell elmondania, épp most. Ha Gaetanóról van szó, az időt ki kell használni. Nem meri

útjára engedni.

- Még nem szabad mennie - mondja. - Valami mondani valóm van.

Széket tol feléje s maga kissé oldalt foglal helyet. A férfi szeme ragyog a boldogságtól, szinte

zavarba ejti Micaëlát.

Micaëla beszélni kezd. Élte titkos, nagy kincseit sorra kitárja. Ismétli azokat a szavakat,

melyekkel Gaetano valaha szólt hozzá, elmondja álmait, melyekkel Gaetano személyét

körülölelte. Semmit sem vesztett el; mindent megőrzött, összegyűjtött. Ez volt szegényes

életének egész gazdagsága.

Eleinte sebesen beszélt, mintha leckét mondana föl. Fél Gaetanótól, nem tudja, kedvére van-e

neki, amit hall. Majd bátorsága támad s szerelmesének arcába néz. Gaetano komoly, de

csöppet sem bosszús. Csöndesen ül s figyel, mintha egyetlen szót sem akarna elveszíteni.

Arcát még az előbb beteges sápadtság öntötte el; most ez egyszerre megváltozik. Tekintete

ragyogó, mintha kinyilatkoztatásokat hallana.

Micaëla beszél, beszél. A férfi arcáról látja, hogy most maga is szép. Ily pillanatban lehetne-e

nem szép? Végre kiöntheti szívét Gaetano előtt. Elmondhatja, mint jött szívébe a szerelem,

mely azóta soha el nem hagyta. Elmondhatja, hogy Gaetano ránézve minden.

A szó gyönge érzéseinek kifejezésére. Megfogja a férfi kezét s megcsókolja.

Gaetano mozdulatlanul tűri. Arcának színe nem válik élénkebbre, de világosabb, átlátszóbb

lesz. Micaëlának eszébe jut Gandolfo, aki egy ízben azt mondta neki, hogy Gaetano arca

fehérségében szinte fénylett.

A férfi nem szakítja meg a nő beszédét. Micaëla beszámol a vasútról, elmeséli a történt

csodákat egytől egyig. Gaetano fel-felemeli pillantását. Szeme ragyogva ég, nem mosolyog

Micaëlán.

A nő magában azt kérdi, mi játszódhatik le Gaetano lelkében. Úgy hallgatja a szót, mintha

nem is volna új előtte, amit hall. Mintha előre tudta volna, amit Micaëla elmond. Vajjon

Gaetano szerelme ugyanaz-e, mint az övé? Magába ölel-e minden nemes érzést? Lelkesítő

ereje volt-e életének? Adott-e lendületet művészetének? Ösztönözte-e arra, hogy szeresse a

szegényeket és elnyomottakat? Erőt vesz-e lelkén most újból, érezteti-e, hogy a maga

lényében egy művész s egy apostol él, hogy reá nézve semmi sem elérhetetlen?

De mivel a férfi még mindig hallgat, Micaëla azt gondolja, hogy Gaetano talán nem is akarja

lekötni magát. Szívét betölti ugyan a szerelem, mégis szabad ember akar maradni. Talán azt

tartja, hogy Micaëla nem is való feleségnek egy szocialista számára.

Micaëla vére hirtelen forrni kezd. Eszébe jut, hogy Gaetano azt vélhetné, hogy ő szerelmet

akar koldulni tőle.

Majdnem mindent elmesélt már, ami Gaetano fogsága alatt történt. Most félbe szakítja

elbeszélését.

- Szerettem önt - mondja - s szeretni is fogom mindig. Hiszem, kívánom, hogy egykor még ön

is be fogja vallani, hogy szeret. A válást ez rám nézve megkönnyítené.

- Megkönnyítené? - szól a férfi.

- Lehetnék-e önnek felesége? - kérdi a nő s hangjában fájdalom reszket. - Nem félek, mint

régebben az ön tanításaitól, nem félek az ön szegényeitől, önnel együtt én is szeretném

megváltoztatni a világot. De én hívő vagyok! Hogy élhetnék önnel, ha hitemben követni nem

167

akar? Vagy tán hitetlenségbe akarná vinni lelkemet? Az én világom akkor kihalna. Célját és

jelentőségét elvesztené előttem minden. Nyomorult, koldus lélek lennék. Ezért kell elválnunk.

- Valóban! - hagyja rá a férfi s Micaëla felé fordul. Szemében a bosszúság kezd csillogni.

- Most menjen - szól halkan Micaëla. - Mindent, amit akartam, elmondtam. Szerettem volna,

ha önnek is lett volna számomra mondanivalója. De talán jobb így. Ne tegyük a válást

nehezebbé, mint aminő.

Gaetano most fél kezével erősen megfogja Micaëla kezét, félkezével a nő fejét vonja magá-

hoz. Így csókolja meg.

Tébolyodottság lett volna azt hinni, hogy létezhetik még a világon valami, ami kettejüket

elszakíthatná.

IV.

Csak erről a világról való.

Mikor felnövekedett, azt mondták róla: «Szent lesz ebből a lányból!»

Margherita Cornado volt a neve. Girgentiben lakott, a délsziciliai bányavidékek eme város-

kájában. Gyermeksége idején édesapja bányájában dolgozott, később örökölt valamicskét s

ekkor felhagyott a bányamunkával.

Cornadóék girgentii házának volt egy szűk, szánalmas, kicsiny tetőterrasza. Keskeny és

meredek lépcső vezetett fel rá s egy alacsony ajtónyíláson kellett keresztülbújnia a fel-

törekvőnek. De megérte a fáradságot. Nemcsak a háztetők tömegét látta az ember, de a friss,

erős levegő duzzadva ömlött a girgentii templomok homlokzata s tornyai felől. És minden

homlokzat, minden torony fényben reszkető, csipkés képe volt a szobrok, loggiák, csillogó

baldachinok együttesének.

