A TITKOS KERT

ÍRTA

FRANCIS HODGSON BURNETT

»A KIS LORD«, »SARAH CREW« STB. SZERZŐJE

FORDÍTOTTA

ADORJAN SÁNDOR

BUDAPEST

AZ ATHENAEUM IRODALMI ÉS NYOMDAI

RÉSZVÉNYTÁRSULAT KIADÁSA

A mű elektronikus változatára a Nevezd meg! - Így add tovább! 4.0 Nemzetközi (CC BY-SA 4.0) Creative Commons

licenc feltételei érvényesek. További információk: http://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/deed.hu

Elektronikus változat:

Budapest : Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2017

Készült az Internet Szolgáltatók Tanácsa támogatásával.

Készítette az Országos Széchényi Könyvtár E-könyvtári Szolgáltatások Osztálya

ISBN 978-963-417-222-2 (online)

MEK-17480

2

TARTALOM

ELSŐ FEJEZET.

TIZENNEGYEDIK FEJEZET.

Senki sem maradt életben.

Az ifjú rája.

MÁSODIK FEJEZET.

TIZENÖTÖDIK FEJEZET.

Csak azért is - Mary kisasszony.

Fészekrakás.

HARMADIK FEJEZET.

TIZENHATODIK FEJEZET.

Keresztül a Csenderesen.

„Nem megyek!” - mondotta Mary.

NEGYEDIK FEJEZET.

TIZENHETEDIK FEJEZET.

Márta.

A roham.

ÖTÖDIK FEJEZET.

TIZENNYOLCADIK FEJEZET.

Sírás a folyosón.

„Ne tőccsük az időt!”

HATODIK FEJEZET.

TIZENKILENCEDIK FEJEZET.

„Itt valaki sírt - sírt!”

„Megjött!”

HETEDIK FEJEZET.

HUSZADIK FEJEZET.

A kert kulcsa.

„Nem halok meg soha, soha - de soha!”

NYOLCADIK FEJEZET.

HUSZONEGYEDIK FEJEZET.

Az utat megmutatja a vörösbegy.

Ben Weatherstaff.

KILENCEDIK FEJEZET.

HUSZONKETTEDIK FEJEZET.

A legkülönösebb ház,

Amikor a nap lement.

amelyben valaha élő ember lakott.

HUSZONHARMADIK FEJEZET.

TIZEDIK FEJEZET.

A varázslat.

Dickon.

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET.

TIZENEGYEDIK FEJEZET.

„Hadd nevessenek!”

A pacsirtafészek.

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET.

TIZENKETTEDIK FEJEZET.

A függöny.

„Kaphatnék egy darab földet?”

HUSZONHATODIK FEJEZET.

TIZENHARMADIK FEJEZET.

„Itt az anya!”

„A nevem Colin.”

HUSZONHETEDIK FEJEZET.

A kert.

3

ELSŐ FEJEZET.

Senki sem maradt életben.

Amikor Mary Lennoxot új otthonába, Misselthwaite Manorba nagybátyjához vitték, mindenki

azt mondotta róla, hogy csúfabb kis leány talán nincs is a világon. És ez igaz is volt. Arca

vékony és keskeny, a termete satnya, alacsony, a haja ritka, színtelen és egész valójából

valami sanyarúságféle áradt. Haja sárgás, az arca is sárga, mert Indiában született és folyton

betegeskedett. Atyja az angol kormányzóságnál volt alkalmazva, de egyre dolgozott és maga

is szünetlenül betegeskedett; míg anyja azok közé a kiváló szépségek közé tartozott, akiknek

mindig mulatságon jár az eszük, és csak vidám emberekkel szeretett szórakozni. Egyáltalán

nem vágyakozott az után, hogy kis leánykája legyen és mikor mégis megszületett a kicsiny

Mary, mingyárt átadták az ájának és megértették vele, hogyha Mem Sahib kegyében óhajt

maradni, a gyermeket annyira távol kell tőle tartania, amennyire egyáltalán lehetséges. Igy

történt, hogy amikor aztán érzékeny, beteges, csúf gyermekké fejlődött, mindig eldugdosták, s

amint nyafogó, vékonyka, kelletlen leánnyá nőtt meg, még jobban elrejtették a világ szeme

elől. Nem is igen emlékezett rá, hogy a házban valaki mást is látott volna, mint a sötétarcú

áját, vagy a többi benszülött cselédet; s minthogy ezek föltétlenül engedelmeskedtek minden

szeszélyének és hagyták, hogy tegyen, amit akar, mert Mem Sahib nagyon mérgelődött, ha a

gyermeket sírni hallotta, már hatéves korában olyan zsarnok és önző kis csemete volt, hogy

rosszabbat képzelni sem lehetett. Egy fiatal angol nevelőnő, akit azért fogadtak melléje, hogy

megtanítsa írni, olvasni, úgy meggyűlölte, hogy három hónap multán otthagyta állását s az

utána jövők még kevesebb ideig bírták ki mellette. Igy aztán Mary csak azért tanult meg

valahogy írni és olvasni, mert mégis tudni kívánta, hogy mi van képeskönyveibe nyomtatva.

Egy rettentően forró reggelen, amikor mintegy nyolcéves lehetett, nagyon rossz hangulatban

ébredt fel és még mérgesebb lett, amikor meglátta, hogy az a cseléd, aki ágya mellett állott,

nem az ő megszokott ájája, hanem valami teljesen idegen teremtés.

- Minek jött maga ide? - kérdezte az idegen asszonytól. - Nem akarom, hogy maga itt legyen.

Küldje ide az én ájámat.

Az asszony megriadtan tekintett rá, de csak annyit bírt dadogni, hogy az ája nem jöhet, és

amikor a kis leány dühbe lovagolta magát és az asszonyt megütötte és megrugdalta, a szegény

teremtés megrémülten nézett rá és csak azt ismételgette, hogy az ája nem jöhet Missie

Sahibhoz.

Ezen a reggelen valami titokzatosság rezgett a levegőben. Semmi sem ment a maga szabályos,

megszokott útján, a benszülött cselédség egy része nem volt sehol sem látható, míg azok, akik

felbukkantak Mary előtt, hamuszínű arccal, megrémült tekintettel, sietve suhantak ide-oda,

nem állottak vele szóba és egyik sem mondta meg neki, hogy az ája miért nem jelentkezik

nála. Végre teljesen magára hagyták, mire lement a kertbe és a verandához közel, egy fa alatt

játszadozott egyedül. Virágágyat igyekezett formálni; nagy hibiscus-virágokat tüzdelt apró

földdombocskákba, miközben egyre epéskedve dohogott magában, folyton haragosabbra tü-

zelte magát és azon töprengett, hogy micsoda csúf névvel fogja illetni Saidiet, ha majd mégis

előkerül.

- Disznó! disznó! disznókölyök! - mondotta, mert benszülöttet semmivel sem lehet olyan

érzékenyen megsérteni, mint azzal, hogy disznónak nevezik.

Összeszorította a fogát és ezt a csúfnevet folyton ismételgette, amíg egyszerre észrevette,

hogy anyja valakivel kilépett a verandára. Ez a valaki takaros katona volt, akivel a szép

asszony sokáig nagyon sajátságos hangon beszélgetett. Mary ismerte a fiús arcú fiatalembert.

4

Hallotta, hogy egészen kezdő tiszt, aki mostanában érkezett Angliából. A gyermek rábámult,

de anyját még jobban megbámulta, mintahogy máskor is ilyen csodálkozó, merev tekintettel

nézett anyjára, ha ép alkalma nyilt rá, mert Mem Sahib, legtöbbször nem is beszélt róla

máskép mint ezzel a címzéssel, magas, karcsú, szép teremtés volt és rendkívül takarosan

öltözködött. Haja valóságos hullámos selyem, finom, kicsiny orra folyton lefitymálta azokat a

dolgokat vagy embereket, amelyek vagy akik nem voltak ínyére valók, de a szeme mindig

nevetett. Ruhája csupa merő vékony libegő szövet, tele rakva csipkével. Ezen a reggelen úgy

látszott, mintha még jobban elborítaná a csipke, mint rendesen, de a szeme most egyáltalán

nem nevetett. Tágra meredten, szinte könyörögve függött a gyerek-tiszt arcán.

- Hát csakugyan olyan borzasztó! Ó, igazán? - hallotta Mary anyja hangját.

- Rettenetes, - felelte a tiszt remegő hangja. - Rettenetes Mrs. Lennox. Önnek már hetekkel

ezelőtt el kellett volna menekülnie a hegyek közé.

Mem Sahib a kezét tördelte.

- Ó, persze, hogy kellett volna! - kiáltott fel. De itt maradtam egy ostobaság miatt, itt

maradtam, mert egy ebédre hívtak meg. Milyen őrültség!

Ebben a pillanatban olyan éles sikoltás hallatszott a cselédház felől, hogy Mrs. Lennox rémülten

kapaszkodott a tiszt karjába; Mary is remegett egész testében. A sikoltozás egyre élesedett.

- Mi ez már megint? Mi ez megint? - dadogta Mrs. Lennox.

- Valaki meghalt, - felelte a gyerektiszt. - Ön nem is mondta, hogy a cselédek között tört ki.

- Mert nem tudtam! - kiáltotta Mem Sahib. - Menjünk innen! Menjünk innen! - és elfordulva

berohant a házba.

Ezek után Mary megértette már, hogy miért látott reggel annyi titokzatos jelenséget. Kitört a

kolera és az emberek úgy hullottak el, mint a legyek. Az ája az éjjel kapta meg a betegséget s

a cselédek azért siránkoztak az imént olyan ijesztően, mert ép akkor halt meg a cselédházban.

S mielőtt a nap leáldozott, még három cseléd pusztult el, mire a többi rémülten elmenekült.

Iszonyat uralkodott az egész vidéken és a halál tombolt minden bungalóban.

A következő nap zűrzavara és rémségei elől Mary elrejtőzködött a gyerekszobába, ahol el is

felejtkezett róla mindenki. Senki sem törődött vele, senki sem kívánkozott utána, odakünn pe-

dig nagyon különös dolgok történtek, amelyekről neki semmiféle sejtelme sem volt. Magára

hagyatva el-elsírdogált, vagy elnyomta az álom hosszú órákon keresztül. Csak annyit tudott,

hogy sok ember betegedett meg és hogy valamerről egészen szokatlan hangok hallatszanak.

Egyszer aztán kisompolygott az ebédlőbe, amelyet teljesen elhagyatottnak talált. De az asztal

úgy maradt, megterítve, rajta az elköltött ebéd maradékaival és körülötte összevisszaságban

állottak a székek, mintha azok, akik ettek, valaminő oknál fogva hirtelen állottak föl és sietve

távoztak volna a teremből. A gyermek úgy megéhezett, hogy evett egy kis gyümölcsöt,

süteményt, amit éppen talált és megivott egy pohár bort, amely láthatólag érintetlenül állt az

asztalon. A bor édes volt és nem is sejtette, hogy milyen erős. Nagyon hamar elbódult tőle,

mire visszament a gyerekszobába és hogy ne hallja a cselédházból kihangzó sikoltozást és

siető emberek szünetlen lábdobogását, becsukta magára az ajtót. A bor úgy elálmosította,

hogy a szemét nem bírta tovább nyitva tartani; lefeküdt az ágyba és jó ideig nem hallott, nem

látott semmit.

S mialatt olyan mélyen aludt, sok minden történt a bungalóban, de se a sikoltozás, se egyéb

zaj az ő szobájába be nem hatolt, az ő füléig el nem jutott.

Amikor fölébredt, hanyatt feküdve bámult a mennyezetre. A házra tökéletes csönd borult.

Ilyen csöndet még sohasem figyelt meg. Nem hallott egyetlen hangot vagy lábdobogást sem,

5

és azon tünődött, vajjon nem halt-e meg mindenki kolerában és nincs-e immár vége a

világnak? Azon is töprengett, hogy miután az ája meghalt, ki fog most már ővele törődni?

Bizonyára kap majd új áját és ez majd mond neki új meséket. Hiszen a régit tulajdonképpen

már meg is unta. Mary nem is siratta meg. Nem volt valami fogékony gyermek és jóformán

nem is törődött senkivel. Megrémítette a sok sikoltozás, ide-oda rohanás és mérges is volt,

amiért senkinek eszébe nem jutott, hogy ő is a világon van. Mindenki annyira megrettent,

hogy senki sem gondolt arra a gyerekre, akit tulajdonképpen nem is szeretett senki. Amikor a

kolera kitört, az emberek csak a maguk sorsával törődtek. Bizonyos, hogy a baj elmultával

újra eszébe jutott volna valakinek, aki aztán meg is keresi.

De egyelőre nem jött senki, a gyermek tovább is fekve maradt és várt; s úgy látszott, mintha a

ház egyre némábbá válnék. Ám hirtelen valami neszt hallott a gyékényen s amint letekintett,

látta, hogy egy kis kígyó suhan elő és rámeredő szeme úgy ragyog, mint valami drágakő. Nem

ijedt meg tőle, mert ártalmatlan piciny állatkának látszott, őt nem bántotta és nyilván nagyon

sietett kijutni a szobából. Mary utána nézett és látta, amint az ajtó alá bújt és eltűnt.

- Milyen csodálatos és csöndes minden, - gondolta. Úgy látszik, hogy nincs már a bungalóban

senki, csak én meg a kígyó.

De már a következő pillanatban hallotta, amint léptek közeledtek az udvar felől és emberek

jöttek fel a verandára. Férfi lépések voltak, és csöndes hangon férfiak beszéltek a verandán.

Senki sem ment elibük, senki sem szólt hozzájuk és úgy hallatszott, mintha egyik ajtót nyito-

gatnák a másik után és benézegetnének a szobákba.

- Micsoda pusztulás! - mondotta az egyik hang. Az a szép, gyönyörű asszony! S azt hiszem a

gyermek is. Úgy hallottam, hogy volt itt egy gyermek, ámbár senki sem látta.

Mary a gyermekszoba közepén állt, amikor néhány perccel később hozzá is benyitottak.

Egészen csúf, mérges nézésű kis leány volt abban a pillanatban, mert nagyon szeretett volna

már valamit enni és fölöttébb haragudott, hogy vele éppenséggel senki sem törődik. A belé-

pők között az első egy magas termetű tiszt volt, akit már látott egyízben atyjával beszélgetni.

Szomorú, zavart arccal nyitott be, de amikor őt meglátta, valósággal visszahőkölt.

- Barney! - kiáltott föl. - Itt van egy gyerek! Egy gyerek egyedül. Ilyen helyen! Isten bocsássa

meg, ki lehet ez?

- Én Mary Lennox vagyok, - mondotta a leány és gőgösen kiegyenesedett. Azt gondolta, hogy

ez az ember meglehetősen illetlenül viselkedett, amikor az ő atyja bungalóját csak úgy »ilyen

helynek« mondja. - Amikor mindenki megkapta a kolerát, én elaludtam és ép most ébredtem

föl. Miért nem jön senki?

- Ez az a gyermek, akit nem látott senki, - mondotta társának a tiszt. - Róla nyilván teljesen

megfeledkeztek!

- Miért feledkeztek meg rólam? - kérdezte Mary toppantva. - Miért nem jön senki?

A Barney nevű fiatalember nagyon szomorú szemmel tekintett rá. Sőt Mary úgy látta, mintha

hunyorgatna, hogy kitörő könnyét visszaszoríthassa.

- Szegény kicsike! - mondotta. - Nem maradt itt meg senki, hogy bejöhessen!

Ilyen különös és szomorú módon tudta meg Mary, hogy atyját, anyját elveszítette, hogy meg-

haltak mind a ketten és elvitték őket az elmult éjjelen és hogy a benszülött cselédek közül,

akik el nem pusztultak, elmenekültek olyan gyorsan, amint csak lehetett és egyiknek sem

jutott eszébe, hogy még egy Missie Sahib is van a világon. Ezért volt a ház olyan nagyon

csöndes. S jól sejtette, hogy nem volt már akkor más élő a házban, mint ő maga és a kígyó.

6

MÁSODIK FEJEZET.

Csak azért is - Mary kisasszony.

Mary szívesen el-elnézegette az anyját bizonyos távolságból, mert látta, hogy nagyon szép, de

minthogy alig-alig ismerte, nem valószínű, hogy szerette, vagy hogy hiányát fölöttébb érezte

volna, amikor elveszítette. És valóban nem is igen vette észre, hogy eltűnt s minthogy rend-

szerint egyedül szokott lenni azelőtt is, most sem törődött mással, csak önmagával. Ha ezidő-

tájt már fejlettebb, bizonnyal aggasztónak találja, hogy immár teljesen egyedül maradt, de

mert még csak gyermekésszel gondolkozhatott s minthogy eddig mindig ellátták mindennel,

amire szüksége volt, most is csak az érdekelte, vajjon ezentúl is fogják-e kényeztetni, vagy

nem. Csak azt szerette volna megtudni, vajjon kellemes emberek közé viszik-e, s hogy a

jövőben is meg fogják-e neki engedni, hogy azt tegyen amit akar, amint azt az ája és a többi

benszülött cselédek is megengedték.

Azt tudta, hogy annál az angol lelkésznél, akinél legelőször elhelyezték, nem marad állan-

dóan. Nem is szeretett volna ott maradni. Az angol lelkész szegény sorsban élt, öt, majdnem

egykorú gyermeke mind kopottas ruhát viselt, egymással folyton veszekedett és egymástól

kapkodta el a játékokat. Mary gyűlölte a kényelmetlen bungalót is, amelyben laktak és

annyira kellemetlenül viselkedett a gyermekekkel szemben, hogy az első vagy második napon

már egyik sem akart vele játszani. A második napon már csúfnevet is kapott, ami felbő-

szítette.

Ezt a nevet Basil adta neki. Basil afféle eleven, huncut, kék szemű, pisze orrú, hétéves fiú

volt, akit Mary legjobban gyűlölt. Egy ízben a leány egyedül játszott egy fa alatt épúgy, mint

akkor, mikor kiütött náluk a kolera. Apró földdombocskákból és utakból kertet mintázott.

Basil meg odaállt és nézte. Nemsokára a fiút is érdekelni kezdte a játék, sőt bele is szólt.

- Miért nem rak ide egy csomó kavicsot, mintha valami sziklafal volna? - kérdezte. - Ide a

középre pedig zöld ágakból valami kaput, - s kijelölt egy-egy alkalmas helyet.

- Menjen innen! - kiáltott rá Mary. - Nem szeretem a fiúkat. Menjen el innen!

Basil egy pillanatig haragudott, de aztán elkezdett fintorokat vágni. A testvéreit is így bosszan-

totta rendesen. Aztán körültáncolta Maryt és miközben egyre feléje fordította eltorzított

pofácskáját, nevetve dalolta:

Búj, búj, zöld ág, zöld levelecském,

Nyitva van az aranykapu,

Azon megy ki, csak azért is,

Csak azért is - Mary!

S addig énekelt, amíg a többiek is meghallották és mulattak rajta, s minél jobban mérges-

kedett Mary, a gyerekek csak annál buzgóbban fújták a csúfondáros nótát és azután, ameddig

csak közöttük volt, nem is nevezték másképpen, mint »Csak azért is - Mary kisasszony«-nak s

egymás között is csak ezen a néven emlegették.

- Magát elviszik innen haza, - mondotta neki a hét vége felé Basil. - S mi annak nagyon

örülünk.

- Én is örülök, - felelte Mary. - De hová haza?

- Még azt sem tudja, hogy hova mehet haza! - mondotta Basil a maga hét esztendőjének

lenéző gúnyosságával. - Hát Angliába! A mi nagyanyánk is ott lakik és odament a mi

testvérünk, Mabel is tavaly. De magát nem a nagymamájához viszik. Mert magának nincs is.

Maga a nagybátyjához megy. Azt úgy hívják: Mr. Archibald Craven.

7

- Nem tudok róla semmit, - szepegett Mary.

- Persze, hogy nem tud, - felelte Basil. - Nem tud maga semmit. A lányok soha sem tudnak

semmit. A multkor a papa meg a mama beszéltek róla, én hallottam. Vidéken lakik egy nagy,

régi, öreg házban, de nem jár hozzá senki, mert hát afféle haragos ember és nem szereti az

embereket, és azok nem is akarnak hozzájárni. Olyan púpos, csúf.

- Maga hazudik, - mondá Mary és hátat fordítva neki, befogta a fülét, hogy ne is hallja, mit

beszél.

De aztán sokat töprengett azon, amit hallott és amikor ugyanaznap estéjén Mrs. Crawford

közölte vele, hogy néhány nap mulva elutazik Angliába nagybátyjához, Mr. Archibald Craven-

hez, aki Misselthwaite Manorban lakik, olyan merev, dacos képet vágott s olyan közömbös-

séget mutatott, hogy nem tudták, mit gondoljanak felőle. Igyekeztek vele kedveskedni, de

amikor Mrs. Crawford meg akarta csókolni, arcát elfordította, Mr. Crawford vállveregetését

pedig gőgösen merev testtartással tűrte el.

- Olyan sajnálni való szegényke, - mondotta később Mrs. Crawford jóindulattal. - Pedig az

anyja milyen bájos teremtés volt. Mindenkihez kedves, barátságos - míg ennek olyan rossz a

modora, ahogy már rosszabb el sem képzelhető ilyen apróságnál. A gyermekek »Csak azért is

- Mary kisasszonynak« csúfolják és, bár ez csúf dolog, mégis meg lehet valahogy érteni.

- Ha az anyja az ő csinos arcát, kellemes modorát többször mutogatta volna a gyermek-

szobában, Maryre is ráragadt volna valami az ő kedvességéből. Bármilyen szomorú is, ha

halottakról rosszat kell mondanunk, mégis csufság biz az, hogy sokan azt sem tudták, hogy

lánya volt.

- Azt hiszem, hogy egyáltalán nagyon ritkán törődött vele, - sóhajtott föl Mrs. Crawford. -

Amikor az ája meghalt, nem akadt egy teremtett lélek, aki csak tudomást is vett volna a

gyermekről. Jusson eszébe, hogyan futottak szét a cselédek valamennyien s egyedül hagyták

ezt a gyermeket abban a teljesen kihalt bungalóban. Mc. Grew őrnagy azt mondta, hogy majd

hanyatt esett ijedtében, amikor benyitott a gyermekszobába és ott látta állani a szoba közepén

a kis lányt egyesegyedül.