A város előtt széles síkság terült el, mely lehajtott a tenger felé. Hegyek félköre övezte a

síkságot. A földek vörös színben kápráztak, a tenger zománcos kék volt, a hegyfalak sárgák.

A tűznek és szineknek pompájában Girgentinek ez a része tündérországhoz hasonlított.

De volt itt sok egyéb látnivaló is. A völgyben ősi templomok romjai rejtőztek. Tört falakra,

sajátságos ódon tornyokra akadt a bolyongó vándor. Valóságos mesevilágban élt az arrajáró.

Serdülő ifjúsága éveiben Margherita Cornado fenn a terraszon töltötte napjainak java részét.

De nem a táj vakító szépségeiben gyönyörködött. Máson járt a gondolata.

Édesapja sokat mesélt neki a kénbányák világáról, melyben mint munkás maga is élt. Mialatt

Margherita a szellős terraszon üldögélt, képzeletében a bánya sötétségét járta s a fekete

tárnákban tapogatódzott tova.

Szakadatlanul arra a nagy nyomorúságra gondolt, mely a bányákban uralkodott s lelke

különösen sokat időzött azon gyermekek körül, kik az ércet a föld színére szállították. «Kis

kocsiknak» nevezték ezeket a fiúkat. Ezt a szót Margherita sehogysem tudta fejéből elűzni.

«Szegény kis kocsik, kis bányakocsik.»

Reggelente megjelentek a bánya lejárójánál s követték a mélybe a munkásokat. Mihelyt

valamelyik munkás elegendő ércet bontott ki, megterhelt egy kosarat, felrakta a kocsira s a

fiúk nekifeszültek a kocsi feltolásának. Útjukban többen is összetalálkoztak s így hosszú

menetet alkottak. S aztán énekelni kezdtek, valami bús nótát, melyben elpanaszolták, hogy

egy útjukkal verejték és szenvedés közt már végeztek, de tizenkilenc még hátra van.

168

Napfényre érve, kiürítették kosarukat s fáradtan vetették le magukat a földre, hogy legalább

egy pillanatra pihenjenek. A legtöbben elvánszorogtak a bánya lejárója mellett levő kénesízű

kúthoz s ittak a bűzös vízből.

Csakhamar újból le kellett menniök. Összegyűltek a leszállónál s közben egyre alább eresz-

kedtek, így kiáltoztak: Uram, irgalmazz nekünk! Uram irgalmazz nekünk!

S a «kis kocsik» dala minden fordulónál panaszosabbra vált. Fel-felszállás alatt sírva sóhaj-

toztak.

Fürödtek a verejtékben, az érccel megrakott kosarak lyukakat törtek vállukon. Utóbb így

énekeltek: «Hétszer kell megtennünk a szörnyű útat. A halál az életnél több nyugalmat ad».

Margherita Cornado egész gyermekkora alatt sokat törődött ezekkel a szerencsétlenekkel. S

épp mivel mindig ezeknek balsorsára gondolt, azt hitték az emberek, hogy benne egy kis szent

rejtődzik.

Nem feledkezett meg róluk akkor sem, mikor idősebb lett. Felnövekedvén, pedig elment

Grottéba, ahol a legtöbb bánya volt s valahányszor a «kis kocsik» a föld szinére kerültek, a

tárnák nyílásánál friss, tiszta vízzel várta őket.

Letörölte arcukról az izzadtságot s bekötözte kisebzett vállukat. Sokat nem tehetett értük,

mégis a «kis kocsiknak» nemsokára úgy tetszett, hogy képtelenek volnának napról-napra

viselni munkájuk terhét, ha Margherita nem üdítené fel őket.

A fiúcskák szerencsétlenségére Margherita nagyon szép volt. Egy napon, mikor épp a fiúk

körül szorgoskodott, az egyik bányamérnök meglátta s nyomban megszerette.

Néhány hét mulva Margherita felhagyott a grottebeli bányák látogatásával. Odahaza ült

Girgentiben s kelengyéjét varrta. Kész dolog volt, hogy felesége lesz a bányamérnöknek. Mint

mondogatták, nagyon jó «parti»-t csinál, rokonságba kerül a város legelőkelőbb családjaival.

Ilyenformán nem gondozhatta bányabeli kis pajtásait.

Az esküvő előtt egy-két nappal felkereste Margheritát keresztanyja, Santuzza, a vén koldus-

asszony s beszélni kívánt vele. Hogy magukban legyenek, felmentek a tetőterraszra.

- Margherita - kezdte az öregasszony - te most olyan örömben, boldogságban élsz, hogy tán

nem is illő beszélned velem, aki szükség és gondok közt tengődöm. A nyomorúságról te már

megfeledkeztél.

Margherita megneheztelt ezért a beszédért.

- Üdvözletet hoztam neked Orestes fiamtól. Rosszul megy neki a dolga s szeretné a te jó-

tanácsodat hallani.

- Nyiltan beszélhetsz velem, Santuzza - szólt a lányka.

- Tudod, hogy Orestes nem dolgozik már a grottei bányákban. Racalmutoban van. Nagyon

rosszul megy a dolga. Nem, mivel a bére csekély, hanem mert a mérnök, az a gazfickó,

kiszívja a szegény ember utolsó csöpp vérét is.

Az öregasszony elmesélte, mennyire meggyötri ez a mérnök munkásait. Rövidebb munkaidőt

számít fel nekik; ha csak egy napot is mulasztanak, pénzbüntetéssel sújtja őket. A bányát nem

tartja jókarban. A beomlások egymást érik. Senki sem biztos életéről, ameddig a föld alatt van.

- Te is tudod, Margherita, volt Orestesnek egy kis fia, derék kis gyerek, nemrég töltötte be a

kilencedik évét. Egy ízben azzal jön a mérnök, hogy ő megveszi Orestestől a fiát s szaporítja

vele a «kis kocsik» számát. Orestes elutasította az ajánlatot. Az ő fiát ne rontsa meg az ilyen

munka.

169

A mérnök erre avval fenyegetődzött, hogy elbocsátja Orestest a munkából.

Santuzza szünetet tartott.

- Nos és aztán? - kérdé Margherita.

- Igen, hát akkor Orestes mégis odaadta fiát a mérnöknek. A kis fiú már másnap verést kapott

gazdájától. Verte a mérnök mindennap. Szegény apróság napról-napra silányabb bőrben volt.

Fájó szívvel látta ezt Orestes s megkérte a mérnököt, kímélje jobban a fiút; ám a mérnök nem

ismert könyörületet. Azt felelte, hogy a gyerek lusta s tovább is csak üldözte. Most aztán a kis

fiú meghalt! Az én unokám meghalt, Margherita!

A lányka egyszerre minden boldogságáról megfeledkezett. Újból a bányamunkásnak volt

leánya, a «kis kocsik» védőangyala, a szegény leányka, aki el-elüldögélt a terraszon s a fekete

bányák inségén siránkozott.

- Minek engeditek élni ezt az embert?

Az öregasszony fürkészve vizsgálta Margherita arcát. Majd lopva egy kést vett elő.

- Ezer kérdéssel küldi ezt neked Orestes.

Margherita Cornado fogta a kést, megcsókolta s egyetlen szó nélkül visszaadta.

Aztán eljött az esküvő előestéje: A vőlegény szülei várták fiukat. Napszállta felé kellett volna

a bányából hazatérni, de nem jött. Éjnek idején kiküldtek utána egy szolgát a bányába, hogy

keresse meg. A szolga Girgentitől nem messze akadt rá. Meggyilkolva feküdt az útszélen.

Kutatni kezdték a gyilkost. Szigorú kihallgatás alá vették az összes bányamunkásokat, ám a

tettesnek nem jöttek nyomára. Tanuja a tettnek nem akadt, a munkások közt egyik sem árulta

el társát.

Ekkor előállt Margherita Cornado s följelentette keresztanyjának, Santuzzának fiát, Orestest,

aki a gyilkosság óta egyáltalán nem tért vissza Racalmutóba.

Följelentette, ámbár mindannak igazságáról meggyőződött, amivel vőlegényét Santuzza

vádolta. Följelentette, ámbár ő maga pecsételte meg vőlegénye sorsát, midőn a kést megcsó-

kolta.

Alig panaszolta be Orestest, már meg is bánta; gyötrő lelkiismeretfurdalások fogták el. Sem

éjjel, sem nappal nem talált nyugtot. Állandó, mardosó rettegés szállta meg szivét, nem volt

pillanata, melyben boldogtalannak ne érezte volna magát.

Pedig az emberek nem ítélték meg Margheritát szigorúan; tudták, hogy szerette a meggyilkol-

tat s úgy vélték, hogy Santuzza viselkedett kíméletlenül. Senki róla megvetőleg nem beszélt,

senki köszöntését meg nem vonta tőle.

De mások kegyessége nem használt Margheritának. A bánat szívében lakott s fájdalmas seb

gyanánt kínozta.

Orestest életfogytiglani gályára ítélték. Santuzza néhány héttel fia elítéltetése után meghalt.

Margherita egyiktől sem kérhetett bocsánatot.

Segítségül hívta a szenteket, de hasztalan. Mintha semmi sem lett volna már a világon, ami

félelmes lelkiismereti kínjaitól meg tudta volna szabadítani.

Ez időtájt Girgenti vidékén időzött páter Gondo, a híres franciscanus-barát. Prédikációkat

tartott, hogy résztvevőket gyűjtsön egy diamantei zarándokútra.

Páter Gondónak nem vette el a kedvét az, hogy a szentatya San Pasquale Krisztus-

szobrocskáját nem ismerte el csodatévőnek. Vándorútjaiban gyakorta találkozott Páter Gondo

170

világtalan énekesekkel, akik tömérdek szépet meséltek a szoborról. Gyönyörű éjszakákon a

páter elüldögélt Elia apó s Tommaso testvérek lábainál s estszürkülettől pirkadásig csak a

szoborról szóló történeteiket hallgatta.

A hatalmas erejű prédikátor most arra törekedett, hogy minden szomorkodót elvezessen a

nagy csodatevőhöz. Figyelmeztette az embereket, hogy a szent időt nem szabad kihaszná-

latlanul hagyniok. «Az isteni kisdedet», mondta, «eddig nem nagyon tisztelték Sziciliában.

Eljött most az idő, amikor itt is állnia kell templomának és tiszteletének».

Páter Gondo, ki noviciatusát Aracoeli kolostorában, a Capitoliumon töltötte, az ott levő

Krisztus szobrocskáról is sokat mesélt a népnek, nemkülönben arról az ezernyi csodáról is,

melyet a szobor véghezvitt. «A jóságos kisded most azt akarja, hogy Sziciliában is általános

tiszteletben legyen része», szónokolt páter Gondo. «Ne vonakodjunk hát tovább, hanem

siessünk hozzá! Oly napokat élünk, melyekben adakozó az ég. Legyünk mi az elsők, akik

megismerjük a szobrocskát. Mint a napkeleti bölcsek és pásztorok, siessünk mi is a szánalmas

barlang jászolában heverő szent gyermekhez.»

Margherita Cornadót ezek hallatára új reménység töltötte el. Ő követte elsőnek páter Gondo

szavát. Csatlakoztak mások is. Negyven zarándok vonult páter Gondóval a hegyeken át,

Diamante felé.

Nagyon szegények, nagyon boldogtalanok voltak valamennyien. Páter Gondo vezetésével

énekelve, imádkozva haladtak útjukon. S alig hogy elindultak, szemük felcsillant, mintha

Betlehem csillaga ragyogna előttük.

- Tudjátok-e, - szólt páter Gondo, - miért nagyobb Isten fia valamennyi szentnél? Mert ő adja

meg léleknek a szentséget, mert ő bocsátja meg a bűnöket, mert ő csöpögteti a lélekben az

Istenben való megnyugvást, mert az ő országa nem a világról való.