Mary egy tiszt feleségének felügyelete alatt utazott Angliába. Az illető gyermekét vitte haza

iskoláztatni. Nagyon el volt foglalva a saját lányával és fiával, és szinte örült, amikor

Londonba érkezve, átadhatta Maryt annak az asszonynak, akit Mr. Archibald Craven, elébe

küldött. Ezt az asszonyt, ki Misselthwaite Manor házvezetője volt, Mrs. Medlocknak hívták.

Okos, vörösképű, éles, feketeszemű asszonyság volt. Piros ruhát viselt, fekete üveggyönggyel

beszegett selyemköpenyt és fekete kalapot, melynek elálló, piros bársonyból készült mű-

virágai fejének minden mozdulatára élénken hajladoztak ide-oda. Marynek egy csöppet sem

tetszett, ami könnyen megérthető, mert amúgy is a legnagyobb ritkaság volt, hogy megtetszett

neki valaki; azonfelül egészen nyilvánvaló volt, hogy Mrs. Medlock sem sokat törődött ő

vele.

- Szavamra! szánalmas kis teremtés, - mondotta. - Pedig azt hallottuk, hogy az anyja

valóságos szépség volt. Keveset örökölt ebből a szépségből, úgy-e asszonyom?

- Talán majd megfinomul, ha megnő, - mondotta jóindulattal a tiszt felesége. - Ha nem volna

annyira sápadt és kissé derültebben nézne maga elé, az arcvonásokban nem volna sok hiba. A

gyermekek néha olyan erősen meg szoktak változni.

- No, ennek ugyancsak meg kell változnia! - mondotta Mrs. Medlock. - Aztán meg ha éppen

tudni óhajtja, igazán nehéz volna kitalálni, hogy Misselthwaiteben mitől fog megfinomodni!

8

Azt hitték, hogy Mary nem figyel rájuk, minthogy kissé távolabb állott tőlük és kinézett annak

a családi fogadónak az ablakán, amelyben megszállottak. Nézegette a társaskocsikat, a

hintókat, az embereket, de jól hallott mindent, mert fölöttébb kíváncsi volt nagybátyjára, a

púposra, és arra a tájra, ahol ezentúl élnie kell. Mi is az, hogy púpos? Ő még effélét nem látott

soha. Lehet, hogy Indiában nem is volt effajta ember.

Amióta idegenek házában élt és nem sürgölődött mellette állandóan az ája, olyan különös

gondolatok támadtak a fejében, amilyenekről ezelőtt sejtelme sem volt. Csodálkozott, hogy ő

tulajdonképpen senkihez sem tartozott még akkor sem, amikor az atyja és az anyja még éltek.

A többi gyermek mind az atyjáé és az anyjáé, de ő voltaképpen sohasem volt valakinek a

kislánya. Volt ugyan ruhája meg ennivalója, sőt több cselédje is, de azért ő vele magával

mégsem törődött senki. Azt nem sejtette, hogy ennek főkép az volt az oka, hogy kellemetlen

gyermek volt; kellemetlennek ő maga elég embert talált, de magáról efféle eszébe nem jutott

volna soha.

Mrs. Medlockról úgy vélekedett, hogy ilyen visszataszító személyt még soha életében nem

látott; rikító vörös arca olyan közönséges és »szép kalapja« még közönségesebb. S amikor

másnap megindultak Yorkshire felé, hegyesen lépegetett az állomáson keresztül a vasúti

kocsihoz és annyira távol Mrs. Medlocktól, amennyire csak lehetett, nehogy valaki azt higyje,

hogy ők ketten együvé tartoznak; azt hitte, belebetegednék, ha valaki azt gondolná, hogy ő

talán Mrs. Medlock kislánya.

Ám Mrs Medlockot sem a lány magatartása, sem az, amit felőle gondolt, meg nem zavarta.

Olyan fajtájú asszony volt, aki nem bírta elviselni, »ha a gyermekek helytelenül viselkednek«.

Vagy legalább is úgy nyilatkoznék, ha valaki megkérdezné. Akkor sem vágyódott Londonba

menni, amikor testvérének Mária nevű lánya férjhez ment; ezúttal persze még kevésbé;

Misselthwaite Manorban nagyon szép fizetése és kényelmes állása volt, amelyet csak úgy

tarthatott meg, ha Mr. Archibald Craven parancsait azonnal, ellenmondás nélkül teljesíti. Az

úrhoz még egy kérdést sem mert soha intézni.

- Lennox kapitány és vele együtt felesége is meghalt kolerában, - mondta Mr. Craven az ő

megszokott szűkszavú, hideg módján. - Lennox kapitány az én feleségem bátyja volt,

leányának én vagyok a gyámja. A lányt hazahozták. Önnek személyesen kell Londonba

mennie és a lányt idehoznia.

Erre Mrs. Medlock összecsomagolt valami kis málhát és útnak indult.

Mary a vasúti kocsi egyik sarkában guggolt és nagyon siralmasan érezte magát. Semmi olvas-

ni vagy nézegetni valója nem volt és feketekesztyűs sovány két kezét tétlenül pihentette az

ölében. Fekete ruhája még sárgábbnak tüntette föl az arcát mint amilyen volt, vékony, világos

haja hátul kilógott fekete crêpe-kalapja alól.

- Nyafkább kislányt én még életemben nem láttam, - gondolta magában Mrs. Medlock.

(Nyafka az ottani vidék szójárása szerint azt jelentette, hogy el van kényeztetve és szánalmas.)

Sohasem látott kislányt, aki ennyire tétlenül és csöndesen tudott volna ülni, végre is megunta,

hogy szótlanul folyton csak a gyereket őrizze, és száraz hangon, elnyujtva a szavakat, beszél-

getni kezdett:

- Talán jó lesz, ha elmondok egyet s mást arról a helyről, ahova megyünk, - mondotta. - Tud-e

már valamit a nagybátyjáról?

- Nem tudok, - felelte Mary komoran. Azért volt olyan mogorva, mert eszébe jutott, hogy

atyja és anyja egyáltalán nem mondtak neki soha semmit. Egészen bizonyos tehát, hogy a

nagybátyjáról sem beszéltek neki egy szót sem.

9

- Hm! - dörmögte Mrs. Medlock rámeredve a kelletlen, mozdulatlan kis arcra. Néhány

pillanatig egyáltalán nem szólt semmit, majd meg újra rákezdte.

- Talán mégis célszerű, ha tud miegymást - a tájékozódás kedvéért. Mert meglehetősen

szomorú helyre jut most.

Mary nem szólt rá semmit. Mrs. Medlock zavartan nézett a nyilvánvalóan teljesen közömbös

arcra, de aztán mély lélekzetet vett és folytatta.

- A kastély, melyben lakni fog, tagadhatlanul nagy és nagyon régi s Mr. Craven büszke is rá a

maga módja szerint, - de azért mégis eléggé szomorú biz az. A kastély megvan úgy hatszáz-

éves, a Csenderes szélén áll, van benne vagy száz szoba, de legnagyobb részük lakatlan és be

van csukva. Aztán teli van képekkel, szép, régi bútorral, körülötte egy nagy park terül el, sok

nagy fával, némelyiknek az ága egész a földre nyúlik alá. - Pihent egy kissé, aztán ismét

lélekzett egy nagyot. - De aztán egyéb nincs is, - fejezte be hirtelen.

Mary saját érdekében figyelni kezdett. Amit hallott, nagyon elütött attól, amihez Indiában

hozzászokott. De nem akarta mutatni, hogy érdeklődése fel van keltve. Ez is úgy hozzátar-

tozott az ő szerencsétlen, kelletlen modorához. Tovább is szótalanul üldögélt helyén.

- Nos, - kérdezte Mrs. Medlock - mit szól hozzá?

- Semmit, - felelte Mary. - Az efféle helyekről nekem nincs fogalmam.

Erre Mrs. Medlock kurtán fölnevetett.

- Ó! - mondotta - hiszen ön úgy beszél, mint valami vénasszony. Hát nem törődik vele

semmit?

- Egészen mindegy, - felelte Mary - akár törődöm, akár nem.

- Hát ebben igaza van, - mondotta Mrs. Medlock. - Egészen mindegy. Hogy mit fog csinálni

Misselthwaite Manorban, azt nem tudom. Sokfélét amúgy sem csinálhat. Ő nem fog vele

törődni, az egészen bizonyos. Egyáltalán nem törődik az senkivel.

Hirtelen félbeszakította önmagát, mintha még idejében eszébe jutott volna valami.

- Mert hogy görbe háttal született, - mondotta. - Az tette olyan epéssé. Nagyon megsava-

nyodott fiatalember volt és amíg meg nem nősült, sem a sok pénzével, sem a kastélyával nem

tudott mihez kezdeni.

Mary rátekintett, noha nem akarta mutatni, hogy amit most hallott, az kezdi érdekelni. Az

sohasem jutott az eszébe, hogy púpos ember is megnősülhet s azért most meg volt kissé lepve.

Ezt Mrs. Medlock észrevette, s minthogy egyébként beszédes természetű asszony volt, most

már szívesebben folytatta. Elvégre így mégis csak hamarabb múlik az idő.

- Az asszony édes, bájos teremtés volt s a férje a csillagot is lehozta volna az égről az ő ked-

véért. Nem is hitte senki, hogy hozzá megy feleségül, mégis hozzáment; persze az emberek

azt mondták, hogy a pénze miatt; de ez nem volt igaz, határozottan nem volt igaz. És amikor

aztán meghalt...

Mary összerezzent.

- Ó, hát meghalt? - kiáltott föl, szinte önkénytelenül. Véletlenül ép ekkor jutott ugyanis eszébe

egy, »Riquet à la Houppe« című francia mese, amelyet nemrég olvasott. Az a mese is valami

púposról meg egy hercegnőről szólott és ezért nagyon megsajnálta Mr. Archibald Cravent.

- Meg bizony, - felelt Mrs. Medlock. - S ez aztán még sokkal szomorúbbá tette, mint amilyen

azelőtt volt. Nem törődik az most már senkivel. Nem is akar embereket látni. Legnagyobb-

részt szerte kóborol a világban és ha Misselthwaitebe jő, bezárkózik a kastély nyugati

10

szárnyába és Pitcheren kívül nem bocsát maga elé senkit sem. Pitcher öreg legény már, de ő

gondozta Mr. Cravent gyermekkorában; s tud is vele beszélni a maga nyelvén.

Mindez úgy hangzott, mintha valami könyvből olvasta volna. Mint valami szomorú mese. A

ház, amelyben száz szoba is van, de nagyrészt lecsukva - és ott áll a Csenderes szélén - nem

tudta ugyan, hogy mi az a Csenderes, de azért olyan komoran hangzik. Aztán az a púpos

ember, aki szintén bezárkózik. Ajkát összeszorítva nézett ki az ablakon és egészen termé-

szetesnek találta, hogy zuhog az eső és a sűrű, szürke, lucskos lé úgy ömlik alá, hogy szinte

hullámokban csapdossa a kocsi ablakait. Ha az a fiatal asszony életben marad, bizonyosan

fölvidította volna az egész házat, mert ide-oda futkos benne, mulatságokat rendez, szép

ruhákat vesz magára, amelyek »teli vannak csipkével«, épúgy, mint az ő anyja ruhái. De hát

már meghalt.

- Ne is kívánjon vele beszélni, - mondotta Mrs. Medlock, - mert tízet teszek egy ellen, hogy

nem is lesz rá alkalma. És arra se számítson, hogy olyan emberekre is akad nálunk, akikkel

majd beszélgetni lehet. Teljesen egyedül kell majd játszadoznia és jómagának kell önmagáról

gondoskodnia. Majd megmutatjuk, hogy mely szobákba szabad bemennie és melyeket kell

kikerülnie. A kert nagyon nagy. De a házban ne mászkáljon össze-vissza és ne legyen

mindenre kíváncsi, mert ezt Mr. Craven nem szereti.

- Egyáltalán nem leszek kíváncsi, - mondotta a kis Mary; s amilyen hirtelen sajnálni kezdte

imént Mr. Cravent, most ugyanilyen hamar abbahagyta a sajnálkozást, mert úgy gondolta,

hogy éppenséggel nem barátságos eljárás Mr. Archibald Craventől, hogy minden holmiját

csak magának tartogatja, mások elől elzárja.

S ismét nekiszorította arcát a vasúti kocsi ablakának és kibámult a sötétbe, ahol úgy zuhogott

az eső, mintha soha abbahagyni nem akarná. S olyan sokáig és konokul nézte az esőt, míg a

szürkeség mindig sűrűbb, nehezebb lett a szeme előtt, s végre elszundított.

11

HARMADIK FEJEZET.

Keresztül a Csenderesen.

Mary hosszú ideig aludt; amikor fölébredt, Mrs. Medlock valamelyik állomáson uzsonnás

kosarat vásárolt, amelyben volt forró tea, hideg csirkesült, hideg marhahús és vajaskenyér. Az

eső talán még erősebben zuhogott, mint előbb, s akit az állomáson látni lehetett, mind csurom-

vizes, csillogó esőköpenyt viselt. A kalauz meggyujtotta a kocsiszakasz lámpáját, s Mrs.

Medlock nagy élvezettel szürcsölte a teát s fogyasztotta a csirke- és marhapecsenyét. Aztán

elszunyókált, s Mary addig nézte, hogy mikép bóbiskol és csúszik le oldalt a szép kalapja,

míg az eső paskolásának egyhangú zajától a kocsi egyik szögletében ő maga is elaludt. Végre

valamelyik állomáson a vonat megállott, mire Mrs. Medlock felköltötte.

- Jól aludt úgy-e? - kérdezte. - De itt az ideje, hogy fölébredjen. Megérkeztünk Thwaite

állomásra és még sokáig kell kocsikáznunk.

Mary fölkelt és igyekezett ébrenmaradni, mialatt Mrs. Medlock összeszedte az utitáskákat. A

kis leány nem ajánlkozott, hogy segíteni fog neki, mert Indiában megszokta, hogy a holmik

gondozása kizárólag a benszülöttek feladata, s egészen rendjénvalónak találta, hogy a többiek

nyugodtan várjanak s ide-oda nézdegéljenek.

Az állomás egészen jelentéktelen volt és a vonatból nem is szállt ki kívülök senki más. Az

állomásfőnök dörmögő hangon, de jóindulatú kedélyességgel beszélgetett Mrs. Medlockkal,

ám a szavakat olyan furcsa módon ejtette ki, hogy Mary nagyon szokatlannak találta és csak

utóbb jött rá, hogy az ennek a vidéknek a tájszólása.

- Látom, hogy visszagyütt má’, - mondotta - és elhozta magával ezt a kicsi jányt.

- Az a’! - felelte Mrs. Medlock, szintén ugyanúgy nyujtva a szót, mint az állomásfőnök. - Ott

áll a’! - és a fejével úgy valahogy a válla fölött, arrafelé mutatott, amerre Mary állott. - Hát a

kigyelmed asszonya mit csinyá’?

- Jó van. A kocsi odakünn várja magukat.

Az állomás külső kis perronján hintó várakozott. Mary megállapította, hogy a kocsi finom és

az inas, aki besegítette a kocsiba, helyes, takaros legény. Hosszú esőköpenye, viaszos-

vászonnal bevont kalapja csillogott a lecsepegő esőtől, ahogy itt egyáltalán csuromvizes volt

most minden, a pohos állomásfőnököt sem véve ki.

Amikor az inas becsapta a kocsi ajtaját és fölült a bakra a kocsis mellé és elhajtattak, Mary

egy puhapárnás kocsi szögletében találta magát, de már nem volt többé kedve aludni. Csak ült

és bámult ki az ablakon az útra, amelyen végighajtattak, hogy eljussanak arra a furcsa helyre,

amelyről Mrs. Medlock beszélt. Egyáltalán nem tartozott a félénk gyermekek közé és nem

aggasztotta, hogy mi vár rá új otthonában, de mégis különösnek tartotta, hogy mit sem tud

arról a helyről, ahová megy, arról a kastélyról, amely ott áll valahol a Csenderes szélén és

amelyben van közel száz szoba, amelyek legnagyobb része le van zárva.

- Mi az a Csenderes? - kérdezte hirtelen Mrs. Medlocktól.

- Nézzen ki úgy tíz perc mulva az ablakon, - felelte az asszony - és meglátja. Körülbelül öt

mérföldet fogunk kocsizni a Missel-Csenderesen keresztül, amíg a kastélyig eljutunk. Sokat

ugyan nem látni, mert sötét van, de azért valamit mégis láthat.

Mary nem kérdezett többet, meghúzódott a kocsi sarkában és folyton-folyvást kinézett az

ablakon. A kocsi lámpái előrevetették fénykévéiket és világuk mellett lassan-lassan meglátta

az út mentén álló tárgyak körvonalait. Amint elhagyták az állomást, egy kis városon hajtottak

12

végig, fehérre meszelt téglaépületek között és egy kivilágított vendéglőt is felismert. Aztán

látta a templomot, a plébániát, az egyik épületben egy kirakatot vett észre, amelyben cukrász-

sütemény, játékszer és egyéb holmi kínálkozott. Aztán ismét a nyilt országútra jutottak ki és

ott nem látott egyebet, mint bokrokat és cserjéket. Aztán jó hosszú ideig - legalább ő

hosszúnak találta - nem látott semmi figyelemreméltót.

Végre a lovak lassítottak, mintha partnak kapaszkodtak volna és ettől fogva eltűnt minden

cserje, meg fa, valóban nem is látott semmi mást, mint mindkét oldalon merő sötétséget.

Előrehajolt és úgy szorította rá arcát a kocsi ablakára, míg aztán a kocsi egy nagyot zökkent.

- Ó! - mondotta Mrs. Medlock. - Most már igazán a Csenderesen vagyunk.

A kocsi lámpái előre vetették sárgás fényüket az apró cserjék és alacsony növényzet között

vágott köves útra. Szinte úgy tetszett, hogy az itt-ott felbukkanó gyér növényzet abból a sűrű,

végeláthatatlan sötétségből bújik ki, amely őket minden oldalról körülvette. Föltámadt a szél

és sajátságosan vad, mély, búgó hangon zúgott.

- Ez a tenger, vagy nem a tenger? - kérdezte Mary, útitársára tekintve.

- Ó nem, ó nem, - felelte Mrs. Medlock. - Csakhogy itt már nincsen se rét, se hegy, csak sok,

nagyon-nagyon sok mérföldnyi elvadult föld, amelyen nem terem semmi egyéb, mint rekettye,

galagonya, magyal, meg kökény, és nem él meg rajta egyéb, mint a vad ponny-ló meg a birka.

- Úgy érzem, mintha a tenger volna, - mondotta Mary. - Most is úgy zúg a szél, mint a

tengeren.

- A szél keresztülfúj a bokrokon, attól olyan, - felelte Mrs. Medlock. - Az én nézetem szerint

meglehetős vad, szomorú vidék ez; ámbár vannak olyanok is, akik szeretik, különösen amikor

az erika virít.

A kocsi egyre csak gördült, döcögött tovább és tovább, és ámbár az eső megállt, a szél tovább

dühöngött, furcsa, szokatlan zúgással. Az út, hol hegynek kapaszkodott, hol völgynek eresz-

kedett, olykor kis hidakon vezetett át, melyek alatt dúsvizű patakok rohantak tova lármás cso-

bogással. Mary már szinte azt hitte, hogy ez a kocsizás nem ér véget soha, s hogy a végtelen

fekete Csenderes mégis csak olyan, mint a határtalan sötét tenger, amelyen az ő kocsijuk az

egyetlen száraz darabka s azon ússzák most keresztül a roppant vizet.

- No, ez nekem nem tetszik, - mondotta magában és még jobban összeszorította vékony,

keskeny ajkát - nekem egyáltalán nem tetszik.

A lovak ismét partnak kapaszkodtak, s hosszú idő után most látott csak Mary újra valami

világosságfélét. Mrs. Medlock ugyanakkor pillantotta meg a világosságot és megkönnyebbül-

ten sóhajtott föl.

- Ah! igazán örülök, hogy már látok egy kis lámpapislogást, - kiáltott föl. - Ez a portás

ablakából szűrődik ki. Igy hát egy csésze jó meleg teát mindenesetre kapunk.

De bizony még meglehetősen hosszú idő telt el, míg az az emlegetett »nemsokára« bekö-

vetkezett, mert azután, hogy a kocsi keresztülgördült a nyitott rácsos kapun, még mindig hátra

volt egy-két mérföldnyi, fasorral beszegett út, amely fölött a fák koronái annyira összeértek,

hogy úgy rémlett, mintha valami hosszú, sötét alagúton hajtattak volna végig.

Az alagútból tisztásra jutottak, amelynek szélén rengeteg hosszú, bár alacsonyan épült ház

állott, melyet kikövezett udvar fogott körül. Mary az első pillanatban azt hitte, hogy az egész

házban egyetlen kivilágított ablak sincsen, de nemsokára fölfedezte, hogy a sarokablakok

egyikéből mégis árad ki valami tompa fény.

13

A kastély kapuja hatalmas tölgyfagerendákból készült, melyeket nagy vasszögekkel róttak

össze és vaskapcsokkal foglaltak egybe. Ez a kapu roppant öblös csarnokba vezetett, amely-

nek gyönge világítása mellett Mary csak annyit látott, hogy falain fegyveres, vértezett férfiak

képei függnek, de olyan homályosan rémlettek eléje, hogy egyáltalán nem vágyott őket kö-

zelebbről megnézni. S amint ott állt a kastély küszöbén, kicsiny, fekete, furcsa alakocskájával,

valóban olyan kicsinynek, feketének és furcsának is érezte magát, amilyennek látszott.

Takaros kis öregember állt amellett a szolga mellett, aki a kaput kinyitotta.

- Vezesse a kisasszonyt a szobájába, - mondotta suttogó hangon. - Ő most nem kívánja látni.

Holnap reggel Londonba utazik.

- Igenis, Pitcher úr, - felelte Mrs. Medlock. - Körülbelül tudom, hogy mit kell tennem és azt

meg is teszem.

- Önnek mindenesetre gondoskodnia kell arról, hogy ő t valami meg ne zavarja s hogy ne

lásson olyasvalamit, amit látni nem kíván.

Erre aztán Mary Lennoxot keresztülvezették egy nagy lépcsőházon, be egy hosszú folyosóba,

föl egy rövid lépcsőn, keresztül egy másik folyosón, egy harmadikon is, mindaddig, míg vala-

melyik ajtó kinyílt és belépett egy szobába, amelynek kandallójában égett a tűz és asztalán föl

volt tálalva a vacsora.

Mrs. Medlock nem minden közömbösség nélkül így szólt:

- Nos, most megnézheti: ez az ön otthona. Ez a szoba, meg mellette az a másik; itt kell élnie,

itt kell maradnia. Ezt el ne felejtse!