Valahányszor a kis csapat elfáradt, páter Gondo a szobor csodáiról szóló történetekkel

élénkítette fel őket. A világtalan énekesek legendái üdítő gyümölcsökké, erősítő borrá változ-

tak. A szegény vándorok oly könnyű léptekkel járták Szicilia sivár hegyi útait, mintha az «ács

fiá»-nak láttára Nazarethbe tartanának.

- Ő leveszi vállunkról terheinket, - buzdította népét páter Gondo. - Mire visszatérünk, szívünk

megszabadul minden gyötrelemtől.

S már a felperzselt, felhevített pusztaságokban, ahol fa nem nyújt pihenést, a víz sótól s kéntől

keserű, érezte Margherita Cornado, hogy csökken szíve fájdalma.

- Az ég királya meggyógyítja sebeimet, - mondogatta.

Egy szép májusi napon a zarándokok végre elérkeztek Diamante hegyének lábához. A

pusztaság itt véget ért. Olajfaligeteket, a természet friss zöld pompáját látták mindenfelé.

Érezték, hogy Isten kegyelmétől beárnyékolt helyen állanak.

Vidáman vágtak neki a kanyargó hegyi útnak s ujjongó, boldog hangon kezdtek bele egy régi

zarándokénekbe.

Még nem értek a hegy derekáig, mikor elébük jöttek Diamante lakói. Amint az ősi zarándok-

ének egyhangú dallama fülükbe verődött, félredobták munkájukat s kisiettek a városból.

Diamante lakói átölelték s megcsókolták a zarándokokat.

Már régóta várták őket, nem is tudták megérteni, miért nem jöttek előbb. Diamante Krisztus-

szobra hatalmas csodatévő s annyira teli könyörülettel, szeretettel, hogy minden embernek

eléje kell járulnia.

171

Ezt hallván, Margherita Cornadónak oly érzése támadt, mintha szívének minden szenvedése

máris begyógyult volna. Diamante lakói megvígasztalták, felbátorították.

- Segít biztosan, megsegít mindenkit - erősítgették. - Még senki sem imádkozott hozzá hiába.

A város kapujánál a zarándokok elváltak. A lakosok szétvitték őket lakásaikba, hogy vándor-

útjuk után felfrissüljenek. Egy óra mulva mindnyájan találkozni fognak a porta Aetnánál s

onnan a szobor elé vonulnak.

Margherita nem tudta megállani, hogy egy teljes órát várjon. Megkérdezte, merre van az út

San Pasquale felé, aztán elindult egymagában, a többiek előtt.

Mikor egy óra mulva páter Gondo és a zarándokok kiértek San Pasquale templomába,

Margherita Cornadót ott találták ülve a főoltár lépcsőjén. Úgy ült csöndesen, mintha észre se

vette volna az érkezőket.

Ahogy páter Gondo a leány közelébe ért, Margherita felszökött helyéből s mintha lesben állott

volna, rárohant a barátra, megragadta torkát s fojtogatni kezdte.

Margherita jónövésű, magas, erős leány volt. Heves küzdelem kelt kettejük között, mígnem

páter Gondónak s néhány zarándoknak sikerült a leányt megfékezni. Oly őrjöngő és szilaj volt

Margherita, hogy meg kellett kötözni.

A zarándokok ünnepélyes menetben jöttek a templomba, ajkukon ének zengett, kezükben égő

gyertyát tartottak. A menet hosszú volt, mert Diamante lakói közül is sokan csatlakoztak a

zarándokokhoz. A legelől haladók a dolgok láttára nyomban félbeszakították az éneklést, de

az utánuk következők semmiről sem tudván, tovább énekeltek. A merénylet híre párról-párra

szállt s ahová eljutott, az ének elnémult. A hang elhalt s amint halk morajba ment át, a

nyugtalanság érzése kelt fel a templom falai között.

Fáradt vándorok megértették, hogy hiába keresték fel a templomot. Fáradságos vándorútjuk

hiábavaló volt, útközben táplált sok szép reménységük elhervadt. A szobrocska nem ad

számukra lelki üdülést.

Maga páter Gondo is elrémült. Ez a csapás kegyetlenebbül sújtotta, mint akárki mást, mert

míg a többiek csak a maguk fájdalmaira gondoltak, ő szívében hordta összes zarándokainak

szenvedését. Hogyan állhatja most a felelősséget azért, hogy annyi reménységet ébresztett?

Egyszerre azonban páter Gondo arcán megjelent vissza-visszatérő, szép s gyermekesen szelíd

mosolya. A szobor bizonyára csak próbára akarta tenni az ő és a többiek hitét. Ha hitükben

nem ingadoztak, segítséget is fognak találni.

Tiszta érces hangján újból belekezdett a zarándok-énekbe s fellépett az oltár elé.

Ám ahogy a szobrocska közelében állott, megint csak megszakította szavát. Állt s tágra

nyitott szemmel nézte a szobrot. Aztán kinyújtotta kezét, leemelte a szobor koronáját s közel

vitte szeméhez.

- Ez az, ez az! - mormogta. A korona kihullott kezéből s végiggurult a kőpadlózaton.

Nyomban tisztában volt páter Gondo azzal, hogy az Aracoeliből kihajított Krisztus-szobor áll

előtte.

Meglepetését nem kiáltotta ki a népnek, hanem szokott szelíd hangján így szólt:

- Barátaim, csodálatos dolgot mondok el nektek.

Mesélt nekik az angol úrnőről, aki el próbálta lopni Aracoeli Krisztus-szobrát. Elmondta, mint

nevezték el a hamis szobrot Antikrisztusnak s dobták ki a világ vásárjába.

172

- Az öreg Fra Simonéra gondolok - jegyezte meg páter Gondo. - Ahányszor csak megmutatta

Aracoeli igazi szobrát, mindig hozzátette: Ez a kis kéz csöngetett, ez a kis láb dörömbölt.