Ekkép érkezett meg Miss Mary Misselthwaite Manorba s talán még soha életében nem érezte

magát annyira telisdedtelinek dacos »csak azért is«-hangulattal, mint most.

14

NEGYEDIK FEJEZET.

Márta.

Másnap reggel arra ébredt föl, hogy egy cseléd ott térdel a kályha előtt és az elégett szén sa-

lakját nagy zajjal kapargálja elő, hogy helyébe új tüzet rakhasson. Mary egy ideig csöndesen

feküdt és nézte a lányt; aztán szétnézett a szobában. Soha még ilyen különös és komor szobát

nem látott. Szőnyegszövésű kárpit takarta a falakat. A faliszőnyegen, amely egyébként szálas

erdőt ábrázolt, tarkaruhás emberek állottak a fák alatt, míg a háttérben egy tornyos kastély

körvonalai voltak láthatók. Aztán volt ott még egy csomó mindenféle alak: vadászok, lovak,

kutyák meg hölgyek. Mary szinte úgy érezte magát, mintha velük együtt ő is ott volna az

erdőben. Egy mélynyílású ablakon át kilátott a szabadba s valami hegyoldalféle rémlett eléje,

amelyen nem volt semmi lomb s úgy festett, mint valami végtelen, rideg, vörös színben játszó

tenger.

- Az ott mi? - kérdezte, kifelé mutatva az ablakon.

Márta, a fiatal cseléd, aki ép fölemelkedett guggoló helyzetéből, szintén kifelé mutatott az

ablakon.

- Az ott? - kérdezte.

- Az.

- Az a Csenderes, - mondotta jóindulatú mosollyal. - Tetszik magának?

- Nekem nem, - felelte Mary. - Ki nem állhatom.

- Mert még nem szokott hozzá, attól van az, - felelte Márta és visszatérdelt a kályha elé. -

Most még nagyon kopár és maga azt gondúja, hogy mindig így marad. Majd megszereti maga

is.

- Maga szereti? - firtatta Mary.

- Persze, hogy persze, - felelte Márta, gondosan megtisztogatva a kályha belsejét - nagyon is

szeretem. Mert később aztán nem is kopár. Májusban olyan édes, amikor kinő rajta az erika

meg a rekettye, aminek olyan kedves a szaga. Mert olyan szaga van neki, mint az édes méz-

nek és a levegője is roppant friss; és az ég roppant magas fölötte, és a sok méh meg a pacsirta

olyan kedvesen zümmög meg énekel. No, mondhatom, hogy el nem mennék másfelé a világ

minden kincséért se!

Mary komoly, meghökkent arccal figyelt rá. Azok a benszülött cselédek, akiket Indiában

látott, egyáltalán nem hasonlítottak hozzá. Azok szótalanok és alázatosak és nem mernek úgy

beszélni a gazdáikkal, mintha velük egyforma emberek volnának. Folyton a szálámot emle-

gették és kenyéradóikat »a szegények pártfogójá«-nak nevezték, vagy más efféle címzéssel

szólottak felőlük és hozzájuk. Az indiai szolgáknak csak parancsolgattak, de kérdezni nem

kérdeztek tőlük soha semmit sem. Azt, hogy »kérem« vagy »köszönöm«, nem hallották soha,

és Mary gyakran arcul is ütötte az áját, ha rosszkedvében volt. Nagyon töprengett most, hogy

ez a lány vajjon mit mondana, ha valaki megütné az arcát? Egyébként gömbölyű, piros,

kellemes arcú teremtés, de szerénysége mellett is olyan rátartós, hogy Mary azt gondolta,

alighanem visszaadná a pofont, még ha valami kislánytól kapná is.

- Furcsa egy cseléd maga, - mondotta kissé gőgösen, amint ott nyujtózott az ágyban.

Márta felült a kuporodásából a sarkára, kezében tartva a kályhatisztító kefét és nevetett,

anélkül, hogy legkevésbé is haragudott volna.

15

- Ó! tudom én azt, - mondotta. - S ha valami nagyon előkelő dáma jött ide Misselthswaite-ba,

még a cselédek közé sem engedtek. Ott dolgoztattak a mosogatólányok között, de már az

emeletre nem volt szabad fölmásznom. Azt mondják, hogy nagyon is paraszt vagyok és olyan

a beszédem is. De azért bolond egy ház ez, akármilyen nagy kastély. Nincs itt se úr, se

asszony, csak Mr. Pitcher és Mrs. Medlock. Mr. Craven, ha ugyan hazajön, nem törődik

semmivel, de meg ritkán is van itthon. Mrs. Medlock jó szívvel fogadott szolgálatba, de azt is

megmondta, hogy csak azért szegődtetett, mert ez nem is igazi úri kastély ám.

- Hát maga lesz most az én cselédem? - kérdezte Mary sajátos indiai gőgöskés modorával.

Márta megint nekiállt a kályharács tisztogatásának.

- Én a Mrs. Medlock cselédje vagyok, - felelte nyakasan - ő meg a Mr. Cravené, de el kell

végezni minden szolgáló-munkát, amit csak parancsol, meg maga körül is kell, hogy ugrájjak.

De valami sokat tűlem ne várhasson, aszondom.

- Ki fog engem felöltöztetni? - kérdezte Mary.

Márta ismét felült a sarkára. S amikor zavarban volt, még a rendesnél is parasztosabban

beszélt.

- Hát maga-maga; - magátú nem bír?

- Mit mond? Nem értem, mit is mondott?

- Eh! el is felejtettem! - felelte Márta. - Mrs. Medlock megparancsóta, hogy jó legyek magá-

hoz és azért mégis ilyen furcsát mondtam. Hát azt kérdem, hogy nem tudja fővenni a ruháját a

saját erejitű?

- Nem bizony, - felelte Mary méltatlankodva - nem is öltöztem fel magam soha. Engem

mindig az ája öltöztetett föl.

- Hát jó, - mondotta Márta, egyáltalában nem is sejtvén, hogy milyen gorombaságot mond -

de ideje, hogy megtanújja. Már előbb is megtanúhatta vón’! Nem is fog megártani, ha egy

kicsit törődik a maga erejével. Az én anyám sokszor mondta, hogy nem érti az úri embereket,

miért bolondítják meg a kölykeiket, - hogy cselédek mosdatják, meg őtöztetik, meg megjárat-

ják, mintha bábuk vónának!

- Indiában egészen más a világ, - vetette oda Mary gőgösen. Már idáig is alig győzte türe-

lemmel.

Márta egyáltalán nem volt meghatva.

- Eh, gondolom is, hogy egészen más, - mondotta jóindulattal. - Bizonyosan amiatt, hogy ott

olyan feketék a népek ahelyett, hogy tisztességesen fehérek vónának. Amikor mondták, hogy

maga megjön Indiábú, azt hittem, hogy maga is fekete.

Mary dühösen ült föl ágyában.

- Micsoda! - kiáltott föl. - Micsoda? Maga azt hitte, hogy én benszülött vagyok? Maga - maga

disznókölyök!

Márta rámeredt és elvörösödött:

- Mit csúfú engem olyan csúnyán? Nem kéne úgy mérgeskedni. Fiatal dámához nem is illik

ilyeneket mondani. Nem bántottam én a feketéket. Amikor nálunk meséltek róluk, mindig azt

mondták, hogy űk igen nagyon vallásos népség. Aztán úgy is mondták, hogy azok a mi

felebarátaink. Nem is láttam még fekete embert soha és ugyancsak örültem, hogy látok egyet

közülök közelről. Amikor reggel ide begyüttem, lassan odamásztam az ágyáhó, széthúztam a

16

függönyt és jó megnéztem. És hát itt feküdt és felsültem, mert annyit se volt fekete akár én,

ámbátorsággal egy kicsit mégis csak sárgás.

Mary még csak nem is igyekezett hangját mérsékelni.

- Maga azt gondolta, hogy én is benszülött vagyok! Hogy mert ilyent gondolni! Hisz azt sem

tudja, hogy mi az a benszülött! Hisz azok mind cselédek és kötelesek azt mondani nekünk:

szálám! Ön semmiről sem tud semmit!

Szörnyű dühbe gurult és a parasztleány naív csodálkozásával szemben annyira tehetetlennek

érezte magát, olyan rettentő elhagyatottnak s távol minden olyan embertől, aki őt megértse és

akit ő is megértsen, hogy arccal a párnára vetette magát és keservesen zokogott. Olyan

hosszan és hangosan sírt, hogy a szelíd természetű parasztleány kissé megijedt és nagyon meg

is sajnálta. Odalépett ágyához és föléje hajolt.

- No, no, hát ne sírjon má’! - könyörgött a leány. - Igazán, no, ne bőgjön folyvást. Nem

gondútam, hogy ezért is megharagudhat. Hiszen nem tudok én semmirő semmit, - ahogy

maga mondta, úgy igaz. Ne haraguggyon rám, kisasszony, no. Ne sírjon má’!

Egyszerű, parasztos beszédével, amelyből azonban kihangzott a barátságos jóindulat, csillapító

jótékony hatást gyakorolt Maryre, aki lassanként abbahagyta a sírást és egészen megnyugodott.

Márta valósággal megkönnyebbült.

- Most már ideje, hogy főkeljen, - mondotta. - Mrs. Medlock megparancsolta, hogy idehoz-

zam a theáját meg a früstökjét a szomszéd szobába, meg aztán az ebéggyét is, azt a szobát is

magának adták. Segítek magának felöltözni is, ha kibújik az ágyból. Ha hátul gombolós a

ruhája, úgy sem tudná magátú begombóni.

Amikor Mary végre elhatározta, hogy fölkél, Márta kivette a szekrényből a ruhát, amely

azonban egészen más volt, nem az, amelyben előző éjjel Mrs. Medlockkal megérkezett.

- Ez nem az én ruhám, - mondotta - mert az én ruhám fekete.

Aztán alaposan megtekintette a fehér gyapjúkabátot és szoknyát és hűvös elösmeréssel mondta:

- Ez a ruha szebb, mint az enyém.

- Hát ezt vegye fő, - felelte Márta. - Mr. Craven parancsóta Mrs. Medlocknak, hogy London-

ban ilyet vásároljon. Azt mondta: »Nem akarom, hogy az a gyerek fekete ruhában mászkáljon

itt, mint valami árva lélek. Attól ez a ház még szomorúbb lenne. Adjon neki színes ruhát.«

Édesanyám azt mondta, hogy ez helyes beszéd. Édesanyám mindent megért, amit más ember

mond. Ő se szereti a fekete ruhát.

- Én meg gyűlölöm a fekete ruhát - mondotta Mary.

Az öltözködés mindkettőjüket megtanította valamire. Márta gyakran ki meg begombolta

kisebb testvérkéi ruháját, de még olyan gyereket, aki maga is fel tudott volna öltözni, de nem

tette, csak állt tétlenül, várva, hogy jöjjön valaki és öltöztesse föl, mintha neki se keze, se lába

nem volna, olyant még nem látott soha.

- Miért nem húzza föl a cipőjét maga? - kérdezte Márta Maryt, amikor ez nyugodtan ült,

odatartotta a lábát.

- Mindig az ája húzta fel, - felelte megütődve Mary. - Az volt a szokás.

Ezt gyakran idézgette: »az a szokás.« Ezt szokták mondogatni a benszülöttek mindig. Ha az

ember valami olyant kívánt valamelyik benszülöttől, amit annak az őse ezelőtt ezer esztendő-

vel nem tett meg, a benszülött szelíd tekintettel azt felelte rá: »Az nem szokás« - és a dologról

többé beszélni sem lehetett.

17

Miss Marynél pedig az volt a szokás, hogy ő nem tett semmit, csak állt és megengedte, hogy

mint valami bábut felöltöztessék; de még mielőtt készen lett volna, hogy reggelizni menjen,

már sejtette, hogy Misselthswaite Manorban sok olyan dologba kell beletanulnia, amiről

azelőtt sejtelme sem volt. Igy meg kell például tanulnia, hogy saját kezével húzza fel a haris-

nyáját meg a cipőjét és maga vegye föl azt, amit leejtett. Ha Márta valami előkelő hölgy jól

nevelt szobaleánya, akkor sokkal alázatosabb és tisztelettudóbb. S tudja azt is, hogy az ő

feladata az ifjú hölgy haját kikefélni, begombolni a cipőjét és fölvenni mindent, amit leejt.

Ámde ő bizony egyszerű yorkshirei neveletlen parasztleány létére ott nőtt fel a Csenderes

egyik kunyhójában, egész rakás apró testvérkéjével és sohasem is álmodott egyébről, mint-

hogy ellássa a saját dolgát és gondozza a kicsinyeket, akik vagy ölbeli csecsemők, vagy

annyira aprók még, hogy már szerte mászkálnak és belebotlanak mindenbe.

Ha Mary Lennox olyan leány, aki szívesen nevet alkalomadtán, talán mulattatja Márta bő-

beszédűsége; de Mary teljes hűvösséggel hallgatta, nem kevéssé csodálkozva modora szaba-

tosságán. Eleinte nem is igen figyelt rá, de amint a leány tovább csacsogott a maga kedélyes

modorában, Mary mégis csak megjegyzett magának egyetmást abból, amit hallott.

- Ejha! - mondotta Márta - csak látná üket! Van belőlünk ép egy tucat és apó tizenhat

shillinget keres egy héten. Aszondom, van gondja anyának elég, amig valamennyi kap

habzsolni való tejbedarát. Mindig ott mászkálnak a Csenderesen egész nap és anya aszongya,

attól híznak a gyerekek. Aszongya, talán legelnek is gyenge füvet akár a vad ponny-csikók. A

mi Dickonunk szerzett is magának egy kis ponnyt és aszongya, az az övé.

- Honnan szerezte? - kérdezte Mary.

- Ott találta a Csenderesen anyjostú, amikor még egészen apró vót, oszt megbarátkozott vélük,

adott nekik néha egy falat kenyeret, meg gyenge füvet szedett nekik. Oszt úgy megszokták,

hogy utána mentek és megengedték, hogy lovagójon rajtuk. A Dickon jó gyerek, az állatok

mind nagyon szeretik.

Marynek soha valami különösen kedvelt saját állatja nem volt, pedig eléggé vágyódott utána.

Ezért kezdett némileg érdeklődni Dickon után, s minthogy eddig a világon senki iránt

érdeklődést nem mutatott, lehet, hogy ez az egészséges érzék ébredésének kezdetét jelentette

nála. Amikor átment a másik szobába, amelyet számára gyermekszobának rendeztek be, azt

látta, hogy az a szoba fölöttébb hasonlít ahhoz, amelyben aludt. Egyáltalán nem volt gyermek-

szoba, hanem olyan, mint a felnőtteké, a falakon komoly képekkel és a bútorzata is csupa

nehéz faragott tölgyfa. A szoba közepén nagy asztal, rajta készen állott a kiadós reggeli. De

rendszerint kevéssé volt éhes és nagy közönnyel nézte az első tál ételt, amit Márta eléje tett.

- Nem kell, - mondotta.

- Nem kő ez a jó tejbe dara? - kérdezte Márta hitetlenül.

- Nem.

- Pedig asse tuggya, milyen jó. Öncsön rá egy kis málnalevet, vagy hintse be cukorral.

- Nekem nem kell, - ismételte Mary.

- Eh! - mondotta türelmetlenül Márta. Nem nézhetem, hogy úgy lefityfirityeli a jó ennivalót.

Ha a mi gyerekeink nekiűnének ennek az asztanak, öt perc alatt tisztára főfanának mindent.

- Vajjon miért? - kérdezte Mary hidegen.

- Miért? - visszhangozta Márta. - Mert soha életükben egészen teli nem rakhatják a bendőjü-

ket. Olyan éhesök azok, mint a csikó meg a róka.

- Azt sem tudom mi az: éhesnek lenni, - mondotta Mary a tudatlanok közömbösségével.

18

Márta megütközve tekintett rá.

- No, pedig nem ártana, ha megtanúnná. Én bizony ugyancsak megtanútam, - tette hozzá

szokott őszinteségével. - Nem is bírom nézni, ha valaki csak ott ül és nézi a friss kenyeret meg

a finom ítelt. Istók uccse nem bánnám, ha ami sok itt fekszik, a Dickon, meg Phil, meg Jane,

meg a többinek a köténye alatt vón’!

- Hát vigye el nekik! - ajánlotta Mary.

- A’ nem lehet, mert nem az enyém, - mondá csökönyösen Márta. - És ma nincs is kimenőm.

Hónaponként csak egy nap vagyok szabad. Olyankor osztán mehetek haza és édesanyám

pihenhet.

Mary megivott egy kevés teát és kis darab pirított kenyeret evett hozzá ízzel.

- No, most vegyen egy meleg kendőt és szaladjon le játszani, - mondotta Márta. - Nagyon jó

fog esni, meg a gyomrát is rendbe hozza.

Mary az ablakba lépett. Látta a kertet, az utakat, a sok nagy fát, de mindennek olyan szomorú

volt az ábrázata és annyira télies.

- Lemenjek? Minek menjek le ilyen csúf időben?

- Hát ha nem megy le, akkor maraggyon itt, - de mit csinyá akkor itt? Mi dóga lehet itt?

Mary körülnézett. Itt igazán nem tudott volna mihez kezdeni. Amikor Mrs. Medlock ezt a

szobát gyermekszobának rendezte be, eszébe sem jutott, hogy valami mulatságról is kellene

gondoskodnia. Igy hát mégis jobb lenne, ha lemenne és megnézné közelről, hogy milyen a

kert?

- De ki jön velem? - kérdezte Mártától.

Márta rábámult.

- Menjen le magába! - felelte a leány. - Tanújja meg, hogy lehet egyesegyedül játszani, mint

ahogy megtanújja a többi ojan, akinek se húga, se öccse-bátyja nincsen. A mi Dickonunk

mindig egymaga csavarog a Csenderesen és órák hosszát el tud játszani egyesegyedű. Úgy ba-

rátkozott meg a ponny-lovacskával is. Van ott a Csenderesen egész csomó birka, akivel ösme-

rős, meg a madár legyün a fáról és eszik a tenyerébű. Ámbár sok ennivalója őneki magának

sincs, de azért egy kis kenyérmorzsát, hunmiegymást mindig talál, amivel a kedves állatyjait

ellátyja.

A valóságban Dickon említése bírta rá végre, hogy lemenjen, anélkül, hogy erről önmagának

sejtelme lett volna. Bizonnyal talál elég madarat, ha ponnyt meg birkát nem is. Aztán ezek

valószinüleg másfajta madarak, mint aminőket Indiában látott s ettől remélt egy kis

szórakozást.

Márta előszedte Mary felsőkabátját, kalapját, jó erős cipőt adott rá és megmutatta, hogy merre

jut ki a kastélyból.

- Ha arra megy, végig az úton, ott van la, az a rácsos kapu a bokrokná’, ott jut be a kertbe, - s

megmutatta. - Tömérdek ott a virág nyáron, de bizony most még egy sincs belőle. - Aztán úgy

látszott, mintha habozna egy percig, majd folytatta. - Asztán van ott egy külön kert is, de be

van zárva. Tíz esztendeje nem járt benne emberfia!

- Miért nem? - kérdezte Mary önkénytelenül. Már ismét hallott valamiről, aminek az ajtaja be

van zárva, akár annak a száz szobának, - ebben a különös házban.

19

- Mr. Craven zárta be, amikor a felesége olyan hamarjában meghótt. Nem akarja, hogy valaki

bemenjen abba a kertbe. Becsukta az ajtót, ásott egy gödröt és beletemette a kúcsot. Jaj! -

Mrs. Medlock csöngetett, - szaladok!

Amikor Márta elment, Mary végighaladt azon az úton, amely a bokrok mellett a rácsos

kapuhoz vezet. De folyton arra a kertre kellett gondolnia, amelyben már tíz év óta nem volt

senki. Nem tudta elképzelni, hogy milyen lehet s hogy vajjon van-e még benne élővirág?

Amikor a bokros kapun áthaladt, egy terjedelmes parkot látott széles gyepszőnyegekkel,

kanyargós utakkal, szépen beszegve nyírott sövénnyel. Volt ott sok fa, meg virágágy, meg

örökzöld mindenféle különös alakokba csoportosítva és egy hatalmas tó, a közepén régi

szürke szökőkúttal, amely azonban most nem működött, aminthogy a virágágyak is üresen

állottak. Hát ez nem lehetett az a lezárt kert. Hogy lehet lezárni egy kertet? Amikor a kert arra

való, hogy az ember sétáljon benne!

Amint ezen töprengve haladt előre, meglátta, hogy az út végén egy hosszú borostyánborította

fal terpeszkedik. Nem lévén ösmerős az angliai szokásokkal, nem tudhatta, hogy amit látott,

az kétségtelenül a konyha- meg a gyümölcsöskert. Közelebb ment a falhoz, meglátta, hogy a

borostyán között egy zöld ajtó van, még pedig nyitva. Ez tehát nyilván nem az elcsukott kert s

bátran megnézheti.

Be is ment és úgy vette észre, hogy van ott egymás mellett több ilyen elkerített kert, egy-

másba nyílik valamennyi. Látott egy másik zöld ajtót is, azon belül bokrokkal beszegett

utakat, amelyek között téli zöldség termett. A falakra dróton húzott gyümölcsfaágak kapasz-

kodtak, az ágyakban egyes termékek le voltak borítva üvegharanggal. A kert egyébként meg-

lehetősen üres és csúf, gondolta Mary, amint megállt és körülnézett. Biztosan sokkal szebb

nyáron, amikor kizöldül minden, de most egy csöppet sem szép.

Egyszerre, ásóval a vállán, egy öreg ember jött át azon az ajtón, amely a szomszédos kertbe

vezet. Láthatólag meghőkölt, amikor Maryt észrevette és megérintette a sapkáját. Mérges öreg

ábrázatján meglátszott, hogy egyáltalán nem örül neki, hogy Maryt megpillantotta, - de a

leánynak sem tetszett a kert és szintén olyan »csak azért is« képet vághatott, mert valószí-

nűleg ő sem találta az öreget valami kellemes látványosságnak.

- Mi ez itt? - kérdezte Mary.

- Ez az egyik konyhakert, - felelte az öreg.

- Hát az ott? - s rámutatott a nyitott zöld ajtóra.

- Az? Az a másik, - felelte kurtán. - A falon túl megint egy másik, a falon errül a gyümölcsös

az egyik.

- Be lehet menni?

- Hogyne, ha akar. De nincs ott mit látni.

Mary nem felelt. Végigment az úton s keresztülhaladt a másik zöld ajtón. Itt már több fal

meredt eléje és látott sok téli zöldséget és üvegharangot, a második falban egy újabb zöld

ajtót, ez azonban már be volt csukva. Talán az vezetett abba a titkos kertbe, amelybe már tíz

esztendeje be nem léphetett senki. Mary, minthogy különben nem tartozott a félénk gyerme-

kek közé és mindig megtette azt, ami ép eszébe jutott, nekiment a zöld ajtónak és megnyomta

a kilincset. Azt remélte, hogy az ajtó nem nyílik ki, mert nagyon vágyódott megtalálni a

titokzatos kertet, de egészen könnyedén kinyílt és benn volt egy gyümölcsösben. Ez teljesen

körül volt véve fallal. Ezekre a falakra húzták rá sodronnyal a gyümölcsfák ágait; a hidegtől

megbarnult fű között volt még sokféle más gyümölcsfa is, de több ajtót már nem látott. Mary

kereste mindenfelé és amikor ebbe a kertbe belépett, úgy vette észre, hogy a fal tovább terjed,

20

mint ameddig a gyümölcsös tart, mintha a túlsó oldalán még nyúlna valamerre a messzeségbe.

Látta, hogy a fal fölött kimagasodnak a fák koronái, s amint egy ideig mozdulatlanul meg-

állott, észrevette, hogy az egyik fa tetejére felröppent egy mozgékony, pirosmellű kis madár,

amely hirtelen valami vidám, éles füttydalra gyujtott rá, mintha észrevette volna Maryt és őt

hívogatná.

Mary megállt, hallgatta a madarat és a vidám, barátságos kis fütyülgetés valahogy jól esett a

szívének, mert még egy fanyar hangulatú kislány is megérezheti, hogy milyen szomorú dolog

az a nagy elhagyatottság, az az ormótlan, komor ház és a széles, puszta Csenderes. És az a

nagy, élettelen kert egy kis leány lelkében is felébresztheti azt az érzést, hogy ezen a széles

nagy világon ő maradt meg az egyetlen élő emberi teremtésnek. Ha Mary valami szenve-

délyes természetű gyermek, aki megszokta már, hogy meleg szeretettel vegyék körül, talán

még a szíve is megtört volna ilyen szomorú körülmények között; de azért mint »Azért is -

Mary kisasszony« is érezte elhagyatottságát, s így történt, hogy a szélesmellű kis madár

dalolása úgy meghatotta, hogy kis savanykás arculatját olyas valami kifejezés világította meg,

amelyet mosolynak lehetett volna nevezni. A kis madárhoz hasonlót nem látott Indiában soha,

de azért nagyon megszerette s elfogta a vágy, vajha ismét találkozhatnék vele. Hátha ez a

madárka bent lakott a titokzatos kertben és tudott is felőle mindent?

Lehet, hogy azért töprengett folyton az elhagyott kert fölött, mert nem tudott mit tenni. De

nagyon kíváncsi volt rá, szerette volna tudni, hogy minő lehet. Mr. Archibald Craven miért

ásta el a kert kulcsát? Ha olyan nagyon szerette a feleségét, miért gyűlölte az asszony kertjét?

Azt gondolta, hogy talán sohasem találkozhatik Mr. Cravennél, de ha meglátja is, nem fogja

szeretni, Mr. Craven pedig őt nem fogja megkedvelni. Úgy érezte, ha mégis találkoznak,

megáll előtte szótalanul, csak ránéz mereven, ámbár nagyon szerette volna megkérdezni tőle,

miért követett el ilyen lehetetlenséget.

- Az emberek közül nem szeret engem senki és én sem szeretek senkit, - gondolta magában. -

És én sohasem tudok úgy beszélgetni, mint a Crawford-gyerekek, akik folyton fecsegnek,

nevetnek és akkora lármát csapnak.

Eszébe jutott a vörösbegy s az a kedvesség, ahogy fölkapaszkodott a fa tetejére s onnan

fütyörészgetett neki s eszébe jutott az is, hogy ő akkor milyen hirtelen megállott az úton.

- Azt hiszem, hogy az a fa a titkos kertben van, érzem, ez egészen bizonyos, - gondolta

magában. - Körül van kerítve fallal és ajtaja nincs sehol.

Visszament az első konyhakertbe, amelyben legelőször járt s látta, amint ott az öreg fölássa a

föld egy darabját. A közelében megállott és egy kis ideig a maga sajátos hideg modorával

nézegette. Az öreg nem vett róla tudomást, mire Mary elszánta magát rá, hogy megszólítja.

- Benn voltam a másik kertben, - mondotta.

- Hát jó, ha bent volt, bemehetett, - felelte mogorván az öreg.

- Aztán benn voltam a gyümölcsösben.

- Annak sincs kutya az ajtajában, hogy megharapta vóna, hát oda is bemehetett.

- De aztán nem volt ajtó azon a kertfalon.

- Micsoda kertfalon? - kérdezte az öreg nyers hangon és abbahagyta egy pillanatig az ásást.

- Azon a falon, amely ott emelkedik a kert túlsó oldalán, - felelte Mistress Mary. - Pedig van

benne sok fa, láttam a koronájukat. Egy vörösbegyű madár ült az egyiknek a tetején és dalolt.

21

Mary nagy meglepetésére a viharvert mogorva ábrázat egyszerre egész más kifejezést öltött.

Csöndes mosoly suhant rá, amitől az öreg arc egészen megváltozott. Mary csak nézte és arra

gondolt, hogy mennyivel kellemesebb az olyan arc, amely mosolyog. Ez eddig sohasem jutott

eszébe.

A kertész a konyhakert gyümölcsfái felé fordult és elkezdett fütyörészni, puhán, halk füttyent-

getéssel. Mary nem bírta felfogni, hogy egy ilyen mogorva, vén ember hogy tud ennyire

kellemesen fütyörészni.

S a következő pillanatban csoda történt. Mary valami finom suhanást hallott közeledni a

levegőben, az iménti vörösbegy röppent elő és leült egy rögre, elég közel az öreg kertész

munkahelyéhez.

- Hát itt is van, - kuncogott rá az öreg s aztán úgy szólogatott hozzá, mint valami gyermekhez.

- Hát hol vótá’, te kis tolvaj, betyár, he? - kérdezte. - Nem láttalak már három naptya! Csak

nem jársz máris menyecske után, ilyen korán, te betyár? Még arra ráérsz az idén, te!

A madár féloldalt hajtotta a fejét és meleg, ragyogó kis szemével, amely olyan volt, mint két

kis fekete vízcsöpp, ránézett a kertészre. Látszott rajta, hogy egyáltalán nem fél és teljesen

bizalmas lábon áll az öreggel. Ide-oda szökellt és csapkodta a rögöt csőrével, hogy pondrót,

férget keressen. Marynek olyan furcsa érzés támadt a szívében, amint a kedves, vidám madár-

kát nézegette, aki úgy viselte magát, mint valami ember. Húsos kis teste, finom csőre, karcsú

lába nagyon tetszett Marynek.

- Mindig előjön, ha híjja? - kérdezte suttogva.

- Persze hogy jön. Azóta ösmerem, amikor még olyan tátogó, sárgacsőrű fióka volt. A túlsó

kertben született és átröpült ide; de még gyengécske vót a szárnya, nem tudott visszaröpűni;

hát akkor összebarátkoztunk; aztán amikor mégis vissza tudott röpűni, a többi fióka már

elhagyta a fészket, és mert nagyon egyedű’ maradt, hát visszajött én hozzám.

- Micsoda fajta madár ez? - kérdé Mary.

- Azt se tuggya? Hát ez a vörösbegyű vörösbegy, nincs több ilyen furcsa, barátságos madár az

egész világon. Akkurát olyan barátságos, mint a kutya, ha ért hozzá az ember, hogy hogy ke’

vele bánni. Na nézze csak, hogy ugrál, hogy néz körű’, majd megest ránk néz! Tudja ű jó,

hogy most ű rúla beszégetünk.

A legfurcsább látvány volt a világon ez az öreg. Úgy nézte a kis pohos vörösbegyet, mintha

ép annyira büszke volna rá, mint amennyire szerette.

- Hiú kis betyár a’, - mondotta hunyorgatva. - Szereti hallani, amikor az emberek ű rúla beszé-

nek. Amellett kíváncsi a lelkem, sohasem láttam ilyen kíváncsi állatot és még szemtelenke is.

Mindig elgyün megnézni, hogy mit űtetek. Tud ez mindent, még azt is, amit Craven úr, ha

törődne vele, soha ki nem tanána. Ez itt a főkertész, aszondom.

A vörösbegy serényen szökellt egyik rögről a másikra, néha meg-megállt és rájuk nézegetett.

Mary azt gondolta, hogy a madár fekete vízcsöpp szeme olykor ő rá tapad nagy kíváncsi-

sággal. Valóban úgy is látszott, mintha fürkészőleg nézne feléje s meg akarna tudni róla

mindent, amit csak lehetett. Ez a furcsa érzés egyre erősödött Mary szívében.

- Hát a többi fióka hova röpült? - kérdezte.

- Azt nem lehessen tudni. Az öregek kiszoktassák a fiókákat a fészekbű, azok lassankint ide-

oda röpködnek, aztán egyszerre csak eltűnnek, észre sem veszi az ember, merre. Emmeg abbú

tudta meg, hogy ű már el van hagyva.

Mistress Mary egy lépéssel közelebb ment a vörösbegyhez és erősen ránézett.

22

- Engem is elhagyott mindenki, - mondotta a madárnak.

Azelőtt soha eszébe nem jutott, hogy tulajdonképpen miért volt a kedélye olyan savanyú és

epés, de úgylátszik, hogy most amint ránézett a vörösbegyre és a vörösbegy meg ő rá nézett,

rájött erre a titokra.

Az öreg kertész föltolta a sapkáját a kopasz homlokáról és egy percig rámeredt.

- Maga az a kisjány Indiábú? - kérdezte.

Mary igenlően bólintott.

- Akkó nem csudálom, hogy ojan elhagyott. Mer’ még sokkal jobban elhagyott, mint ahogy

mondja.

Azzal megint elkezdte ásni a kert zsíros, fekete földjét, mialatt a vörösbegy nagyon szorgal-

masan ugrándozott körülötte.

- Magát hogy hívják? - kérdezte Mary.

A kertész megállt munkájában, hogy megfelelhessen.

- Ben Weatherstaff a nevem, - mondotta és némi komor hangsúllyal folytatta tovább: - Én is

elhagyott vagyok rendesen, hacsak ű nincs itt velem, - és hüvelykujjával a vörösbegy felé

bökött. - Más pajtást nem szereztem magamnak.

- Nekem meg egyáltalán nincs pajtásom, - mondotta Mary. - Nem is volt soha. Az ájám nem

szeretett és soha nem volt senkim, akivel játszhattam volna.

Yorkshirei szokás, hogy az ember teljes őszinteséggel elmondja azt, ami a szívén fekszik és

az öreg Ben Weatherstaff yorkshirei ember volt, még pedig a Csenderesről való.

- Hát maga akkor jóformán ojan, mint én magam, - mondotta. - Egy fából faragtak, úgy látom,

mind a kettőnket. Egyikünk se valami szép és mind a ketten csak ojjan savanyúak vagyunk

bévül, mint a mijennek látszunk kívül. Mind a kettőnknek utálatos a természete, mondhatom.

Ez hát elég őszintén hangzott, Mary Lennox pedig soha életében nem hallott önmagáról egy

őszinte szót sem. A benszülött cselédek mindig csak szálámoznak és megalázkodnak, akármit

tesz is az ember. Sohasem törődött azzal, hogy milyen az arca, de azt mégsem hitte volna,

hogy ő ép olyan csúf, mint Ben Weatherstaff s azt sem gondolta, hogy mielőtt a vörösbegy

megjött, olyan savanyú képet vágott. Azt meg éppen nem bírta elképzelni, hogy neki is

»utálatos« a természete. Egészen rosszul érezte magát miatta.

Hirtelen éles kis füttyöt hallott közvetlen közelből, mire figyelmesen körültekintett. Néhány

lépésnyire állott egy fiatal almafától, annak egyik ágára röppent a vörösbegy és most neki-

fohászkodott és valami dalt csattogott el. Ben Weatherstaff jóízűen nevetett.

- Vajjon miért fütyörész ez itt most? - kérdezte Mary.

- Úgylátszik elhatározta, hogy magáva’ megbarátkozik, - felelte Ben. - Vigyen el az ördög, ha

magát meg nem szerette.

- Igazán? - kérdezte Mary és lábujjhegyen, óvatos lassúsággal ment a fához még közelebb.

- Akar az én pajtásom lenni? - kérdezte a vörösbegytől egészen olyan hangon, mintha valami

gyermekhez szólana. Akar-e? lesz-e? És ezt sem olyan keményen, sem azzal az indiai kis

fenhéjázással nem mondta, mint ahogy egyébként beszélni szokott, hanem puhán, kedvesen,

hízelgő lágysággal, aminek hallatára Ben Weatherstaff épolyan meglepetéssel tekintett rá,

mint az imént Mary az öregre, amikor olyan melegen füttyentett a vörösbegyre.

23

- Nini, - kiáltott föl az öreg, - hát maga olyan jóságos gyermekszóval is tud beszélni, nem csak

úgy, mint egy mérges nőszeméj!? Most majd úgy beszélt, mint ahogy Dickon szokott beszélni

a Csenderesen a vadállatokkal.

- Hát ön ösmeri Dickont? - kérdezte mohón Mary, gyorsan az öreghez fordulva.

- Ösmeri azt mindenki. Dickon szerteszét csavarog mindenfelé. Még a fekete szeder meg az

avarfű is ösmeri. Fogadni mernék, hogy a róka meg is mutatja neki, hogy hova bújtatta el a

kölykeit, a pacsirta meg el se titkolja előtte, hogy hova rakott fészket.

Mary szeretett volna még többet is kérdezni. Majdnem olyan mértékben szeretett volna

Dickonról megtudni sok mindent, mint a titkos kertről. De ugyanebben a pillanatban a vörös-

begy befejezte a maga kis dalát, a tollát fölborzolta, a szárnyát kiterjesztette és elröpült.

Látogatását elvégezte s volt neki egyéb dolga is.

- Átröpült a falon! - kiáltott föl Mary, aki jól megfigyelte. Beröpült a gyümölcsösbe és

túlröpült a másik falon is, abba a kertbe, amelynek ajtaja nincs.

- Ott lakik, - mondotta az öreg Ben. - Onnan jött nyilván. Amikor udvarolgat némelyik

vörösbegyné menyecskének, akkor állandóan a rózsafákon lakik.

- Rózsafákon? - kérdezte Mary - hát vannak ott rózsafák?

Ben Weatherstaff elővette az ásóját és ismét nekifogott a munkának.

- Legalább tíz évvel ezelőtt vótak, - dörmögte.

- Be szeretném látni, - mondotta Mary. - Merre van a zöld ajtó? Hiszen valahol mégis kell

ajtajának lenni!

- Vót is, tíz évvel ezelőtt, de most már nincs.

- Nincsen! - kiáltott Mary. - De kell lenni!

- Nincs, ha mondom, és nem is találhatja meg senki és nincs is hozzá senkinek semmi köze.

Ne legyen olyan kotnyeles és ne üsse bele az orrát mindenbe, ami nem is a maga dóga. Nohát,

nekem meg most egyéb dógom van. Menjen játszani. Én már nem érek rá többet.

S rögtön abbahagyta az ásást, vállára vette az ásót, elment és rá sem nézett többé Maryre és

azt sem mondotta, hogy befellegzett.

24

ÖTÖDIK FEJEZET.

Sírás a folyosón.

Mary Lennox napjai meglehetősen egyformán teltek eleinte. Szőnyegkárpitos szobájában

minden reggel arra ébredt, hogy Márta ott térdel a kályha előtt és tüzet rak; minden reggel

elköltötte reggelijét a gyermekszobában, amelyben semmi szórakoztatót nem talált: és minden

reggel kibámult az ablakon, végignézve a végtelen Csenderesen, amely úgy terpeszkedett neki

síknak, dombnak, mintha az égnek is neki akart volna kapaszkodni, s miután nézte egy darabig,

rájött, hogy ha nem megy ki a kertbe, idebent nem tud mihez fogni, hát inkább kiment. Azt

nem is sejtette, hogy ennél okosabbat nem is tehetett volna, azt pedig még kevésbé tudta,

hogy amikor nekibuzdult és gyorsabban járt vagy föl s alá futkosott az utakon és a fasorok

között, akkor ezzel felpezsdítette lusta vérét, és amidőn gyors mozgása révén szembeszállt a

széllel, amely csak úgy dült eléje a Csenderesről, megedzette, megerősítette egész szervezetét.

Pedig csak azért futkosott, mert fázott és alaposan gyűlölte a szelet, amely úgy megfútta az

arcát és úgy szegeződött vele szembe, mint valami láthatatlan óriás, amely nem akarja enged-

ni, hogy folytassa az útját. De az a mély lélekzetvétel, amire így kényszerült s az a nyers, friss

levegő, amely a széllel együtt megtöltötte a tüdejét, jót tett minden ízének, piros színt adott az

orcájának, s únottan néző tekintetét fölvillogtatta, bárha ő maga minderről nem is tudott

semmit.

De amikor már egynéhány napot töltött így el a szabad levegőn, egy reggelen arra ébredt föl,

hogy már tudja azt is, mit jelent éhesnek lenni s mikor leült a reggelihez, a tejbedarát sem

tolta el már magától nagy lenézéssel, hanem előkapott egy kanalat és addig szedegette magá-

ba, amíg egészen ki nem ürült a tál.

- Elég jó fal maga máma, hajja! - mondotta Márta.

- Mert ma minden olyan jóízű, - felelte Mary, aki egyébként egy kicsit maga is meg volt lepve

nagy étvágyától.

- A csenderesi ájer hejrehozza a bélit meg a gyomrát, - felelte Márta. - Még szerencséje is

van, hogy ahogy megjön az étvágya, van is mit enni hozzá. A mi zsellérházunkban tizenkét

bendő van s alig akad mit rakni belé. Csak menjen ki játszani mindennap a friss levegőre,

attól kap egy kis húst a gyenge csontjára és akkor nem is lesz többet olyan sárga.

- Én nem szoktam játszani, - mondotta Mary - nincs hozzá semmim.

- Nincs semmije! - kiáltott Márta. - A mi gyerekeink bottal meg kaviccsal játszanak. Azzal

szaladgálnak meg dobálódznak, aztán nézik, hogy ki hogy tud górálni és megnéznek mindent

tövirül hegyire.

Mary nem dobálózott, csak nézegetett. Egyebet nem is igen tehetett. Köröskörül járt a kerte-

ken és járkált a park fasoraiban. Néha megkereste Ben Weatherstaffet, noha többször látta,

hogy az öreg annyira elmerül munkájába s annyira buzgólkodik, hogy ő rá rá sem néz munka-

közben, vagy nagyon rosszkedvű. Egy ízben, amikor egyenesen feléje ment, az öreg föltette

vállára az ásót és odébb ment, mintha szándékosan kerülné.

Mary különösen egy úton szeretett járkálni: azon a hosszú ösvényen, amely a teljesen fallal

körülvett kert mellett húzódott végig. Az út mindkét oldalán üres virágágyak terpeszkedtek; a

falat sűrűen elborította a felfutó borostyán. S volt egy darabja a falnak, amelyet a borostyán

majdnem bokros sűrűséggel födött be. Úgy látszott, mintha ezt a részt a többinél is régebben

hanyagolták volna el; a fal hosszán, ennek az egy résznek a kivételével, itt-ott még észre

lehetett venni a rendező kéznek némi nyomát, egy-egy kis ritkítást a borostyánon, de itt

teljesen vadul és akadálytalanul burjánzott az örökzöld folyondár.

25

Mary néhány nappal azután vette ezt észre, hogy Ben Weatherstaffel beszélgetett és nagyon

csodálkozott rajta. Megállt, nézdegélt és észrevette, hogy egy elszabadult borostyánágat minő

nagy ívekben lenget a szellő. Amint így ide-oda jártatta tekintetét, egyszerre csak valami

vörös foltot látott meg és éles cirpelés ütötte meg fülét, és íme, a fal tetején ott berzenkedett

Ben Weatherstaff vörösbegye, kinyujtotta a nyakát és kicsiny fejét féloldalt hajtva, ránézett...

- Ó! - kiáltott föl Mary - maga az, maga itt van? - S egyáltalán nem jutott eszébe, hogy milyen

különös, hogy úgy szólítja meg a kis madarat, mint valami embert, mintha azt is elvárná tőle,

hogy felelni is fog.

Felelt is. Csipogott és cirpelt, aztán ide-oda billegett a falon, mintha ekkép mindenféle törté-

netkéket mondott volna el. S Mistress Mary azt képzelte, hogy teljesen megérti, amit a madár

mesél, bár nem szóval beszél. De egészen úgy hangzott, mintha ilyeneket mondana:

- Jó reggelt! Úgy-e milyen kedves ez a szél? Úgy-e milyen kedvesen süt a nap? No hát,

ugráljunk és csiripeljünk együtt mind a ketten! Gyerünk! Gyerünk!

Mary elkezdett nevetni, amint a madár egyet ugrott és ahogy aprókat röpült a fal hosszán, ő is

futott utána és vele. Az a szegény vékony, sápadt, csúf Mary - most szinte csinosnak látszott.

- Be kedves! Be kedves! - kiáltozott Mary, s amint futott a fal hosszában, ő is fütyült, cirpelt

és csipogott, úgy, hogy már alig tudta mit csináljon. De a vörösbegyet láthatólag mulattatta a

dolog, mert szorgalmasan visszacsipogott és cirpelt és rá-ránézett. Végre kiterjesztette a két

szárnyát, felröpült egy fa tetejére és onnan egy egész hosszú dalt eresztett meg.

Erről eszébe jutott első találkozása a vörösbeggyel. Akkor a vörösbegy fölröpült egy fa tete-

jére, ő meg ott maradt a gyümölcsös kertben. Most a másik oldalán volt a gyümölcsösnek és a

fal túlsó felén állott az úton és most ezen a falon is túl, mögötte ugyanaz a fa bólogat feléje.

- Ez az a kert, - mondotta magában - amelybe senkinek sem szabad bemenni. Ebben a kertben

lakik a madár. Be szeretném látni, minő lehet az a kert!

Gyorsan végigfutott a sövényen, be a gyümölcsösbe s amikor megállt a falnál, látta, hogy az a

fa, amelynek tetején a vörösbegy dalolgat, túl van a falon; a madár ép befejezte a dalt és csőre

hegyével rendbehozta tollazatát.