- Ha pedig az iránt érdeklődtem Fra Simonénál, ugyan mi lett a másik szobor sorsa, mindig

így válaszolt: «Mi lett volna? Róma kutyái széthurcolták, összetörték».

Ezeket mondván páter Gondo, teljes nyugalommal s megfontoltan lelépett az oltárról s föl-

emelte az előbb leejtett koronát.

«Olvassátok!» - szólt s kézről-kézre adatta a kis ötvösmunkát.

Az emberek a kezükben tartott gyertyával rávilágítottak a koronára. Akik olvasni tudtak,

elolvasták, akik nem tudtak, látták, hogy a koronába fölírás van vésve.

Akinek pedig kezén a korona átment, tüstént kioltotta a gyertyáját.

Az utolsó gyertya kioltása után páter Gondo a köréje gyűlt zarándokokhoz fordult.

- Elhoztalak benneteket ide, hogy megtaláljátok azt, aki békességet ad a léleknek s bevezet

Isten országába. De rossz helyre kerültünk. Ennek nincs módjában teljesíteni óhajtásunkat.

Ennek országa csak erről a világról való. Margherita testvérünk megtébolyodott. Égi jó-

tétemények reményében kereste fel ezt a helyet s értelme elborult, amikor imádsága nem talált

meghallgatásra. Nem is találhatott. Ennek országa csak erről a világról való.

A páter egy pillanatra elnémult. Mindenki feléje szegezte tekintetét, hogy megtudja, mint

gondolkodjék a dologról.

Páter Gondo előbbi nyugodt hangján folytatta:

- Amelyik szobor ilyen felírást hord a koronáján, megszentségtelenítheti-e továbbra is oltárun-

kat?

- Nem, nem! - kiáltották a zarándokok.

Diamante népe szótlan maradt.

Páter Gondo megragadta a szobrot s kinyújtott karokkal végigvitte a templomon az ajtó felé.

De bármily csöndesen, alázatosan is beszélt páter Gondo, szeme szigorúan s lenyügöző erővel

merevült a népre. Egyetlen ember sem akadt a hallgatóságban, akit akaratának ereje meg ne

görnyesztett, meg ne tört volna. Valósággal megbénultak, megnémultak valamennyien,

képtelenek voltak önállóan gondolkodni.

A templomajtóhoz érve, páter Gondo megállt s körültekintett. Még egy végső, békóba verő

tekintetet vetett a népre.

- Adjátok a koronát is! - szólt.

Sietve kezébe adták.

Föltette a koronát a szobor fejére s kilépett a kőbaldachin alá, mely San Pasquale szobra fölé

borult. Aztán néhány zarándoknak egy-két szót súgott fülébe. Ezek elsiettek s rövidesen fával,

rőzsével megrakottan tértek vissza. Lerakták terhüket páter Gondo elé s meggyújtották.

A templomban levők mind páter Gondo mögött tolongtak. Álltak a templom előtti téren,

teljesen megfosztva akaratuktól, elnyomatva. Látták, hogy a szerzetes legkedvesebb, legjósá-

gosabb szobrukat akarja elégetni; még sem álltak ellent szándékának. Maguk sem értették,

miért nem kelnek a szobor védelmére.

Páter Gondo pedig látva a tűz lobogását s érezve, hogy a szobor teljesen a hatalmában van,

még egyszer a nép felé fordult. Szemében villámok cikkáztak.

173

- Szegény gyermekeim! - szólt Diamante népéhez. - Veszedelmes vendégnek adtatok ti

szállást. Hogy is nem fedeztétek fel, kivel van dolgotok?

- Mit tartsak rólatok? - folytatta szigorúan. - Azt emlegetitek, hogy a szobor mindent

megadott, amit csak kértetek tőle. Akkor hát az utóbbi évek alatt Diamantéban senki sem

kérte a bűnök bocsánatát, a lélek békességét.

- Lehetséges ez? Diamante népe ne könyörgött volna másért, csak lutriba való számokért,

szerencsés esztendőkért, mindennapi kenyérért, jó egészségért és pénzért? Csak a földi lét

javaira vágyakoztatok? Nem akadt, aki égi malasztért esedezett volna?

- Valóság ez? Lehetetlen! - mondotta páter Gondo vidáman, mintha váratlan reménység töltöt-

te volna el. - Én tévedek. Diamante népe megérti, hogy nem vethetem addig tűzre a szobrot,

mig kérdéseimet fel nem tettem. Most csak arra vártok, hogy elhallgassak; akkor elő fogtok

állni s tanuságot tesztek a szobor mellett. Jöttök majd sokan és így szóltok: Ez a szobor tett

hivővé! Mások ezt mondják: Neki köszönhetem bűneim bocsánatát. És ismét mások:

Megnyitotta szemeimet, láttam a menny gyönyörűségeit. Elő fogtok lépni, elmondjátok ezt és

én gúny és nevetség tárgya leszek: szükségesnek fogom látni, hogy a szobrot visszavigyem az

oltárra s beismerjem tévedésemet.

Páter Gondo elcsendesült és bátorítva mosolygott a nép felé. Mozgás futott végig a hallga-

tóság tömegén. Többen készeknek látszottak arra, hogy előálljanak s tanuságot tegyenek.

Haladtak néhány lépést, de aztán megállottak.

- Várok - mondta páter Gondo. Tekintete kérve hívta a népet tanuságtételre.

Nem állt elő senki. Az egész nép reszketett aggodalmában, hogy nem lesz, aki tanuságot

tegyen. Nem állt elő senki.

- Szegény gyermekeim, szólt most páter Gondo a mély szomorúság hangján. - Az Antikrisztus

lakozott köztetek s vett hatalmat felettetek. Megfeledkeztetek az égről. Megfeledkeztetek

arról, hogy lelketek van. Ti már csak a földi élettel törődtök. Valamikor pedig azt tartották,

hogy egész Szicilia földjén Diamante népe a legjámborabb. Ma már nincs így. Diamante lakói

a földi lét rabszolgái, sőt talán istentelen szocialisták is, akik pusztán a földet szeretik. Nem is

lehetnek mások. Az Antikrisztus van velük.

Ahogy ily váddal illette páter Gondo a népet, végre felébredt az ellenállás szelleme. Haragos

morgás zúgott végig a hallgatóság sorain.

- Az a szobor szent! - kiáltotta valaki. - Mikor eljött hozzánk, San Pasquale harangjai maguk-

tól szóltak egy egész napig.

- Tán bizony rövidebb ideig kellett volna szólniok, hogy a veszedelemre figyelmeztessen

benneteket? - vetette ellen a szerzetes.

Egyre növekvő hevességgel sújtott vádjaival a népre.

- Bálványimádók vagytok, nem keresztények. Ennek szolgáltok, mert segített rajtatok. De a

szentség szelleméből semmi sincs bennetek.

- Jó és könyörületes volt hozzánk, akár Krisztus, - hangoztatta a nép.

- Hát nem épp ez volt a veszedelem? - kiáltott páter Gondo s haragjának ebben a pillanatában

rettenetesnek látszott. - Krisztus alakját vette föl, hogy megtévesszen benneteket. Csak ezen a

módon eshettetek hálójába. Jótéteményeit és áldását ontotta rátok, hogy tőrbe ejtsen s a világ

szolgájává tegyen mindnyájatokat! Vagy nem így van? Álljon elő egyiktek s állítsa az ellen-

kezőt! Talán bizony hallotta valaki, hogy egy oly ember, aki épp nincs jelen, égi kegyelemért

esedezett a szoborhoz?

174

- A jettatoreról levette a gonoszság erejét, - hangzott egy kiáltás.

- De akinek gonoszsága a jettatorééhez hasonló, nem ettől a szobortól kapja-e erejét? - verte

vissza a támadást dühösen páter Gondo.

Erre többé nem tettek kísérletet a szobor megvédésére. Bármit is mondtak, csak nehezíteni

látszott a dolgot.

Sokan donna Micaëla után néztek, aki szintén jelen volt. A tömeg mélyén állott, mindent

látott és hallott, de mitsem tett a szobor oltalmára.

Mikor ugyanis páter Gondo kijelentette, hogy a szobor az Antikrisztus, elrémült s mikor a

szerzetes bebizonyította, hogy Diamante lakói csak világi javakra vágyakoznak, rémülete csak

növekedett. Nem mert páter Gondo ellen cselekedni.

De mikor a szerzetes azt mondta, hogy mindnyájan az Antikrisztus hatalmába kerültek,

Micaëla lelkében megmozdult valami. «Nem, ez nem lehet», tünődött magában. Nem hiheti,

hogy annyi éven át a gonoszság hatalma uralkodott lelkén. Ez megingatná értelme egyen-

súlyát. Értelme védekezést keresett.

A természetfölöttiekben való hite erre túlfeszített húrhoz hasonlóan szétpattant. Nem tudta

tovább követni.

Gondolatban viharos gyorsasággal vizsgálta meg mindazt, amit természetfölöttiekben átélt.

Ítéletének bírósága elé állította az eseményeket. Történt-e a szoborral csak egyetlen bebizo-

nyított csoda? Némán ismerte be: «Véletlen volt minden!»

Mintha valami kötelék oldódna le lelkéről. Arról, amit maga átélt, a mult idők csodáira tért át.

Minden csak véletlen, lelki ráhatás. A csodák legtöbbje tán csak költészet!

A haragvó szerzetes félelmetes szavai egyre hevesebben verték a népet. Micaëla figyelni

próbált, hogy megszabaduljon gondolataitól. De úgy tetszett neki, hogy amit csak mond páter

Gondo, tiszta eszeveszettség és őrület.

- Mi történt velem, - szorongott Micaëla. - Szabadgondolkodó lettem.

Szemei Gaetanót keresték. Ő is jelen volt, épp a templom lépcsőjén állt, közvetlen a szerzetes

közelében. Tekintete Micaëlán pihent. S ugyanazzal a bizonysággal, mintha a nő mindent

elmondott volna neki, tudta, mi játszódott le annak lelkében. Gaetano arcán nem látszott, hogy

örülne, diadalmaskodna. Mintha szerette volna páter Gondót elhallgattatni, hogy Micaëla

hitének darabjait megmenthesse.

Donna Micaëla gondolatai nem ismertek irgalmat. Kíméletlenül törtek előre s pusztították

lelke ékességeit. A természetfölöttiek egész világa megsemmisült, szétzúzódott Micaëla

szeme előtt. Ajka mindegyre ismételgette: «A természetfölöttiekről nem tudunk semmit, nem

is tudhatunk semmit. A földről az égbe sok követség szállt már, de az égből a földre nem jött

még senki.»

- Hinni akarom Istent, - suttogott Micaëla s összekulcsolta kezeit, mintha ilyképp akarná

fogva tartani utolsó s legdrágább kincsét.

- A ti szemetek, Diamante lakói, gonoszak és rosszak, - szólt páter Gondo. - Isten nem lakozik

bennetek. Az Antikrisztus elűzte őt hajlékotokból.

Donna Micaëla szeme ujból Gaetanót kereste.

- Vajjon meg tudja-e ő adni az élethez való erőt az én kifosztott, nyomorult lényemnek? -

gondolta magában.

175

Gaetano pillantása büszke bizalomban találkozott Micaëla tekintetével. Könyörgő, szép

szeméből kiolvasta, mint fogódzik most remegő lelke őbelé, hogy oltalmat találjon. Pillanatra

sem volt kétsége abban, hogy szerelmesének életét gyönyörűvé, gazdaggá tudná tenni.

Micaëla arra az örvendezésre gondolt, mely Gaetano nyomában mostanság mindenfelé meg-

jelenik. Arra az ujjongó zsivajra gondolt, melyet azon az éjszakán Palermóban tapasztalt.