- Ez az a kert! - mondotta. - Biztosan tudom, ez az!

Végigment a fal mellett, nagyon tüzetesen végignézett mindent, de nem látott most sem

egyebet, mint azelőtt, ajtót nem talált sehol. Újból végignyargalt a gyümölcsösön, végig a

borostyánfödte fal mellett, majd meg visszajött, de ajtót nem látott sehol, aztán lenyargalta a

másik felét, de ajtót fölfedezni nem bírt arra sem.

- Nagyon különös dolog, - mondta magában. - Ben Weatherstaff azt mondja, hogy nincs ajtó

és valósággal nincs is. Pedig egészen bizonyos, hogy volt ajtó, mert Mr. Craven elásta a

kulcsot.

Ezen aztán sokat gondolkozott és kezdett a kérdés iránt erősen érdeklődni, úgyhogy már nem

sajnálta, hogy eljött Misselthwaite Manorba. Indiában nem törődött semmivel, mert sokkal

melegebb is volt, semhogy bármi iránt érdeklődjék. Úgy látszik, mintha a Csenderes friss

szellője szétfútta volna fiatal agyából a pókhálót és fölébresztette volna tunya szenderéből.

Majdnem az egész napot a szabadban töltötte s amikor este leült vacsorálni, éhes volt, álmos,

de nagyon jól érezte magát. Sohasem haragudott már azért, hogy Márta fecsegett előtte. S úgy

vette észre, hogy meg is szerette, kedve szottyant egyetmást meg is kérdezni tőle. S kérdezett

is, mihelyt megvacsorázott és odakuporodott a kályha tüze elé.

- Miért haragudott Mr. Craven a kertre? - kérdezte Mártától.

26

Mártát ezúttal nem engedte elmenni és a lány szívesen maradt nála. Nagyon fiatal volt még és

megszokta, hogy otthon az ő kis kunyhójuk mindig telve volt öcskösökkel meg húgocskákkal

és azért únta a nagy cselédszobát lenn a lépcsőház alatt, ahol a szolgák és a finomabb cselédek

kicsúfolták az ő falusias beszédmodorát, ahol valósággal lenézték, vele szóba alig állottak s

egymás között sugdolóztak. Márta szeretett beszélgetni és ez a különös kislány, aki Indiában

élt, és akit »feketék« szolgáltak ki eddig, érdekes is volt.

Leült ő is a szőnyegre, anélkül, hogy erre engedelmet kapott volna.

- Most is arra a kertre gondú? - kérdezte. - Persze, hogy arra. Én is ippeg úgy vótam vele,

amikor először hallottam rúla.

- Miért haragudott rá? - faggatta Mary konokul.

Márta maga alá húzta a lábát és egész kényelmesen helyezkedett el:

- Hajja, hogy zöndörög odakünn a szél? Ha most künn járna a Csenderesen, meg sem tudna

állani a lábán ettül a nagy széltű.

Mary egyáltalán nem tudta, hogy mi az, hogy »zöndörög«, de amint megfigyelte a szélfúvást,

mégis megértette. Bizonyosan az az üvöltő dúdolás, amit a ház körül dühöngő orkán okoz,

amint valami láthatatlan óriásként ostromolja a házat, minden részét megtámadja s úgy rázza

ajtaját, ablakát, mintha valamennyit be akarná törni. Ámbár azt is tudta mindenki, hogy erre a

szél még sem képes, s azért nagyon kellemes biztonságban, kényelmesen jól érezték magukat

a meleg tűzhely előtt.

- De miért haragudott úgy rá? - kérdezte Mary, miután már eleget hallgatta, miként zöndörög

odakinn. Mert úgy látszik elhatározta, hogy amit erről Márta tud, azt ő is meg fogja tudni.

Márta aztán föltárta mindazt, amit tudott.

- Hát, - mondotta - Mrs. Medlock azt gondúja, hogy erről jobb nem beszélni. Aminthogy sok

olyan dolog van itt, amiről beszélni nem szokás. Mr. Craven ezt így rendelte el. Az ő bajával,

aszondja, ne bajlódjanak a cselédek. De a kert dolga, az valami egészen más! Ez a Mr. Craven

feleségének a kertje volt, akkor csinálták, amikor megházasodtak, azért az asszony rendkívül

szerette a kertet és abban ők ketten ültettek együtt minden virágot. Soha semelyik kertésznek

oda belépni szabad nem volt. Ők ketten csak maguk szoktak oda bemenni, az ajtót mindig

becsukták maguk mögött és hosszú órákon át voltak odabenn, olvasgattak és beszélgettek. Az

asszony szinte olyan volt, mint egy kis leány és volt a kertben egy öreg fa, ennek néhány ága

lenyúlt egész a földig, arra az asszony rózsát futtatott fel és ott szokott üldögélni. De egy nap,

amikor ráült a faágra, az ág hirtelen letört, az asszony leesett és másnapra meghalt. Az

orvosok azt hitték, hogy a férje meg fog bolondulni és belehal. Azért haragszik a kertre. Azóta

senkinek sem szabad bemenni a kertbe és azt sem akarja, hogy az emberek beszéljenek róla.

Mary nem kérdezett többet. Belenézett az izzó zsarátnok közé és hallgatta, hogy »zöndörög«

odakünn. Úgy látszott, hogy most még sokkal erősebben »zöndörög«, mint azelőtt.

Ebben a pillanatban nagyon üdvös változás állott be lelkében. Aminthogy valósággal, amióta

Misselthwaite Manorba érkezett, négyféle előnyös tulajdonság támadt benne. Olyasmit ére-

zett, mintha megértette volna a vörösbegyet és a vörösbegy is megértette volna őt; megtanult

nyargalászni a szélben, amitől felpezsdült a vére; életében először szerzett magának egész-

séges étvágyat és éhséget és most megtanulta azt is, hogy mikép lehet az ember valaki más

miatt nagyon szomorú. Igy fejlődött.

De amint most hallgatta a szélvihart, hallott valami egyebet is. Nem tudta első pillanatban,

hogy mi lehet, mert alig bírta tisztán kivenni, hogy nem a szélvihartól ered-e? Nagyon saját-

ságos hang volt, teljesen olyan, mintha valahol egy gyermek sírna. Néha ugyan a szél is úgy

27

nyöszörgött, akár a gyereksírás, de ebben a pillanatban Mistress Mary szinte egészen biztos

volt affelől, hogy a sírás az épületen belülről hallik, nem kívülről. Fölkapta a fejét és rá-

tekintett Mártára.

- Nem hallja, hogy itt sír valaki? - kérdezte.

Márta egyszerre zavartan nézett maga elé.

- Nem, nem, - felelte - csak a szél. Néha valósággal úgy vonít, mintha valaki eltévedt volna a

Csenderesen és most ott kínlódna. Van a szélnek sok mindenféle hangja.

- De, figyeljen csak! - mondotta Mary - hisz idebenn sír a házban, valahol a folyosó túlsó

végén!

Ugyanebben a pillanatban valahol a lépcsőházban valószínűleg kinyitottak egy ajtót, mert a

szél dühöngve tódult be, erőszakos csapással lökte be az ő szobájuk ajtaját és lámpájukat

eloltotta, mire mind a ketten fölugrottak, de ugyanakkor a folyosó túlsó végéről egész tisztán

hallatszott a sírás.

- Hallja? - kérdezte Mary. - Hát nem mondtam? Itt valaki sír, még pedig gyermek.

Márta odafutott az ajtóhoz, betette, a kulcsot is ráfordította, de közvetlenül előtte mindketten

hallották, amint a folyosón nagy csattanással csuktak be egy ajtót, amire aztán elcsöndesült

minden zaj s néhány pillanatra még a »zöndörgés« is szünetelni látszott.

- Mégis a szél volt, - mondotta Márta csökönyösen. - S ha még sem az volt, akkor a kis Betty

Butterworth, a konyhaszolgáló leánya sírt. Annak mindennap fáj a foga.

De volt a beszédében valami zavarodottság, úgyhogy Mary nagyon keményen és figyelmesen

nézett rá. Nem is hitte, hogy Márta ezúttal igazat mondott.

28

HATODIK FEJEZET.

„Itt valaki sírt - sírt!”

Másnap ismét úgy esett az eső, mintha csöbörből öntötték volna s mikor Mary kitekintett az

ablakon, azt látta, hogy a Csenderes teli van köddel és vízpárával. Aznap nem lehetett ki-

menni.

- Mit csinálnak maguk otthon a zsellérházban, - kérdezte Mártától - amikor úgy esik az eső,

mint ma?

- Legtöbbnyire össze-vissza egymásba botlanak a gyerekek, - felelte Márta. - Ej, különben

mindenki másfélekép tölti az időt. Anya nagyon szelíd természetű asszony, de néha egészen

megvadul a zajtól. A legnagyobb kimegy a tehénistállóba, ott játszik, Dickon egyáltalán nem

törődik az esővel. Aszongya, hogy egész máskép látja a világot, amikor esik, mintha süt a

nap. Egyszer egy rókalyukból kihalászott egy kis rókakölyköt, már jóformán meg is fulladt s

hazahozta az ölében, az inge alatt, hogy melegeggyen meg. Az anyja megdöglött, a többi

kölykét elsodorta, megölte az áradat. Ez a kis róka most is otthon van nálunk. Aztán talált egy

elfulladt kis hollót, azt is magával hozta és otthon megszelídítették. Aztán elnevezte Kormos-

nak, mert hogy olyan fekete s ez most mindenütt utána ugrál és ott röpköd fölötte, akárhova

megyen.

Eljött az az idő, amikor Marynek semmi kifogása nem volt az ellen, hogy Márta bizalmasan

fecsegjen előtte. Sőt érdekesnek is találta és egészen elszomorodott, amikor elhallgatott és

kiment a szobából. Azok a történetek, melyeket még Indiában hallott az ájától, egészen

másfélék voltak és fölöttébb különböztek azoktól, melyeket Márta elmondott az ő kis

házukról, ahol négy parányi szobácskában tizennégyen éltek együtt és rendszerint nem volt

elég ennivalójuk. Szinte látta, hogy a sok gyerek mint hempereg és játszik egymással, akár

egy csomó szelíd kutyakölyök. Márta különösen az anyjáról és Dickonról beszélt mindig nagy

szeretettel. Valahányszor olyan történetet mondott el, amelyben »anya« is szerepelt, mindig

elérzékenyedett egy kissé.

- Ha volna egy hollóm vagy egy rókakölykem, tudnék velük játszani, - mondotta Mary. - De

nekem nincs semmim.

Márta megütődve tekintett rá.

- Tud maga kötni? - kérdezte.

- Nem tudok, - felelte Mary.

- Hát hímezni?

- Azt se.

- Hát olvasni?

- Azt igen.

- Hát akkor miért nem olvas vagy tanul valamit? Hisz olyan szép, amikor az ember valamit

könyv nélkül megtanult.

- Nincs nekem semmi könyvem. Amim volt, mind ott maradt Indiában.

- Igazán kár. De talán Mrs. Medlock megengedi magának, hogy bemenjen a könyvtárba, van

ott akár ezer könyv is.

Mary nem kérdezte meg, hogy hol van a könyvtár, mert egészen sajátságos ötlete támadt.

Föltette magában, hogy nekiindul s megkeresi egymaga. Mrs. Medlockkal nem sokat törődött.

29

Úgy tudta, hogy Mrs. Medlock rendszerint lent ül a földszinten kényelmesen a maga ház-

vezetői szobájában, ahol lehető keveset zavarják, ha ugyan egyáltalán eszébe jut valakinek,

hogy megzavarja. Annyi bizonyos, hogy senki sem törődött a cselédekkel valami különösen s

ha az úr távol volt, fényesen éltek lenn, a tágas konyhában a csillogó üstök és rézedények

között, vagy a cselédek külön termében, ahol naponta négyszer-ötször is bőségesen lakomáz-

tak, sőt ha távol tudták maguktól Mrs. Medlockot, nagy mulatságokat is csaptak.

Mary étkezéseit rendesen fölhordták; Márta szolgálta ki, de azontúl senki sem törődött vele a

legkevésbé se. Mrs. Medlock mindennap vagy minden másodnap meglátogatta, de soha meg

nem kérdezte, hogy mivel foglalkozik és nem is ajánlotta neki, hogy foglalkozzék ezzel vagy

azzal. Mary azt kezdte képzelni, hogy valósággal ez a módja annak, ahogy az angolok a gyer-

mekekkel bánni szoktak. Indiában mindig vele volt az ája, aki kiszolgálta, vele vagy mögötte

ment mindenüvé és mindenben rendelkezésére állott. Nagyon sokszor terhére is volt ez az

örökkön együttlevés. Most pedig nem járt utána senki, megtanult felöltözni egymaga, mivel

úgy látta a Márta tekintetéből, hogy lustának és ostobának gondolná, ha mindent úgy kérne el

tőle és megkívánná, hogy öltöztessék mint valami bábut.

- Hát magának nincs esze? - mondotta egyszer Márta - amikor megállt és várta, hogy a kis

cseléd kezére húzza kesztyűjét és be is gombolja. - A mi kis Zsuzsink kétszer olyan fürge,

mint maga, pedig csak négyesztendős. Néha olyan jámbor arcokat vág, amint bámulva előre-

nyujtja a fejét!

Mary ezután egy teljes óra hosszat duzzogott, de amellett sok mindenféle új gondolata is

támadt.

Ezen a reggelen, amikor Márta végre is elkészült a kályha kitisztításával és lement a lépcsőn,

Mary körülbelül tíz percig állt az ablakban. Töprengett azon az új ötleten, amely a könyvtár

fölemlítésekor villant meg agyában. Sokat nem törődött az egész könyvtárral, mert eddig

életében nagyon kevés könyvet olvasott; de a könyvtár eszébe juttatta azt a száz szobát, amely

a kastélyban mind el van csukva. Nem is igen hitte, hogy valamennyi be van zárva, de ha van

is, annál jobban óhajtotta volna tudni, hogy mi lehet bennök? Vajjon volt-e igazán száz? Miért

is ne indulna neki és miért ne olvasná meg, hogy tulajdonképpen hány ajtó nyílik a folyo-

sókra? Ez legalább valami szórakozást nyujtana, ha már úgy sem mehet a szabadba. Arra soha

senki meg nem tanította, hogy valamire engedélyt is kell esetleg kérnie, aminthogy egyáltalán

nem ösmert semminő tekintélyt s eszébe se jutott, hogy bármihez is kérje Mrs. Medlock

beleegyezését, bárha véletlenül találkoznék is vele.

Kinyitotta a folyosóra vezető ajtót, kiment és megkezdte vándorútját. Hosszú folyosón ment

végig előbb, aztán bekanyarodott egy másik folyosóba. Mind a kettőből megint több apró

folyosó nyílott. Egyik ajtó a másik mellé sorakozott, a falakon képek függtek. Némelyik kép

elkormosodott különös tájakat ábrázolt, de a legtöbb festmény urak és hölgyek arcképe volt.

Mind furcsa díszruhákba, bársonyba, selyembe volt öltöztetve. Aztán egy hosszú csarnokba

jutott, amely szintén ilyenféle arcképekkel volt tele. Arról sejtelme sem volt, hogy egyetlen

házba ennyi kép lehet összehalmozva. Lassan végigment előttük, megnézte az arcokat s úgy

rémlett neki, mintha hasonlítanának egymáshoz és mintha ők is vizsgálódva meresztenék rá

szemüket. Az volt az érzése, hogy azon tünődnek, vajjon ez a kis, Indiából jött leány mit

csinál itt az ő házukban? Volt közöttük néhány gyermek is, - kis leányok merev, bokáig érő

széles szoknyában és fiúk bő ujjú ruhákban, csipkegallérral, hosszú hajjal, nagy széles

fodorral a nyakuk körül. Minden gyerekarckép előtt megállt és azon töprengett, hogy vajjon

hogy hívhatták őket, hova lettek és miért viseltek olyan furcsa ruhát? Volt közöttük egy

vékony termetű kis leány is, aki némileg hasonlított ő hozzá! Ruhája zöld brokát és egyik

ujján zöld papagály ül. Szeme különösen éles nézésű.

- Vajjon hol lehet most? - kérdezte magában Mary. - Bár itt volna!

30

Az bizonyos, hogy kevés kis leány töltötte még el egy délelőttjét olyan sajátságos módon,

mint Mary. Úgy tetszett, mintha az egész roppant házban más élőlény nem volna, mint az ő

kicsiny személye, amint egyik folyosóról a másikba vándorol, lépcsőn le, lépcsőn fel, hol

szűk, hol széles csarnokokon át, nem találkozva sehol senkivel, mintha ebben a házban nem is

járt volna még kívüle senki. Minthogy ez a temérdek szoba mégis megvolt, bizonnyal nem

építették hiába, tehát valamikor lakhattak emberek benne, noha ő már el sem tudta ezt

képzelni.

Amikor a második emeletre följutott, ott is megpróbálkozott minden ajtó kilincsével, de

ahogy Mrs. Medlock mondta, valóban be volt csukva valamennyi; egyet kivéve, amely a

nyomásnak azonnal engedett; a nem remélt siker kissé megdöbbentette, de azért betolta az

ajtót, amely súlyos volta mellett is egészen könnyen fordult meg sarkában. Széles hálószo-

bába jutott. A falakat hímzett kárpit borította, a berakott művű bútorzathoz hasonlót már

Indiában is látott. Az ólomkarikás széles ablak Csenderesre nyílott. A kandalló fölött egy

merevtartású fiatal leány-arckép ötlött a szemébe. Ez a többinél is különösebben tekintett rá.

- Talán ép ez volt az ő hálószobája, - gondolta Mary. - De olyan furcsán néz rám, hogy szinte

megzavar.

Aztán egyik ajtót a másik után nyitogatta ki. S annyi szobát látott már, hogy egészen bele-

fáradt és készséggel elhitte, hogy volt belőle legalább száz, ámbár arra nem gondolt, hogy

megolvassa. Mindegyikben volt régi kép és régi, különös jeleneteket ábrázoló szőnyegkárpit.

Azonfelül a legtöbben látott egészen furcsa, sajátságos díszítéssel ellátott bútorokat is.

Az egyik szobában, amely nyilván valamelyik főúri hölgy szalónja lehetett, hímzett selyem

függönyök csüngtek az ablakok mellett, egy kisebb szobában pedig vagy száz darab kis,

elefántcsontból kifaragott elefántfigurát látott. De azért bizonyos tekintetben valamennyi

különbözött egymástól s némelyiknek a hátára ki volt faragva a nyereg, vagy a palankin is.

Mary sok elefántcsontfaragványt látott Indiában és az elefántok szokásait és fölszereléseit is

meglehetősen ösmerte. Bement a kis szobába, fölállt ott egy zsámolyra, játszott a faragvá-

nyokkal. Amikor aztán megelégelte a játékot, szépen visszatette az elefántokat a helyükre és

becsukta a kis szoba ajtaját.

Egész vándorlása alatt, sem a folyosókon, sem a termekben élő lénnyel nem találkozott. De

ebben a szobában mégis látott valamit. Ép amint a kisebb szoba ajtaját becsukta, a háta

mögött valami finom kis neszezést hallott. Félreugrott ijedtében és óvatosan széjjelnézett s

úgy vette észre, hogy a nesz a kandalló mellett álló kerevet felől hallik. A kerevet sarkában

egy bársonypárna feküdt. A lyukból, amely közepén tátongott, egy kis egérfejecske nyúlt ki.

Két apró szeme megrémülve meredt előre.

Mary az ajtóból, ahol állott, nem látta jól, azért óvatosan végigtipegett a szobán, hogy köze-

lebbről is megnézze, mi lehet ott? és akkor rájött, hogy az, ami feléje csillogott, két meg-

rémült szem és hogy ez a szempár egy kis szürke egérkéé, amely kirágta a párnát és abban

készített magának kényelmes fészket. Hat még picinyebb egérke feküdt szorosan egymáshoz

simulva mellette, aludt valamennyi. S bár senki más élő a száz szobában kívülök nem volt,

ezen a hét kis egéren egyáltalán nem látszott, hogy valami nagyon elhagyottnak érezné magát.

- Ha nem félnének tőlem, elvinném őket magammal mind, - mondá Mary.

Most azonban már eleget járkált mindenfelé, belefáradt, nem akart tovább menni és azért

visszafordult. Kétszer-háromszor el is tévedt, úgyhogy újra meg kellett fordulnia, hogy ismét

járja a folyosókat, lépcsőket és termeket, míg nagynehezen újból odatalált a saját szobája

folyosójára, bár attól kissé még messzire, annak ellenkező végén volt, vagy legalább azt hitte,

de úgy képzelte, hogy most másfelől jutott haza.

31

- Attól tartok, hogy ismét eltévedtem, - mondotta Mary, amint benyitva egy ajtón, olyan

keskeny folyosón találta magát, amelynek falait kárpitok borították. - Már igazán nem tudom,

hogy merre menjek! S olyan nagyon csöndes itt az egész világ!

S amint ott állt és ezeket a szavakat elmondta, a csöndet sajátságos hang szakította meg. Síró

hang volt, de nem hasonlatos ahoz, amelyet a mult éjjel hallott; de egészen kurta, gyermekes,

nyöszörgő, afféle erőltetett nyafogás hallatszott elő valahonnan.

- Most már sokkal közelebbről hallatszik, - mondotta Mary némi szívdobogással. - S ez

csakugyan sírás.

Kezével önkénytelenül megtámaszkodott a kárpiton, de ijedten visszaugrott, mert keze nyo-

mása alatt a kárpit engedett, mögötte egy ajtó nyílott ki és egy másik folyosót látott, amelyen

Mrs. Medlock közeledett feléje kezében egy nagy csomó kulccsal és nagyon mogorva

ábrázattal.

- Mit keres itt? - ripakodott Maryre és megfogva karját, maga előtt tolta. - Mit mondtam

önnek?

- Eltévedtem a folyosókon, - magyarázta Mary. - Nem tudtam már, hogy merre menjek és

hallottam, hogy itt valaki sír.

Mary ebben a pillanatban már gyűlölte Mrs. Medlockot, de erre az indulatra a következő

pillanatban még fokozottabb mértékben nyilt alkalma és volt oka.

- Ön egyáltalán nem hallott semmi effélét, - mondotta a házvezetőnő. - Menjünk innen

azonnal vissza az ön szobájába, különben megpofozom.