Tudta, hogy ez az öröm a föld boldogságának új hitéből sarjadt. Megfogta az ő lelkét is ez a

hit, ez az örvendezés.

Remegve törte a kezeit. Be fogja-e tölteni az ő lelkét is az új életnek árja? Nem fogja-e magát

mindig oly nyomorultnak érezni, mint ebben a pillanatban.

Páter Gondo a tűz felé hajolt.

- Még egyszer mondom, ha csak egy ember jön közületek s kijelenti, hogy ez a szobor

föloldotta lelkét, akkor nem égetem el.

Donna Micaëla hirtelen azt érezte, hogy nem szabad megengednie a szobor elpusztítását. Élte

legszebb pillanatának emlékezései ehhez a szoborhoz fűződnek.

- Gandolfo! Gandolfo! - suttogta. Előbb a fiú még oldala mellett volt.

- Itt vagyok, donna Micaëla!

- Ne engedd a szobrot elégetni, Gandolfo!

A szerzetes kétszer-háromszor ismételte felhívását.

Senki sem áll elő a szobor védelmére. De a kis Gandolfo egyre közelebb lopódzott.

Páter Gondo már közvetlenül a tűz mellett tartotta a szobrot.

Gaetano önkénytelenül előrehajolt. Önkénytelenül büszke mosoly futott végig arcán.

Donna Micaëla megértette, hogy Gaetano most egész Diamantét a maga hatalmában látja. A

szerzetes túlbuzgósága úrrá tette Gaetanót a lelkek fölött.

Elrémülve nézett körül Micaëla. Szeme egyik arcról a másikra siklott. Tán ezeknek az

embereknek lelkében is ugyanaz a vihar dúl, mint az övében? Mintha ezt olvasta volna le az

arcokról.

- Te Antikrisztus, - kiáltott páter Gondo keményen, elítélő hangon, - ime, senki sem gondolt

lelkére, míg te itt voltál. Pusztulj!

A kivetett szobrocskát letette páter Gondo a máglyára.

Alig volt azonban a szobor ott egy másodpercig, Gandolfo kiragadta a tűzből.

Magához kapta, feje fölött magasra tartotta és elszaladt.

Páter Gondo zarándokai utána rohantak. A Monte Chiaro lejtőin vad hajsza támadt.

A kis Gandolfo mégis megmentette a szobrot.

Az országúton ugyanis épp akkor gördült tova egy hatalmas, nehéz utazó-kocsi. Gandolfo

sarkában érezvén már az üldözőit, másképp nem tudott magán segíteni, bedobta a szobrot a

kocsiba.

Aztán nyugodtan tűrte, hogy elfogják.

Üldözői a kocsi után szaladtak, de Gandolfo visszatartotta őket.

- Vigyázzatok! A kocsiban egy angol úri nő ül.

176

Signora Favara volt, aki immár betelt Diamantéval s most újból nyakába vette a világot.

Zavartalanul utazott tova. Sziciliában nem merik az angolokat megtámadni, még ha nők is.

V.

Signorelli freskója.

Egy héttel később páter Gondo Rómában volt. Kihallgatásra járult a pápa elé s elmondta, mint

találták meg az Antikrisztust Krisztus alakjában, mint fojtotta ez Diamante népét a világias-

ságba s mint égettette el a szobrot páter Gondo. Beszámolt arról is, hogy nem tudta a népet

Istenhez visszavezetni. Egész Diamante a hitetlenségnek és szocializmusnak esett áldozatul.

Senki sem gondolkodik ott immár a lelkével, senki sem gondol az égre. Páter Gondo meg-

kérdezte, mi történjék ezekkel a szerencsétlen emberekkel.

Az öreg pápa, a legbölcsebb valamennyi élő ember közül, nem örült páter Gondo elbeszé-

lésén, ellenkezőleg mély szomorúság fogta el lelkét.

- Igazságtalanságot cselekedtél, nagy igazságtalanságot - ezek voltak szavai.

Kis ideig gondolataiba merülve ült, majd így folytatta: - Te bizonyára nem láttad még Orvieto

dómtemplomát.

- Nem láttam, szentatyám.

- Menj és nézd meg! - szólt a pápa. - S ha visszatérsz, mondd el nekem, mit láttál.

Páter Gondo engedelmeskedett. Orvietoba vándorolt s szemügyre vette a szent épületet. Két

nappal utóbb ismét a Vatikánban volt.

- Nos, mit láttál Orvietóban? - kérdé a pápa.

Páter Gondo elmondta, hogy a dómtemplom egyik kápolnájában látta Luca signorellinek fres-

kóit, amelyek az «Utolsó nap»-ot ábrázolják. De sem az «Utolsó ítéletet», sem «A halottak

feltámadását» közelebbről nem vette szemügyre, hanem minden figyelmét arra a nagy képre

fordította, melyet a guárdián «Az Antikrisztus csodái»-nak nevezett.

- Mit láttál ezen?

- Láttam, hogy Signorelli épp oly szegény, egyszerű embernek festette az Antikrisztust, mint

aminő Isten fia itt a földön volt. Láttam, hogy Krisztus ruháiba öltöztette s arcát adta neki.

- Mit láttál még? - kérdé a pápa.

- Láttam a freskón, hogy az Antikrisztus egyetlen szavára lerakták kincseiket a gazdagok és

hatalmasok.

Láttam másodszor, hogy egy beteg az Antikrisztus elé járult s az Antikrisztus meggyógyította

őt.

Láttam harmadszor, hogy egy vértanu követte az Antikrisztust s életét áldozta érte.

Láttam a nagy faliképen, hogy az emberek a béke gyönyörű templomába vonultak. A viszály-

kodás szellemét letaszították az égről s a hatalmaskodókat az ég villáma sujtá.

- Ezeket látván, mire gondoltál? - kérdé a pápa.

- Ezeket látván, így gondolkodtam: Ez a Signorelli tébolyodott volt. Azt hitte, hogy az Anti-

krisztus idejében győzelmet aratnak a viszálykodás szellemén s a föld szent lesz, akár a

paradicsom.

177

- Egyebet is láttál?

- Láttam a képen, hogy papokat és szerzeteseket seregestől egy nagy máglyára rakva meg-

égettek.

És végül láttam, hogy ott áll az ördög s az Antikrisztusnak fülébe súgta, kényszerítette, mikép

beszéljen és cselekedjék.

- Mi jutott, ezeket látván, eszedbe?

- Azt mondtam magamban: Ez a Signorelli nem tébolyodott, hanem próféta. Mert valóban az

Antikrisztus Krisztus alakjában jő s a földet paradicsommá teszi. Oly széppé teszi, hogy az

emberek meg fognak feledkezni a mennyről. És ez lesz a legnagyobb kísértés a világra nézve.

- Érted-e most már, - válaszolt a pápa, - hogy nekem nem mondtál újságot azzal, amit

mondtál? Az egyház mindig tudta, hogy az Antikrisztus Krisztus erényeinek fegyverzetében

jő.

- Szentatyám, tudtad azt is, hogy már el is jött Antikrisztus? - kérdé páter Gondo.

- Évek sora óta ülök Szent Péter székén és ne tudtam volna? Népmozgalmakat látok, amelyek

a felebaráti szeretet tüzében hevülnek, de gyűlölik Istent. Látom, hogy emberek vértanuságot

szenvednek a földi boldogság új reménységeért. Látom, hogy új örömöket, új bátorságot

merítenek ebből az igéből: «Nézzetek a földre!», mint ahogy azelőtt attól vártak mindent,

«Nézzetek az égre!» Én tudtam, hogy Signorelli jóslata be fog teljesedni.

Páter Gondo némán lehajtotta fejét.

- Érted-e most, miért követtél el igazságtalanságot?

- Szentséges atyám, világosíts fel bűneimről!

Az agg pápa felemelte tekintetét. Tiszta szeme keresztül látott a dolgokat kísérő véletlenek

fátylán s felismerte, mi rejlik mögötte.

- Páter Gondo - szólt, - tudod-e, ki az a kisded, aki ellen Diamantéban küzdöttél, aki könyö-

rületes és csodatévő volt, akár Krisztus s akit te legyőztél, Antikrisztusnak neveztél. Tudod-e

ki ez?

- Nem tudom, szentatyám.

- Hát tudod-e ki az, aki Signorelli festményein meggyógyította a betegeket, megindította a

bővelkedőket, leterítette a hatalmaskodókat; a földet pedig paradicsommá változtatta s arra

csábította az embereket, hogy az égről megfeledkezzenek? Tudod-e, ki ez?

- Nem tudom, szentatyám.

- Ki volna más, mint az antikrisztianizmus, a szocializmus?

A szerzetes elrémülve pillantott fel.

- Páter Gondo - hangzott a pápa szigorú szava - mikor az a szobor a karodon volt, te el akartad

égetni. Minek? Miért nem voltál szeretetteljes iránta, miért nem vitted inkább a kapitóliumi

Krisztus-szobor mellé, ahonnan származott?

De ilyenek vagytok ti, derék barátok! Karjaitokra vehetnétek ezeket a nagy mozgalmakat,

amíg csecsemőhöz hasonlóan, pólyában vannak, Krisztus lábai elé vezethetnétek s az Anti-

krisztus belátná, hogy ő csak utánzata Krisztusnak s elismerné urát, mesterét. De ti nem így

cselekesztek. Ti az antikrisztianizmust máglyára vetitek, vigyázzatok, nehogy az is máglyára

vessen benneteket.

Páter Gondo térdreborult.

178

- Értem, szentséges atyám. Elmegyek s felkeresem a szobrot.

A pápa méltóságteljesen emelkedett fel helyéről.

- A szobrot ne keresd föl. Hadd járja útját szabadon, az idők végtelen futásában. Mi nem

félünk tőle. Ha majd megtámadja a Capitólium várát, hogy a világ trónusára álljon, akkor

majd elébe megyünk s visszavezetjük Krisztushoz! Kibékítjük a földet az éggel. De ti rosszul

cselekesztek - folytatta szelíden, - amikor gyűlölséggel vagytok iránta. Elfelejtettétek, hogy a

Sybilla a világ megújítói közé sorozta őt. «Fenn a Capitólium tetején imádják a világ újítóját:

vagy Krisztust vagy Antikrisztust».

- Szentséges atyám, ha az Antikrisztus beheggeszti a világ sebeit s az ég ezzel nem szenved

kárt, akkor többé nem gyűlölöm őt.

Az öreg pápa arcán végtelen finom mosoly jelent meg.

- Páter Gondo, engedd meg, hogy egy sziciliai legendát mondjak el neked. Regélik, hogy

mikor az Úr a világot teremtette, egy fönséges pillanatban szerette volna tudni, sok dolga van-e

még hátra. Leküldte Szent Pétert, nézné meg, készen van-e már a világ.

Szent Péter visszatérvén, így szólt:

- Mindnyájan sírnak, zokognak és panaszkodnak.

- Akkor a világ még nincs készen - mondta az Úr s dolgozott tovább.

Három nap mulva újból leküldte Szent Pétert a földre.

- Mindnyájan kacagnak és örvendeznek - szólt Szent Péter, mikor visszatért.

- Akkor a világ még nincs készen - mondta az Úr s dolgozott tovább.

Harmadszor is leküldte az Úr hű szolgáját a földre.

- Vannak, akik sírnak s vannak, akik mosolyognak - számolt be Szent Péter, ahogy visszajött.

- Akkor a világ kész - mondta az Úr.

- Így is lesz mindig - fejezte be beszédjét a pápa. - A szenvedés terhét senki sem veheti le az

emberekről, de aki új bátorságot tud önteni beléjük a bajok, fájdalom s szegénység viselésére,

annak sok megbocsáttatik!

179