S megfogva Mary karját, hol húzta, hol maga előtt tolta egyik folyosóról a másikra, végig

valamennyin, amíg el nem jutottak az ő szobája ajtajáig.

- Most pedig maradjon a saját szobájában, - szólalt meg - amint önnek megparancsoltam, mert

ha nem, amint azt különben már megmondottam, rá fogom zárni az ajtót. Az úr okosabban

tette volna, ha nevelőnőt fogad, amint akarta is. Úgy látszik, hogy önre jó lesz szigorúan

vigyázni. Nekem pedig van egyéb dolgom is elég.

Ezzel kiment a szobából, erősen becsapva maga után az ajtót. Mary pedig leült a kandalló elé

és egészen elsápadt a haragtól. Nem sírt, csak a fogát csikorgatta.

- Pedig mégis sírt ott valaki, - igenis sírt - igenis sírt! - motyogta magában.

Most már másodszor hallotta a sírást; valahogy mégis nyitjára jön ő majd ennek a dolognak.

Egyébként is sok mindent megtudott ezen az egy napon. Úgy tetszett, mintha valami nagy

utazást tett volna meg s az egészen bizonyos, hogy meglehetősen jól töltötte el az időt, játszott

a csontelefántokkal s látta a bársonypárnában a kis szürke egeret apró kölykeivel.

32

HETEDIK FEJEZET.

A kert kulcsa.

A történtek után két nappal Mary, amint fölébredt, gyorsan fölült ágyában és hívta Mártát.

- Nézzen ki Csenderesre! nézzen a Csenderesre!

Az eső megszünt, az éjjel támadt szél elsöpörte nyomtalanul a ködfelhőt. Azóta a szél is elállt

s ragyogó, mélységesen kék égbolt borult Csenderes fölé. Mary soha, soha életében ilyen szép

kék égről még csak nem is álmodott. Indiában az égbolt mindig olyan forró volt, hogy szinte

szikrázott; itt azonban hűvös, tiszta kék az ég s úgy ragyog, mint némelyik feneketlen tó

mozdulatlan tükre s roppant magasan itt-ott feltünedezett rajta egy-egy kis hófehér felhő-

gomoly. S az óriási messzeségig ellátszó Csenderes színe sem volt már olyan komoran

vöröses-fekete vagy szomorúan szürke mint azelőtt, hanem valami lágy kék rezgés úszott

fölötte.

- Haj! - kiáltott föl Márta vidám hunyorgatással - vége a viharnak! Ilyenkor így szokta! Úgy

eltűnik egy éjszaka, mintha soha itt nem lett vóna és soha többé vissza nem akarna gyünni. Az

attú van, hogy jön a tavasz. Még ugyan nagyon messzire jár, de azért csak gyün.

- Én pedig azt hittem, - mondotta Mary - hogy Angliában vagy folyton esik az eső, vagy

mindig sötét van.

Márta felült a sarkára fekete tisztogató keféi közé és úgy nevetett, mint azon az első reggelen.

- Szó se lehet arrú’ - mondotta. - Yorkshire a világ legnapsütősebb földje, amikor süt a nap.

Úgy-e mondtam, hogy előbb-utóbb megszereti a Csenderest? Várjon csak egy kicsikét,

amikor az aranyszínű magyal kezd virágzani, aztán a rekettye lesz teli virággal, aztán virágzik

az erika, aztán teli van a világ piros harangvirággal, ezer pille röpköd szanaszéjjel, zümmög a

tömérdek méhecske, a pacsirta pedig úgy röpköd és úgy csattog! Akkor majd megkívánja,

hogy kimenjen a Csenderesre napkeltekor és künn tanyázzon egész nap mint Dickon.

- Nem mehetnék el egyszer én is a Csenderesre? - kérdezte Mary elgondolkozva - s kitekintett

az ablakon a messzi kékségbe. Olyan új, annyira óriási volt a kék égbolt és istenien szépséges

színű.

- Nem tudhassa az ember, - felelt Márta. - Maga, amióta csak megszületett, akkora gyalog-

lásra még soha a lábát nem használta, úgy nézem. Nem bírna meg öt mérföldet. Pedig a mi

zsellérházunk ide legalább öt mérföld.

- Nagyon szeretném látni az önök házát.

Márta egy pillanatig rábámult és csak aztán kapta elő a kályhakefét és folytatta munkáját. Az

jutott eszébe, hogy a Mary sápadt, keskeny arca most már távolról sem olyan savanyú, mint

amilyen megérkezésének első napján volt. Sőt némileg hasonlított a kis Zsuzsihoz, amikor ez

nagyon megkívánt valamit.

- Majd megkérdem anyát, - mondotta. - Ő olyan fajta asszony, aki mindenre tud valami

okosat. Ma úgyis kimenőm van, megyek haza. Eh, úgy örülök, még Mrs. Medlock is szereti

anyát. Talán megbeszélhetnék a dógot együtt.

- Én már is szeretem az ön anyját, - mondotta Mary.

- Azt elhiszem, - helyeselte Márta - folytatva a tisztogatást.

- Pedig még nem is láttam.

- Az igaz, még nem látta.

33

Márta újra a sarkára guggolt s az orrát kezefejével megdörzsölgette, mintha zavarná valami;

de csakhamar tisztában volt azzal, amit mondani akart.

- Hát bizony, anya nagyon okos, nagyon dógos, nagyon tiszta egy személy és ezért szereti is

mindenki, ha látta, ha nem. Amikor nekem kimenőm van és mehetek haza, csak úgy repülök

végig a Csenderesen.

- Dickont is szeretem, - vélte Mary - pedig őt sem láttam még.

- Hát, - mondotta Márta erős hangsúllyal - hiszen megmondtam, hogy Dickont szereti a nyúl,

szereti a vad bürge, a ponny, talán még a róka is. Csak azt szeretném tudni, - tette hozzá kis

vártatva és rámeredt Maryre - mit mond majd Dickon, ha magát meglátja?

- Engem nem fog szeretni, - felelte Mary, régi, merev, hűvös kis tempójával. Hisz engem

senki sem szeret.

Márta ismét gondolkozva tekintett rá.

- Hát magamagát szereti? - kérdezte olyan fürkésző hangon, mintha erre a kérdésre komolyan

várt volna feleletet.

Mary habozott egy pillanatig, gondolkozva, hogy mit feleljen.

- Éppenséggel nem, - igazán nem. De erre még eddig nem gondoltam soha.

Márta kuncogott egy kissé, mintha valami kellemes emlék jutott volna eszébe.

- Egyszer tőlem is ezt kérdezte anya. Ép a mosóteknőnél dolgozott, én meg ott lefetyeltem

mellette és rosszat mondtam mindenkiről, amikor egyszerre anya hátrafordul és aszongya:

»Izgága kölök! Csak jár itt a szája és folyton azt csacsogja, hogy ezt nem szereti, azt sem

szereti. Hát magamagát szereti-e?« Arra én nevettem egyet és mingyárt megokosodtam.

Nagyon vidám hangulatban ment el, aminthogy folyton nevetett akkor is, amikor Marynek a

reggelit behozta. Öt mérföldet kell végiggyalogolnia a Csenderesen, segíthet anyjának a

mosásban, kenyérsütésben, amitől egészen boldog volt.

Mary, amikor megtudta, hogy Márta már nincs a házban, még elhagyatottabbnak érezte

magát. Olyan hamar, amint csak lehetett, igyekezett kijutni a kertbe s ott tízszer egymásután

körülfutotta azt a nagy, nagy gyepszőnyeget, amelynek közepében a szökőkút áll. Pontosan

megolvasta, hogy hányszor tette meg futva ugyanazt az utat s utána sokkal jobban érezte

magát. A verőfény mindent megváltoztatott. A roppant magas, mélységesen kék égbolt épúgy

ráborult Misselthwaitere, mint a Csenderesre s Mary fölbámult rá csodálkozó szemmel,

elgondolva, hogy vajjon minő érzés lehet az, ráfeküdni valamelyik kis hófehér felhőgomolyra

és elúszni rajta a nagy messziségbe! Bement az első konyhakertbe, s ott találta Ben Weather-

staffot, amint két másik kertésszel dolgozott. Az idő megjavulása őt is jobbkedvűvé tette.

Magától szólott Maryhez.

- Gyün a tavasz. Érzi a szagát?

Mary szimatolózott egy kicsit, s azt gondolta, hogy érzi:

- Érzek valami kedves, friss, nedves szagot, - mondotta.

- Ez a fekete fődtű’ van, - felelte az öreg, folytatva az ásást. - Az ember is szívesen ültet

ilyenkor hummi egyet-mást, hadd nőjjön ki. Van abban sok öröm. Azért rossz a tél, mert az

ember nem tuggya, mit csinyájjon. A virágoskertben elsatnyul minden a sötétségtű. A nap

aztán megest főmelegítse. Nemsokára meglátyja, hogy búvik ki a sok ződ szálacska a fekete

fődbű.

- Aztán mi lesz belőlük? - kérdezte Mary.

34

- Sáfrányvirág, meg hóvirág, meg nárcisz. Nem látott még ilyent soha?

- Soha. Indiában, ha vége van az esőnek, a forróság roppant nagy s minden merő víz és

minden zöld. Azt hiszem, hogy egy éjszakán át kinő minden.

- Na, ezek nem nőnek ki egy éjszaka. Erre még várhat egy darabig. Lassan bújnak ki, aztán

meglátja az ember az egyiknek a csücskét előbb, a másikét későbben és egyik levele úgy

kunkorodik ki lassacskán a másik után. Csak figyejjen rá jól.

- Figyelni fogok, - felelte Mary.

Nem sokkal azután halk suhogást, szárnycsapást hallott s rögtön tudta, hogy ismét jelentkezik

a vörösbegy. Nagyon vidám és fürge röpködéssel jött s olyan közel szállt le Mary lábához,

olyan barátságosan tipegett körülötte, majd oldalt fordítva a fejét, olyan huncutul pislogott rá,

hogy Mary megkérdezte Ben Weatherstaffot:

- Mit gondol, emlékszik rám?

- Hogy emlékszik-e? - felelte az öreg méltatlankodva. - Ösmer ez a kertben minden káposzta-

gyökeret, nemhogy embert! Hacsak egyszer meglátott egy kislányt, már tud is róla mindent. Ő

előtte nem lehet ám eltitkolni semmit se!

- Abban a sötét kertben, ahol ő lakik, ott is úgy kibújnak a virágok a földből? - fürkészett

Mary.

- Micsoda kertben? - kérdezte Ben Weatherstaff, egyszerre mogorván.

- Abban, ahol azok a rózsafák állanak, - mondotta Mary, aki nem bírta leküzdeni kíváncsi-

ságát, annyira vágyódott valami közelebbit hallani a kert felől. - Elhalt ott minden virág, vagy

ahogy a nyár eljön, újra föltámad? Terem-e még ott rózsa egyáltalán?

- Hát kérdezze meg ütet, - felelt Ben Weatherstaff és a vörösbegy felé rántott egyet a vállán. -

Mert hát azt csak ű tuggya. Nem volt abban tíz esztendő óta senki más.

Tíz esztendő hosszú idő, gondolta magában Mary, mert hiszen ő is tíz évvel ezelőtt született.

Elgondolkozva, lassan továbbsétált. Kezdte megszeretni ezt a kertet, épúgy, mint ahogy meg-

szerette a vörösbegyet, meg Dickont, meg Márta anyját. Sőt most már valamennyire Mártát is

szerette. Eképpen már elég sok embert szeretett, különösen minthogy azelőtt éppenséggel nem

szeretett senkit sem. A vörösbegyre pedig úgy gondolt, mint valami személyes ösmerősére.

Elment az ő megszokott sétaútjára, amely a borostyánfödte fallal párhuzamosan húzódott a

kerten át, ahonnan láthatta annak a bizonyos fának a tetejét, s amikor másodszor is nekiindult

ennek az útnak, Ben Weatherstaff vörösbegyének a segélyével csodálatos és rendkívül

érdekes dolog történt vele.

Hallott valami cirpelést és csicsergést az út baloldaláról, s amikor arra tekintett, egy üres

virágágyban meglátta a vörösbegyet, aki ott úgy tett, mintha giliszta után kapirgálna a

földben, nehogy Mary azt higyje, hogy ő utána jár. De Mary nagyon jól tudta, hogy a madár

igenis ő utána jött erre, és ennek olyan hihetetlen mértékben örült, hogy szinte megremegett

belé.

- Hát maga mégsem felejtett el engem! - mondotta a madárnak. - Úgy-e nem! Maga a

legkedvesebb madárka az egész világon!

A madár meg cirpelt, meg fecsegett és hízelgett és kellette magát, ugrándozott és csavargatta

a farkát és csipogott. Egészen úgy viselkedett, mintha beszélgetett volna. A bögye olyan volt,

mint egy bársonymellényke, kicsike mellét fölfújta domborúra és attól olyan csinos lett,

annyira szép és nagy, mintha azt akarta volna mutogatni, hogy íme, milyen az emberi lényhez

képest is fontos, sőt az emberhez hasonló személyiség lehet egy vörösbegy, ha akar. Mary

35

teljességgel elfeledte még azt is, hogy életében valaha »csak azért is« hangulatai is voltak,

úgy örült, hogy a madár megtűrte, hogy lépésről-lépésre közelebb menjen hozzá, mialatt

folyton arra törekedett, hogy lehetőleg olyan hangon beszélgessen a madárral, aminőt egy

vörösbegy meg tud érteni.

Ó! ha csak remélhetné is, hogy a madár egészen közel bocsátja magához! A világ minden

kincséért hozzá nem nyúlna, de máskép, a legparányibb mértékben sem ijesztené meg.

Valóságos személynek nézte a madarat, de a legkedvesebbnek és a legcsinosabbnak az egész

világon. Annyira boldoggá tette ez a közelség, hogy szinte még lélekzeni sem mert.

A virágágy nem volt teljesen üres. Hiányoztak ugyan belőle az évelők, mert azokat télire

elhelyezték az üvegházakba, de némi alacsonyabb bokrok még a helyükön voltak s amint a

vörösbegy ott szökdécselt közöttük, látta amint egy helyen egészen frissen föl volt hányva a

föld. A földhányás előtt megállt a vörösbegy és kukacot keresett. Ezt a földet nyilván valami

kutya kaparta itt ki, és pedig eléggé mélyen.

Mary odanézett, nem is gondolva arra, hogy a kis gödör vajjon mikép támadt, s amint bele-

tekintett, észrevette, hogy el van benne valami ásva. Valami rozsdás réz vagy vaskarikának

látszott s amint a vörösbegy elröppent onnan és fölszállt egy közeli fa tetejére, kinyujtotta a

kezét és kiemelte a gyűrűt. Pedig az valamivel több volt mint gyűrű; karikára akasztott régi

kulcs került a kezébe, amelyet nyilván már hosszabb ideje ástak el ide.

Mistress Mary fölegyenesedett és az ujjairól alálógó gyűrűre úgy meredt rá, mintha megijedt

volna tőle.

- Lehet, hogy ezt a kulcsot tíz évvel ezelőtt ásták itt el, - suttogta önmagának. - Hátha ez a

titkos kert kulcsa!

36

NYOLCADIK FEJEZET.

Az utat megmutatja a vörösbegy.

Jó sokáig nézdegélte a kulcsot. Forgatta jobbról-balra és gondolkozott fölötte. Amint már

korábban említettem, Mary nem azok közé a gyermekek közé tartozott, akik engedélyt

szoktak kérni, vagy tanácsért folyamodnak idősebb emberekhez, ha valami kérdés merül fel

lelkükben. Ő csak arra gondolt, hogyha ez a kulcs valóban az elzárt kert kulcsa s ő megtalálja

a kert ajtaját, akkor ő azon bemegy, megnézi, mi van a kert falain belül s megtudja, hogy mi

lett a rózsafákból. Azért volt nagyon kíváncsi a kertre, mert nagyon sokáig volt elcsukva és

mert tudni akarta, hogy olyan hosszú idő alatt mi történhetett benne? Azonfelül azt gondolta,

hogyha megtetszik neki a kert, akkor odajár mindennap és becsukja maga mögött az ajtót, ott

csinál magának valaminő játékot, azzal teljesen egyedül elmulat s akkor senki sem fogja

tudni, hogy ő hol van, mert mindenki azt hiszi azontúl is, hogy az ajtó be van csukva és a

kulcsa el van ásva. Ez a gondolat nagyon tetszett Marynek.

Az ő életviszonyai mellett, melyek arra kárhoztatták, hogy minden szórakozás nélkül, egészen

egyedül töltse az idejét olyan házban, amelynek száz szobája titokzatosan el van zárva, ért-

hető, ha tétlenségre kárhoztatott agya elkezdett dolgozni és képzelődése mohón ragadta meg a

kínálkozó alkalmat. Kétségtelen, hogy ebben jelentékeny része lehetett a Csenderes erős, friss,

nyers levegőjének is. Ahogy meghozta az étvágyát és küzködése a széllel felpezsdítette a

vérét, úgy fölajzotta idegrendszerét is. Indiában mindig túlságos nagy volt a meleg, elfárasz-

totta a lustálkodás és nem is törődött semmivel, de ezen a helyen igyekezett széjjelnézni és

egyre újabb események után vágyódott. Lassanként teljesen abbahagyta a »csak azért is«

észjárást, ámbár nem is sejtette, hogy miért is hagyta abba.

Zsebébe tette a kulcsot és tovább is föl és alá járt. Úgy látszott, hogy nem járt ezen helyen

más, mint ő maga, így aztán ballaghatott lassan, nézegette a falat, vagy inkább azt a boros-

tyánt, mely a falat elborította. A borostyán azonban csúfondárosan eltakart mindent. Bárminő

fürkészően nézegetett is, nem látott egyebet sűrűn burjánzó, vastagon egymásra halmozódott

örökzöld levélnél, ami fölöttéb elkedvetlenítette. Régi dacosságából ismét feltámadt benne

valami, amint nézte a falat és a fölötte kimagasodó falombokat. Mégis csak butaság, gondolta

magában, hogy az ember olyan közel van a kerthez és nem juthat beléje. Eltette a kulcsot a

zsebébe, visszament a kastélyba és elhatározta, hogy amikor csak a kertbe megy, mindig

magával viszi a kulcsot, hogy amint az ajtót megtalálja, rögtön hasznát is vehesse.

Mrs. Medlock megengedte Mártának, hogy otthon maradhasson éjszakára, de a leány kora

hajnalban már ismét a helyén volt, még pirosabb arccal és még vidámabb hangulatban, mint

azelőtt.

- Reggel négykor már főkeltem, - mondotta. - Ah! ojjan szép most a Csenderes, teli van

madárral, a nyulak is ugrálnak már szerte-széjjel és a nap fe’jön és gyönyörű! Nem is gyüttem

gyalog. Egy ember fővett a szekerébe, aminek roppant örűtem.

Alig győzte elmondani, hogy mi minden történt azon az egy napon s hogy ő mennyit mulatott.

Anya nagyon örült, amikor meglátta és ő elvégzett otthon minden mosást meg sütést. Sőt még

a gyerekeknek is sütött egy-egy fonatos kalácsot és meghintette égett cukorral.

- A gyerekek, amikor hazajöttek, olyan pirosak voltak a Csenderes levegőjétől, mint a pipacs.

A zsellérház megtelt a friss kalács szagával, pedig az olyan kedves! Aztán raktunk jó meleg

tüzet, úgy hogy táncoltak örömükben. És a mi kis Dickonunk azt mondta, hogy a mi házikónk

olyan nagyszerű, hogy ellakhatna benne akár a király is.

37

Este valamennyien odaültek a kályha köré, Márta és anyja nekiálltak a foltozásnak. Rendbe-

hozták a kiszakadt ruhákat és betömték a kilyukadt harisnyákat és Márta mesélt nekik arról a

kis leányról, aki megjött Indiából, ahol merő »fekete« cselédsége volt, mivelhogy Márta csak

feketének tudta elképzelni az ottaniakat s addig mesélt nekik, amíg úgy belemerült, hogy

szinte a saját harisnyáját sem tudta fölvenni.

- Ó, nagyon-nagyon hallgatták, ha magárú mesétem, - mondotta Márta - mindent szerettek

volna tudni a feketékrű’, meg arról a hajórú’ amelyen maga meggyütt. Alig győztem nekik

eleget mesényi.

Mary gondolkozott egy kissé.

- Majd mesélek még sokkal többet, mielőtt ismét szabadnapja lesz, - mondotta Mary - akkor

aztán igazán lesz otthon mit elmondania. Azt gondolom, hogy tetszeni fog a gyerekeknek, ha

elbeszéli, hogy szoktak nyargalni elefánton, meg tevén és hogy a tisztek hogy vadásznak

tigrisre.

- Jaj istenem! - kiáltott föl boldogan Márta. - Hisz attól egészen tudós lesz a gyerek! Igazán

elmondja, miss! Olyan gyönyörű lesz, mintha ott lettünk volna mi is abban a vadállat-

menazsériába, amit egyszer Yorkban mutogattak pénzért.

- India egészen más, mint Yorkshire, - mondotta Mary elgondolkozva. - Eddig én erre nem is

gondoltam. Édesanyja és Dickon is szerették hallani, amit elmesélt?

- Micsoda! Dickonnak a szeme majd kiugrott a fejébű’ úgy hallgatta, meg forgatta is hozzá a

szemit, - felelte Márta. - De anya nagyon csodákozott, hogy magát ojan egészen egyedű’

hagyják. Azt kérdezte: »Mr. Craven nem szerzett melléje valami nevelőnőt, vagy más

effélét?« Én azt mondtam, hogy: nem, bár Mrs. Medlock gondút rá, de mégis azt gondúta,

hogy arra ráér még két vagy három esztendő mulva is.

- Nekem nem kell nevelőnő, - mondotta hegyesen Mary.

- De anya azt gondúja, hogy magának jó vóna tanulni valamit a könyvekbű’ és volna valaki,

aki magáva’ törőggyőn; és még azt is mondta anya: »No, Márta, csak gondolja el, ha egyedű

kéne élni egy o’an nagy kastéjba, és ott mászkáhatna mindenfelé és sehol sincs anya. Hát

legalább magának legyen rá gongya, hogy ne únja magát a szegényke és meg is igértem, hogy

lesz rá gondom.

Mary komolyan, hosszan tekintett a leányra.

- Maga máris nagyon kedves, - mondotta - és én nagyon szeretem a beszédét hallgatni.

Erre Márta kiment a szobából, de csakhamar visszatért, valamit rejtegetve a köténye alatt.

- No, találja ki, - mondotta - mit hoztam magának ajándékba?

- Ajándékba nekem! - kiáltott föl Mistress Mary. Hogyan ajándékozhat valamit az a zsellér-

ház, amelyben tizennégy éhes ember lakik együtt!

- Egy talyigás házaló jött a Csenderesen át - mesélte Márta - és megállott a mi ajtónk előtt is.

Árult bögrét, fazekat, játékot, lim-lomot, de anyának nem volt pénze, hogy vásároljon. De

amint már elindult, Elizabeth Ellen elkezdett kajabálni: »Van neki ugrókötele, kék meg piros

fogóval!« Anya aztán hamarosan odakurjantott: »Ájjon meg, tésúr! Mennyiért adja az ugró-

kötelet?« Arra azt felelte a tésúr, hogy »két penni«; anya aztán elkezdett kutatni minden

zsebében, de nem talált semmit. Aztán nekem szólt: »Márta, maga elhozta a fizetését, amint

ez egy jó leányhoz illik és van ugyan minden penni számára négy helyem is, de mégis

lecsípek belőle két pennit és vásálunk annak a kisjánnak egy ugrókötelet,« - és megvásálta, és

most itt van, la.

38

Azzal kivette a köténye alól és büszkén megmutatta: jó erős, puha, vékony kötél, a két végén

pirosan és kéken csíkozott fogókkal, de Mary Lennox soha még ilyen ugrókötelet nem látott.

Nagyon tétova ábrázattal nézdegélte.

- Mire való az ugrókötél? - kérdezte kíváncsian.

- Mire? - kiáltott föl Márta. Hát egész Indiában még sose látott ugrókötelet? Amikor látott

bűven elefántot meg tigrist, meg tevét! Nem csuda, hogy ott olyan sok a fekete ember. Hát

erre való - ide nézzen.

S kipattanva a szoba közepére s megragadva két kézzel a két fogót, nekilátott s ugrott, megint

ugrott és folyton ugrott. Mire Mary arra fordította a fejét és rábámult, és azok a furcsa képek a

falon szintén rábámultak s nyilván nem bírták megérteni, hogy ez a közönséges kis paraszt

leány mer itt ugrálni az ő orruk alatt? De Márta rájuk sem nézett. Mary arcán annyi kíváncsi-

ság és érdeklődés tükröződött, hogy Márta végtelenül mulatott rajta s tovább ugrált és meg

sem állott, amíg el nem érte a száz ugrást.

- Tovább is ugorhatnék, - mondotta, amikor végül megállt - tizenkétéves koromban fölvittem

ötszázig, de azóta meghíztam és már rég nem is gyakorútam.

Mary izgatottan állt föl székéről.

- Kedves mulatság lehet, - mondotta. - Az ön mamája igazán jó asszony. Mit gondol, én is

megtanulhatom ezt az ugrálást?

- Próbájja meg, - felelte Márta és átadta az ugrókötelet. - Talán eleinte nem viszi fel százig, de

ha szorgalmasan csinyája, még többet is összehoz. Anya is aszondja. Meg azt is mondta:

»Ennél jobb játékot az a jány nem is kaphat. Nincs is ennél hasznosabb. Csak hadd ugrájjon

véle a friss levegőn, attól majd kinyúlik, meg is erősödik keze-lába!«

Egész bizonyos, hogy Mary kezében-lábában, amikor az ugrándozást elkezdte, sok erő nem

lehetett. Nem is bánt vele valami ügyesen, de annyira megszerette, hogy abba se akarta

hagyni.

- Öltözzék föl és menjen a kertbe ugrálni, - mondotta Márta. - Anya azt üzeni, hogy maga

annyit legyen a levegőn, amennyit csak bír, még ha egy kicsikét esik is, csak őtözzék fő jó

melegen.

Mary felöltözött és karjára vette az ugrókötelet. Már az ajtót is kinyitotta, amikor eszébe jutott

valami és visszatért.

- Márta, - mondotta - ez mégis az ön fizetéséből való. Ezt az ön két pennijéből vásárolták.

Köszönöm. - Ezeket a szavakat kissé mereven mondotta, mert nem volt hozzászokva, hogy

bárkinek is hálálkodjék, vagy tudomást vegyen arról, ha valaki tett érte valamit. »Köszönöm«,

- mondotta ismételten s feléje nyujtotta kezét, mert eszébe se jutott, hogy valami egyebet is

tehetne.

Márta megfogta Mary kezét, megrázta egy kissé, mert az efféléhez ő sem volt hozzászokva.

Aztán elnevette magát:

- Eh! magának olyan asszonyos a tempója. Ha a mi Elizabeth Ellenünk lett vón’ a hejjén, az

megcsókolt vóna.

Mary most még merevebb lett.

- Meg akar engem csókolni?

Márta erre megint nevetett.

39

- Dehogy, jut is eszembe. Ha maga gondút vóna rá magamagátú, az más. De nem, hát nem!

No most szalaggyon ki azzal a kötélvel!

Mary egy kissé zavartan ment ki a szobából. Ez a yorkshirei nép olyan különös, Márta pedig

elég gyakran ejtette már zavarba. Eleinte nem is igen tűrte a modorát, de most már egész más

szemmel nézte.

Az ugrókötél valóban csodálatos találmánynak bizonyult. Elkezdett ugorni és meg is számol-

ta; megpihent, aztán kezdte elülről az ugrálást meg a számolást mindaddig, míg az arca ki-

pirosodott és úgy mulatott a játékkal, mint ahogy amióta a világon van, nem mulatott még

soha. A nap sütött és fújt egy kis szél, - nem az a nyers szél, de egy kis friss szellő, amely az

újonnan fölázott föld illatát is elhozta magával. Körülugrálta a szökőkutas kertet, aztán

végigszökdécselt az egyik ösvényen fel is, alá is. Végre beugrált a konyhakertbe s látta, hogy

ott ásogat Ben Weatherstaff, körülötte meg a vörösbegy tipeg. Körülugrálta őket, mire az öreg

különös arckifejezéssel tekintett reá. Nagyon szerette volna tudni, vajjon tudomást vett-e róla?

Valósággal megkívánta, hogy a kertész lássa meg az ő ugrálását s vegyen róla tudomást.

- Istenuccse! - szólt végre Ben Weatherstaff - hisz végre maga is gyerek, van benne gyerekvér

is talán, nem peniglen aluttej, vagy mi más? Kiugrálta a kis pofájára a pirosságot, ojan igaz,

ahogy Ben Weatherstaff a nevem. Nem is hittem vón’, hogy erre is képes!

- Még nem ugráltam így soha, - felelte Mary. - Ép most kezdtem. Nem vittem többre húsznál.

- Csak csinyájja, - mondotta Ben. - Ettől lesz erős a réten a csikó is. Nézze, hogy megbámújja

magát ű is, - tette hozzá, fejével a vörösbegy felé intve - tegnap is folyton maga után futott.

Ma is megteszi, biztos. Most arra lesz kíváncsi a kis betyár, hogy mi az az ugrókötél? Mert

ijet ű még nem látott. Ah! - kiáltott rá a madárra - ha sokat pislogsz még olyan kíváncsian,

bele fogsz vakúni!

Mary körülugrálta a kertet, körül a gyümölcsöst is, olykor megpihengetve néhány pillanatig.

Végül ráment a saját kedvenc sétahelyére, hogy megpróbálja, vajjon végig tudja-e ugrálni

anélkül, hogy megpihenni kényszerüljön? Meglehetős hosszú volt az út s lassan indult neki,

de alig ért a közepéig, annyira elfulladt, hogy meg kellett pihennie. Nem nagyon bántotta a

dolog, mert akkor már harmincat számlált. Megállt és egy kicsit nevetett is jókedvében, ami-

kor egyszerre ott terem közelében a vörösbegy s rászállva egy borostyánhajtásra, kedélyesen

himbálózik rajta. Eddig is mögötte tipegett és most vidáman rácirpelt. Amikor aztán Mary a

vörösbegy felé szökdelt, észrevette, hogy a zsebében minden ugrásánál megmozdul valami

súlyos tárgy, s amint meglátta a vörösbegyet, elnevette magát.

- Tegnap maga megmutatta, hogy hol a kulcs, - mondotta Mary. - Hát ma azt mutassa meg,

hogy hol az ajtó, különben azt kell hinnem, hogy nem tudja.

A vörösbegy elröppent a borostyánhajtásról és fölszállt egy magas fa koronájára s ott olyan

éleset trillázott, mintha azt akarta volna kierőszakolni, hogy most mindenkinek ő reá kell

nézni. Alig lehet elképzelni a világon olyan kedves látványt, mint amikor a vörösbegy így

mutogatja magát, - pedig legtöbbnyire így szokta magát mutogatni.

Mary Lennox elég gyakran hallott az ájától olyan meséket, amelyekben a legnevezetesebb

dolgok varázslat folytán történtek meg s gyakran mondotta is, hogy ez az eset tulajdonképpen

varázslat volt.

Ebben a pillanatban valami kedves kis szélroham, mely talán valamivel erősebb volt a többi-

nél, támadta meg a borostyánfalat s így ahogy megingatta a fa koronáját, megzilálta a falra

gyülemlett borostyánhajtásokat is. Mary lehetőleg meg akarta közelíteni a vörösbegyet és

szorosan ott állt a borostyánkárpit előtt s amint hajtásai ide-oda hullámzottak, egyszerre

odaugrott és közéjük kapott a kezével. Ezt pedig azért tette, mert a sok borostyánlevél alatt

40

egy nagy gömbölyű gombot látott meg. Ez a gomb egy ajtó gombja volt. Mary nekitámadt a

sok borostyánlevélnek, széttolta és húzogatta, ráncigálta, ahogy csak bírta. A borostyán itt

olyan sűrűn burjánzott, hogy mint valami vastag szőnyegfüggöny, benőtt, elfödött mindent s

úgy egybekapcsolódott fiatal hajtásaiban, hogy alig lehetett rajta áthatolni. Mary keze reszke-

tett az izgalomtól, a szívét a gyönyör és a feszült várakozás szinte hangosan megdobogtatta. A

vörösbegy abbahagyta a dalolást meg a csicsergést és oldalt fordított fejjel figyelt és nézett,

mintha époly izgatott lett volna, mint Mary. De mi lehet az, amit a tenyere alatt érzett? Hideg,

mint a vas, és az ujja kitapogatott rajta valami üreget is.

Az az ajtó zárja volt, amely már tíz év óta le volt zárva. Mary hirtelen benyúlt a zsebébe,

elővette a kulcsot és úgy látta, hogy teljesen beleillik a zárba. Erre fordított rajta egyet. Bele

kellett kapaszkodnia mind a két kezével, de a kulcs mégis csak megfordult a zárban.

Aztán mélyen felsóhajtott, végignézett a hosszú úton, kémlelve, nem jár-e arra valaki? Úgy

tetszett, mintha nem sétálna arra senki, soha. Erre még egy nagyot lélekzett, mert már nem

bírt magán uralkodni, félretolta az alálengő borostyánfüggönyt s lassan-lassan kinyitotta az

ajtót...

Keresztülsuhant rajta és becsukta maga mögött, háttal nekitámaszkodott, körültekintett és az

izgalomtól zihálva, csodálkozva, gyönyörködve nézett körül.

De már akkor a titkos kert kerítésén belül állott.

41

KILENCEDIK FEJEZET.

A legkülönösebb ház, amelyben valaha élő ember lakott.

Az ember nem is gondolhatott volna ki ennél drágább, titokzatosabb helyet. A kert falát olyan

sűrűségben, hogy szinte összeszövődöttnek látszott, még most leveletlen futórózsa ágai

borították el teljesen. Mary Lennox azonnal fölismerte, hogy ez mind csak rózsaág lehetett,

minthogy tömérdek rózsát látott Indiában. A talajt sűrűn befödte a téltől még barnás vastag

gyep, amelyből sok bokor emelkedett ki, bizonnyal szintén rózsabokor, ha majd kihajt. A

bokrok tömérdek magastörzsű rózsafával váltakoztak, annyira széjjelterpeszkedett ágakkal,

hogy nagy lombos fáknak is beillettek volna. Azonfölül állt a kertben még sok másféle magas

fa is, s az egész kertet az tette különösen furcsává és bájossá, hogy a futórózsa telikúszta a

nagy fák ágait. Ezekről egyrészt hosszú szálakban csüggött alá, valóságos függönyt alkotva,

mely a legkönnyebb szellőtől is kecsesen ingadozott előre-hátra; másrészt egyes ágaival

átkapcsolódott a szomszédos fákra s amint közben ismét oldalágakat hajtott, a fák egymással

úgyszólván rózsahidakkal voltak egybefűzve. A rózsaágak még nem hajtottak se rügyet, se

levelet, s Mary nem tudta, vajjon van-e még bennük élet, vagy nincs, de szürke meg barna

finom ágai és kacsai együtt, mint valami homályos színű takaró, elfödtek mindent, a falakat, a

fákat; azok a hajtások, amelyek megkapaszkodni nem bírtak, még a barna gyepet is elborí-

tották és a fűben futottak tovább és szétágaztak a földön. S ez a fákról alálengő sok barna

rózsaágfüggöny adott a kertnek olyan titokzatos külsőt. Mary eleve is azt gondolta, hogy ez a

kert, amelyet olyan hosszú időn át magára hagytak, minden bizonnyal egészen el fog ütni a

többitől; és valóban meggyőződött, hogy ennyire más, szokatlan külsejű kertet még soha

életében nem látott.

- Milyen csöndes ez a kert! - suttogta magában. - Milyen csöndes!

Aztán várt egy pillanatig és megfigyelte a csöndet. A vörösbegy, amely felröppent a maga

fájának csúcsára, szintén hallgatagon üldögélt. Még a szárnyát sem rebbentette meg; mozdu-

latlanul csücsült és ránézett Maryre.

- Nem csoda, hogy ennyire csöndes, - suttogta Mary újból. - Tíz év óta én vagyok az első

ember, aki itt megszólal.

Elmozdult az ajtótól és olyan puhán lépegetett, mintha attól kellene félnie, hogy valakit föl-

ébreszt. Örült, hogy csupa gyepen lépegethet és hogy lépése zaját a fű elnyelte. Ide-oda ment

a barna rózsaág függönyök alatt, föl-föltekintve a finom hajtásokra, melyekből a függönyök

képződtek.

- Vajjon élettelen-e már ez a sok rózsa? - kérdezte magában. - Vagy élettelen az egész kert?

Bár ne volna!

Az ő helyén Ben Weatherstaff bizonnyal első pillantásra is meg tudta volna mondani, hogy

van-e még életerő ezekben a növényekben; de ő csak azt látta, hogy a szétterpeszkedő szürke

és barna ágakon és hajtásokon nincs egyetlen rügy vagy bimbó sem.

De végre mégis csak bent volt a csodálatos kertben és a borostyánfüggöny alatt bejöhet ide,

amikor csak neki tetszik; ennek az örömét úgy élvezte, mintha egy egész külön világot

fedezett volna föl a saját maga gyönyörűségére.

A négy falon belül pazarul omlott alá a verőfény és Misselthwaite e különös darabkája fölött a

magas kék égbolt még szelídebben és fényesebben terpeszkedett széjjel, mint akár a Csende-

resen is. A vörösbegy lerebbent a fa tetejéről s mögötte ugrált, vagy egyik bokorról a másikra

röpködött körülötte. Nagyon buzgón csiripelt hozzá és olyan komoly képet vágott, mintha

mutogatott volna valamit. Mary mindent olyan különösnek és csöndesnek talált, úgy érezte

42

magát, mintha egyszerre százmérföldnyi távolságban volna mindenkitől, de azért még eszébe

sem jutott, hogy most teljesen egyedül van és elhagyott. Csak egyetlen kétség zavarta, nagyon

szerette volna tudni, vajjon ez a tömérdek rózsaág él-e és ha az idő felmelegszik, lesz-e levele,

bimbója? Nagyon sajnálta volna, ha a kertet kihaltnak találja a tavasz. De ha él a kert, milyen

bámulatos lesz, ha egyszerre mindenfelől kinyílik az a sok rózsa!

Amikor bement a kertbe, az ugrókötél a karján csüggött és most az az ötlete támadt, hogy

körülugrálja az egész kertet, megállva ott, ahol valamit meg akar tekinteni. Itt-ott gyepes utak

kanyarogtak és némelyik sarokban egy-egy lugas állott, alattuk teljesen bemohosodott kő-

padokkal és nagy virágurnákkal.

Amint egy ilyen lugas alá ért, abbahagyta az ugrálást. Itt valamikor virágágy lehetett s úgy

rémlett neki, mintha kiütköznék valami a fekete földből: sok-sok finom, apró, zöld pontocska.

Eszébe jutott, amit erről Ben Weatherstafftól hallott, s letérdelt, hogy a jelenséget tüzete-

sebben megtekinthesse.

- Csakugyan megannyi piciny hajtás, és talán csupa hóvirág vagy nárcisz lesz belőle, -

suttogta Mary.

Egészen mélyen lehajolt az apró hajtásokhoz s magábaszívta a nedves föld illatát. Nagyon

tetszett neki ez az illat.

- Talán már másutt is ütközik valahol a virág, - mondotta magában. - Végignézem az egész

kertet, hátha találok még valamit?

Most már nem ugrálva, de rendesen járva folytatta útját. Földreszegzett tekintettel, lassan

indult meg. Belenézett a szegélyező virágágyakba s amíg körüljárt, rajta volt, hogy egy

darabkát se hagyjon megtekintés nélkül. Talált is több helyen olyan fölbukkanó apró zöld kis

szálacskákat, melyeknek látásától ismét fölöttébb kellemes izgalom fogta el.

- Tehát mégis él ez a kert, - mondotta magában lassan.

- Még ha a rózsák el is haltak volna, él itt azért elég növényzet.

A kertészethez egyébként éppen semmit sem értett, de a fű olyan sűrű tömegben volt már

együtt némelyik helyen, különösen ott, ahol az apró zöld hajtások kibújni igyekeztek, hogy

azt gondolta, nem lehet itt elegendő helyük arra, hogy kifejlődjenek. Addig keresett aztán,

amig talált egy megfelelő hegyes darab fát, letérdelt és egy helyen addig piszkálta, kavarta,

tologatta a földet az új hajtások és a fű körül, amíg egy takaros, teljesen megtisztított föld-

sávot kapott számukra.

- No, - mondotta, miután az első munkájával elkészült, - most legalább könnyebben vehetnek

lélekzetet. Ilyen tisztogatást csinálok én még sokat. Megteszek mindent, amit csak tehetek. S

amit ma el nem végezhetek, elvégzem holnap.

S ment egyik helyről a másikra és mindenütt piszkálta, ásta, kaparta, tisztogatta a földet s

annyira örült ennek a munkájának, hogy ettől fogva már egészen tervszerűen járt egyik ágytól

a másikhoz, egyik fa tövétől a másikhoz. A munkának egészen nekimelegedett, elannyira,

hogy előbb ledobta a kabátját, aztán kalapját tette le s anélkül, hogy maga bármit is tudott

volna róla, folyton mosolygott a pázsitra és a piciny zöld hajtásokra.

A vörösbegyet lázas izgalom nyugtalanította. Rendkívül örült, amikor észrevette, hogy

valamilyen kertimunka folyik az ő külön kertjében. Ott, ahol Ben Weatherstaff dolgozott,

gyakran látott ő már ilyesmit és tudta, hogy ahol kertészkednek, ott a fölásott földből a leg-

csodálatosabb dolgok kerülnek felszínre. S most íme, itt talál egy kis teremtést, aki félakkora

sincs, mint Ben Weatherstaff s mégis olyan okos, hogy bejött az ő kertjébe és már kertész-

kedik is.

43

Mistress Mary addig dolgozott, amíg azt gondolta, itt az ideje, hogy elfogyassza villás-

reggelijét. Sőt ez kissé későn jutott tulajdonképen eszébe s amikor fölvette kabátját és kalapját

és karjára akasztotta az ugrókötelet, nem sejtette, hogy két-három órahosszat dolgozott. És az

egész idő alatt boldognak érezte magát. Egész tucat, sőt később sok tucat apró zöld hajtáska

tekintett föl rá vidáman, sokkal tisztábban és élesebben, mint akkor, amikor még mindenféle

gaz meg fű fojtogatta őket.

- Délután visszajövök, - mondotta Mary, körülnézve új birodalmában, mintha a fákat és a

rózsabokrokat akarta volna valaminő módon biztatni.

Aztán könnyű lépéssel végigfutott a füvön, egy lökéssel kinyitotta az öreg ajtót és kisuhant a

borostyánfüggöny alól. Az arca úgy kipirosodott, a szeme olyan élénken ragyogott és a

villásreggelijét olyan étvággyal fogyasztotta el, hogy Márta el volt ragadtatva.

- Megevett két darab húst és két beng rizskókot! - mondotta Márta. - Eh! hogy fog örülni

anya, ha megtudja, mijjen jó magának az ugró kötél!

Mistress Mary, amint hegyes fadarabjával ásogatott, több olyan fehér gyökeret is kikapart,

amelyek formára a hagymához hasonlítottak. Ezeket gondosan visszadugdosta a helyükre, a

földet körülöttük megtisztította és lenyomkodta, s most azon töprengett, vajjon Márta meg

tudná-e mondani, hogy mik azok?

- Márta, - mondotta Mary - mik azok a fehér gyökerek, amelyek majdnem olyanok, mint a

hagyma?

- Azok gumók, - felelte Márta. - Sok mindenféle tavaszi virág nő ki abbú. A legkisebből

hóvirág nyő meg sáfrányvirág; a nagyobból nárcisz meg ásonkilla. A legnagyobból liliom

meg piros nőszirom. Eh! mind nagyon kedves. Dickon egész csomót tenyészt belőlük a mi

kertünkben.

- Dickon mindent tud a virágokról? - kérdezte Mary, új ötlettől megkapottan.

- A mi Dickonunk még a téglafalba is képes virágot űtetni. Anya aszongya, hogy Dickon

susogással csajja ki a virágot a fődbű!

- Sokáig megél a virághagyma? Elél évekig meg évekig, akkor is, ha senki sem ápolja? -

kérdezte Mary aggódva.

- Hát vannak, amejjek segítenek magukon, ha kő, - felelte Márta. - A szegény nép is így jut

virághagymához. Ha nem zavarják, magától elszaporodik a főd alatt és szaporodik, ahogy

akar. Van a parkban egy hej, ahol ezerszámra terem a hóvirág, Yorkshireban, amikor itt a

tavasz, náluknál szebbet nem lehet látni errefelé. Pedig senki se tuggya, hogy ki űtette űket ide.

- Bár itt volna már a tavasz! - mondotta Mary. - Nagyon szeretném látni, mi minden terem

Angliában!

Amint befejezte ebédjét, odakuporodott kedves helyére, a kandalló elé.

- Nagyon, nagyon szeretném, ha volna egy ásóm! - mondotta Mary.

- Mit akar maga azzal az ásóva’? - kérdezte Márta nevetve. - Csak nem akar tán fődet ásni?

No, ezt elmondom anyának.

Mary belenézett a tűzbe és töprengett egy kissé. Óvatosnak kell lennie, ha titkos birodalmát

meg akarja magának tartani. Nem tesz ugyan semmi rosszat, de ha Mr. Craven megtudja,

bizonnyal dühbe jön, új kulcsot csináltat és örökre elzárja előle a kertet. Ezt igazán nem bírná

elviselni.

44

- Olyan furcsa, nagy, elhagyott hely ez, - mondotta magában csöndesen, amikor ezek az

aggodalmak a fejében motoszkáltak. - A ház elhagyott, a park elhagyott, és minden kertje

olyan elhagyott. A legtöbb része el van zárva. Én Indiában jóformán semmit nem csináltam,

mégis hányan törődtek velem, - benszülöttek és szolgák jöttek-mentek, - néha játszott a

katonazene - az ája mesélt. Itt meg nem beszél velem senki, csak ön meg Ben Weatherstaff.

Pedig önnek dolga is van, Ben Weatherstaff meg nem áll mindig szóba velem. Azt gondoltam,

ha volna egy kis ásóm, én is úgy ásnék valahol, mint ahogy ő szokott, s csinálnék magamnak

egy kis kertet, ha kapnék tőle néhány virággyökeret.

Márta arca egészen megvilágosodott.

- No lám! - kiáltott föl. - Hiszen ép ezt mondta anya is szórul-szóra. Aszondta: »Ojjan sok hej

van ott, miért nem adnak neki belőle egy darabkát? Még akkor is, ha egyebet sem termelne

benne, mint petrezselymet meg hónaposretket! Fölásná, kigereblyézné, és egész boldog vóna

vele.« Hát ezt mondta, bizony.

- Ezt mondta? - kérdezte Mary. - Nagyon okos asszony az ön édesanyja!

- Hát! Azt is szokta mondani, hogy »az olyan asszony, aki tizenkét gyereket nevel, egyebet is

megtanul, mint az ábécét. A gyerek a legjobb mestere az anyjának.«

- Mibe kerül egy ásó, egy olyan kicsi? - kérdezte Mary.

- Hát, - felelte Márta némi gondolkodás után - láttam Thwaiteban egy bótot, ott árulnak ijjen

apró kertiszerszámokat; egy ásó, kapa meg gereblye együtt belekerül két shillingbe. És elég

erős kis szerszámok, lehet velük jól dógozni.

- Van énnekem több pénzem is - mondotta Mary. - Mrs. Morrison adott öt shillinget és Mr.

Craven rendeletére Mrs. Medlocktól is kaptam pénzt.

- Hát azt gondújja Mr. Craven, hogy ez köll magának? - kiáltotta Márta.

- Mrs. Medlock azt mondja, hogy minden héten költhetek egy shillinget. Minden szombaton

kapok tőle pénzt. Eddig nem tudtam, hogy mit csináljak vele.

- Szavamra! ez már valóságos gazdagság, - mondotta Márta. - Vásálhat ebből mindent, amit

csak a világon megkíván. Hát, jutott az eszembe valami - tette hozzá rövid gondolkodás után,

rátéve ajkára az egyik ujját.

- Mi jutott eszébe? - kérdezte Márta kíváncsian.

- A thwaitei boltban árulnak egy-egy pennyért olyan sok kis csomag virágmagot, amelyekbű a

mi Dickonunk kiválogathatná a legszebbeket és azokat el lehetne űtetni. Csupa mulatságból

naponta többször is el szokott menni Thwaitebe. Tud-e maga nyomtatott bötűt írni?

- Irni tudok, - felelte Mary.

Márta megcsóválta a fejét.

- A mi Dickonunk csak nyomtatást tud olvasni. Ha tudna nyomtatott bötűvel írni, megírhatnók

neki, hogy a kertiszerszámokkal együtt vásálja meg a virágmagokat is.

- Ó! ön igazán kedves lány! - kiáltott föl Mary. - Igazán, nagyon jó. Nem is hittem, hogy

ennyire kedves. Biztosan tudok én nyomtatott betűvel is írni, ha megpróbálom. Kérjen Mrs.

Medlocktól tintát, tollat és néhány levélpapírt.

- Van nekem, - mondá Márta. - Nemrég vettem, hogy vasárnaponként írhassak anyának.

Mingyárt elhozom.

45

Kifutott a szobából, Mary pedig odaállt a kandalló elé és nagy örömében összedörzsölgette

két vékony kis kezét.

- Ha meglesz az ásóm, föláshatom, termékennyé, omlóssá tehetem a földet és ültethetek bele

amit akarok. S ha megkapom a virágmagot és csinálhatok vele virágágyat, akkor már nem

lesz élettelen a kert: föléled akkor az egész kert!

Ezen a délutánon már nem ment vissza a kertbe, mert amikor Márta meghozta az írószerszá-

mokat, föl kellett az időt használnia, hiszen hogyha egyszer Márta az asztalt leszedte és

leviszi a tálakat és az edényeket a konyhába elmosogatni, ott Mrs. Medlock meglátja,

mingyárt ad neki valami más munkát és akkor aznap nem jön vissza többé. Ezért aztán érthető

nyugtalansággal várta Márta visszajövetelét s azt hitte, hogy nagyon sokáig kellett rá várnia.

Egyébként nem volt könnyű feladat Dickonnak levelet írni. Mary nem sokat tanult életében,

minthogy nevelőnői nem szerették és azon voltak, hogy minél kevesebbet legyenek vele

együtt. Hát küzdött a feladattal, de aztán rájött, hogy mégis tud nyomtatott betűvel is írni.

Márta a következő levelet mondotta tolla alá:

Kedves Dickonom!

Remélem, hogy ez a levelem olyan jó egészségben találja, mint aminőben vagyok

magam is, amikor irom. Miss Marynek van sok pénze; azért maga menjen el Thwaitebe,

és vásároljon ott az ő számára egy csomó virágmagot, és hozzá kerti szerszámokat,

hogy virágágyat csinálhasson. Válassza ki a legszebbeket, olyanokat, amelyek hamar

kinőnek, mert ő még effélét nem csinált soha, eddig Indiában élt, és az egészem más

dolog. Csókolom anyát és magukat mind. Miss Mary megigérte, hogy még sokat mesél,

és amikor megint szabadnapos leszek, hallhat tőlem eleget az elefántokról, a tevékről és

az urakról, akik oroszlánt meg tigrist vadásznak.

Szerető testvére

Martha, Phoebe Sowerby.

- No, most tegye be a pénzt a borítékba s megkérem a mészárosgyereket, hogy vigye magával.

Jó barátja Dickonnak, - mondotta Márta.

- De hogy kapom meg a holmit, amit Dickon vásárol? - kérdezte Mary.

- Majd elhozza Dickon. Úgyis szívesen járkál erre.

- Ó! - kiáltott föl Mary - hisz akkor beszélhetek is Dickonnal! Azt hittem, hogy sohasem

fogok vele találkozni!

- Hát szeretne vele találkozni? - kérdezte hirtelen nekividulva Márta.

- Hogyne! Még sohasem láttam olyan fiút, aki rókákkal meg hollókkal barátkozik. Igazán

szeretném látni.

Márta egyszerre fölkapta a fejét, mint akinek ép most jutott eszébe valami.

- Képzelje csak, - mondotta - majd elfelejtettem! Pedig azt hittem, hogy ma reggel már

elmondtam mindent! Megkérdeztem anyát, ő meg azt felelte, hogy majd ő kérdezi meg Mrs.

Medlocktól.

- Azt gondolja talán, hogy... - szakította félbe Mary.

- Ahogy kedden mondtam. Aszondta, kérdezzem meg magát, volna-e kedve egyszer át-

kocsizni a Csenderesen a mi házunkba, ott megkóstolna egy kis forró lángost, megenne egy

kis vajaskenyeret, meginna egy pohár frissen fejt tejet.

- Anyja azt hiszi, hogy Mrs. Medlock megengedné? - kérdezte aggódva Mary.

46

- Ó, persze hogy azt hiszi. Ő nagyon jól tuggya, hogy anya milyen dógos asszony s mennyire

tisztán tartja a házat.

- És ha átmegyek a Csenderesen, beszélhetek az ön anyjával és Dickonnal is? - kérdezte Mary

és mélyen elgondolkozott. - Azt hiszem, hogy az ön anyja nem olyan, mint az indiai anyák.

A kertimunka és a délután sok izgalma nagyon csöndessé és gondolkozóvá tette. Márta egész

az ozsonna idejéig együtt maradt vele, kényelmesen üldögéltek együtt, de nem sokat beszél-

gettek. De közvetlenül azelőtt, hogy Márta lement a konyhába a teás tálcáért, Mary kérdezett

tőle valamit:

- Márta, a konyhaszolgálónak ma is fájt a foga?

Márta láthatólag megütődött a kérdésen.

- Hogy jut eszébe ilyes valamit kérdezni?

- Mert amikor olyan sokáig vártam önre, hogy visszajön, kinyitottam az ajtót és végigmentem

a folyosón, megnézni, hogy jön-e már. És akkor hallottam, hogy valaki a messzeségben sír, és

épúgy sír, mint akkor éjszaka. Ma még a szél sem fúj, úgy-e, hát nem lehet azt mondani, hogy

a szél sivított.

- Ó! - felelte Márta nyugtalanul. - Mit járkál maga és hallgatózik a folyosókon? Ha Mr.

Craven megtudná, nagyon megharagunna, és akkor nem lehessen tunni, hogy mit csinána!

- Én nem hallgatóztam, - felelt Mary - csak vártam önre, és - hallottam... Még pedig ezúttal

harmadszor.

- Hah! - kiáltott fel Márta, Mrs. Medlock csöngetett és hirtelen kirohant a szobából.

- Ez a legkülönösebb ház, amelyben valaha élő ember lakott, - mondotta Mary álmosan és

fejét ráhajtotta a karosszék oldalpárnájára. A friss levegő, az ásás meg az ugrókötél olyan

kellemesen elbágyasztották, hogy csakhamar elaludt.

47

TIZEDIK FEJEZET.

Dickon.

A nap már majdnem egy hete ontotta alá sugárözönét a titkos kertre. Mary mindig a Titkos

kertnek nevezte magában, amikor rágondolt. Szerette úgy nevezni, s még jobban szerette azt,

amikor az ajtó becsukódott mögötte és belül volt a régi öreg falon és senki sem tudhatta, hogy

ő most hol lehet. Úgy érezte magát, mintha kimenekült volna a világból valami tündérhelyre.

Az a kevés könyv, amit elolvasott és szívesen olvasott, csupa meséskönyv volt és sokat regélt

afféle titkos kertekről. Néha az emberek ilyen titkos kertbe vonultak vissza és ott aludtak száz

esztendőn át egy végtiben, amit ő tulajdonképpen buta dolognak tartott. Neki eszeágába sem

jutott aludni, sőt ellenkezőleg, minél több ideje lakott Misselthwaiteben, annál fürgébb lett.

Gyorsabban és többet tudott futni mint azelőtt, és az ugrásban már száznál is többet számlált.

Azok a gumók a titkos kertben is eleget álmélkodtatták. Olyan takaros tiszta kis helyet tá-

masztott körülöttük, hogy annyi lélekzetet vehettek, amennyit csak akartak, és ha Mistress

Mary a sötét föld alá láthatott volna, meglepődve tapasztalhatta volna, milyen buzgón mozgo-

lódnak és dolgoznak. A verőfény most hozzájuk férkőzhetett, megmelegíthette őket, az eső

meg, amikor aláhullott, egyszerre rájuk talált, amitől aztán életerő töltötte el valamennyit.

Mary különös, akaratos kis teremtés volt s most, amint talált valamit, ami iránt érdemesnek

tartotta érdeklődni, teljesen neki adta magát. Állandóan és kitartóan ásott és gyomlált s

munkája szinte óránként jobban érdekelte, ahelyett, hogy beleúnt volna. Úgy hatott rá, mint

valami érdekfeszítő játék. Sokkal több kibújó zöld hajtáskát fedezett föl lassanként, mint

amennyit egyáltalán várt. Folyton bujkáltak elő a földből mindenfelől, s Mary meg volt győ-

ződve, hogy nem múlik el nap, hogy új csomókat föl ne fedezzen; pedig nagyon sok közöttük

olyan parányi volt, hogy vékony, halaványzöld levelecskéje alig látszott. Számuk annyira

megsokasodott, hogy Marynek eszébe jutott, amit Márta mondott a »sok ezer hóvirágról«,

amely folyton szaporodik és terjed. Ezeket a hajtásokat is magukra hagyták tíz esztendő óta és

ezek is ezerszámra szaporodtak, úgy látszik, mint akár a hóvirág. Sokat töprengett Mary azon,

hogy vajjon meddig fog tartani, amíg a piciny hajtások megmutatják, hogy ők bizony

megannyi virágszál. Néha ásás közben megállt és elképzelte, milyen lesz majd a kert, ha meg-

telik sok ezer bájos virító virággal.

A verőfényes hét alatt mind bizalmasabb lett Weatherstaffal is. Gyakran úgy lepte meg,

mintha a föld alól pattant volna melléje. Az igazság azonban az volt, hogy Mary attól tartott,

ha messziről meglátja, fölkapja a vállára az ásót és otthagyja; azért közelítette meg olyan

lassan, amint csak tehette. Az is igaz, hogy az öreg kertész már nem húzódott most úgy tőle,

mint eleinte. Talán még tetszett is neki, hogy Mary megelégszik az olyan öreg ember társasá-

gával. Lehet, hogy azért is volt iránta némileg udvariasabb. Nem is igen tudta, hogy amikor

Mary eleinte megszólította, olyan hangon beszélt vele, mint ahogy a benszülöttekhez szokás,

nem is gondolt arra, hogy egy mogorva öreg yorkshirei ember nincs ahoz szokva, hogy a

gazdáját mindig szálámozza és folyton parancsszóra tegyen ezt-azt.

- Olyan maga mint a vörösbegy, - mondotta egy reggelen, amikor fölkapta a fejét és meglátta,

hogy Mary mellette áll. - Észre sem veszi az ember, már itt van s azt sem tuggya, hogy merről

jött.

- Nagyon megbarátkozott velem a drága, - mondotta Mary.

- Persze, ű már ojjan, - dörmögött Ben Weatherstaff. - Folyton a nőszemélyek körül ugrál és

csapja a szelet. Semmit úgy nem szeret, mint berzengetni a tollát és mutogatni magát, úgy teli

van a begye hiúsággal, amilyen teli van a friss tojás héjja.

48

Az öreg kertész ritkán beszélt sokat s akárhányszor egyáltalán nem felelt Marynek, legföljebb

valami dörmögéssel, de ezen a reggelen szokatlanul beszédes hangulatban volt. Fölegyene-

sedett munkájából, egyik lábát rátámasztotta az ásóra és így nézegetett Maryre.

- Mióta van itt maga? - kérdezte végre tőle.

- Azt hiszem, úgy egy hónapja, - felelte a leány.

- Kezd magának használni ez a Misselthwaite. Egy kissé kövérebb már, mint volt és már nem

is olyan sárga. Amikor először jött le a kertbe, úgy festett, mint egy csúful megtépázott fiatal

csóka. Akkor azt gondútam, úgy magamba’, hogy én még ilyen csúf, savanyúképű fiatal

leányt sose láttam.

Mary sohasem volt hiú, a saját külsejével nem is törődött és a kertész őszintesége egyáltalán

nem bántotta.

- Tudom, hogy meghíztam, - felelte Mary - a harisnyám jobban feszül, azelőtt sok volt rajta a

ránc. Nézze, Ben Weatherstaff, megjött a vörösbegy.

Valóban előröppent a vörösbegy s Mary azt gondolta, hogy a kis madár nagyon megszépült.

Piros mellénye úgy ragyogott mint a selyem, szárnyával csapkodott, farka tollait megberzen-

gette és kecses élénkséggel ugrált össze-vissza. Úgylátszik erősen elhatározta, hogy Ben

Weatherstaffel ma kellően megcsodáltatja magát. De Ben-t ma kötekedő kedvében találta.

- Ah! hát itt vagy, te híres! - szólott oda neki. - Persze, néha szóba állsz velem is, ha okosabb

mulatságot már nem találsz. Már megint bepirosítottad a mellényedet és megpucótad a

szárnyadat. Bizonyosan valami vörösbegy asszonyságnak csaptad megint a szelet valahol a

Csenderesen és elmartad mellőle a többi legényt!

- Ó! nézze csak; nézze csak! - kiáltott Mary.

A vörösbegy észrevehetőleg a legjobb, legvállalkozóbb hangulatban volt. Mindig közelebb és

közelebb hüppögött Ben Weatherstaffhoz és olyan nagyon kedvesen pislogott föl rá. Aztán

fölröppent a hozzá legközelebb álló bokor tetejére s onnan csattogott feléje - egyenest neki -

egy kis dalt.

- Azt hiszed, te kis huncfut, hogy engem megfőzöl? - mondotta Ben összeráncolva homlokát

olyan erősen, hogy Mary észrevette rajta, hogy most csúnyán akar nézni az öreg - azt hiszed,

hogy nem bír teveled már senki, persze, hogy te azt hiszed!

A vörösbegy kiterjesztette két szárnyát, Mary alig akarta elhinni, amit saját szemével látott. A

madár odaröpült Benhez és fölült ásója nyelének a végére.

- No, hát engem megfogtál, - mondotta olyan lágy hangon, mintha egészen kicserélték volna.

- Ez tudja, hogy kell elbolondítani az embert, ez igazán tudja. Ért hozzá, igazán ért hozzá.

S megállt az öreg, nem is mert mozdulni, szinte a lélekzetét is visszafojtotta, amíg a vörös-

begy ismét meglebbentette a két szárnyát és elröpült. Ben aztán rámeredt az ásója nyelére,

mintha valami varázslatot vett volna rajta észre, aztán megint elkezdett ásni és egy darabig

nem szólt semmit.

Minthogy azonban csak úgy magában nevetgélni látszott néha, Mary nem félt tőle és újból

megszólította:

- Van önnek saját külön kertje? - kérdezte tőle.

- Nincs nekem. Nem házasodtam meg és a kapu mellett együtt lakok Martinnel.

- Ha volna, - folytatta Mary - mit ültetne belé?

49

- Káposztát, babot meg hagymát.

- De ha virágoskertje volna, - makacskodott Mary - milyen virágot termelne?

- Gumót, meg édesszagú virágot, de leginkább rózsát.

Mary arca felragyogott.

- Szereti a rózsát?

Ben Weatherstaff kiásott egy nagy darab rögöt és félrelódította mielőtt válaszolt.

- Hát persze hogy szeretem. Egy fiatal úri dámától tanultam meg, aki maga is értett a

mesterséghez, hogy kell bánni a rózsával. Volt neki egy helye, ahol tömérdek rózsát nevelt fel

és úgy szerette üket, mintha megannyi gyerek, vagy vörösbegy lett vón’. Láttam, néha meg is

csókolta a rózsákat. - Aztán ismét ásott egy darabot és piszkálta a földet. - Van annak már

vagy tíz esztendeje.

- És hol van most az az úridáma? - kérdezte Mary feszült kíváncsisággal.

- Az égben, - felelte Ben és mélyen belenyomva az ásót a földbe, hozzátette: - legalább a

tiszteletes aszondja.

- És mi történt a sok rózsával? - kérdezte Mary egyre fokozottabb kíváncsisággal.

- Magukra maradtak.

- Meghaltak? Meghal a rózsa, ha teljesen magára hagyja az ember? - fürkészett tovább

szívósan.

- Hát én szerettem azokat a rózsákat, meg azt a dámát is és ő nagyon szerette a rózsát, -

mondotta Ben Weatherstaff kelletlenül. - Egy ideig évente egyszer-kétszer meg is tisztítottam.

Körülástam, a gyomtól megszabadítottam; aztán széjjelnőtt vadul valamennyi, de a földjük jó,

hát talán él még belőle néhány.

- Ha még semmi levele nincs és a fája szürke vagy barna, hogy lehet megtudni, él-e a rózsa,

vagy elhalt-e már? - kérdezte Mary.

- Várja meg, amíg rájön a tavasz; - amíg napsütés gyün az esőre és esik a napsütés után, oszt’

meglátja.

- De hogyan, de hogyan? - kiáltotta Mary megfeledkezve arról, hogy óvatosságát tovább is

megóvja.

- Nézze meg az ágak hajtásait és ha látja, hogy a barna héj itt-ott földuzzad egy kicsit, figyelje

meg, hogy megváltozik-e eső után és hogy milyen lesz akkor. - Hirtelen elhallgatott és erősen

rátekintett Mary kíváncsi arcára. - De mit törődik maga egyszerre olyan sokat a rózsákkal? -

kérdezte erősen megnyomva a szókat.

Mistress Mary érezte, hogy arcát elborítja a pirosság. Szinte megijedt, hogy felelnie kell.

- Hát... hát szeretnék ültetni, szeretném, ha volna egy kis kertem, - mondotta dadogva - Én...

nem csinálhatok semmit... Nincsen nekem semmim és nincs is senkim...

- No, ez igaz, - mondotta lassan Ben Weatherstaff, még mindig rátekintve. - Magának igazán

nincs.

S ezt olyan sajátságosan mondta, hogy Marynek úgy rémlett, mintha megsajnálta volna. Ő

maga ugyan sohasem tartotta magát szánandónak és helyzetét sem tartotta aggasztónak, de

olykor türelmetlen és haragos volt, mert nem szerette az embereket és nem szeretett semmit.

De egy idő óta megváltozott, szebbé lett a világ. S ha senki rá nem jön, hogy neki van egy

titkos kertje, abban mindig öröme fog telni.

50

Még vagy tizenöt percig voltak együtt és ezalatt Mary annyi kérdést intézett hozzá, amennyit

csak meg mert kockáztatni. Ben mindenikre megszokott, furcsa dörmögő hangján felelt, de

azért nem látszott haragudni, mert nem kapta föl az ásót és nem is hagyta őt ott. S amikor

ismét megemlítette a rózsákat és azt, hogy egyik fajtájukat különösen szereti, erről óhajtott

valamit tüzetesebben tudni.

- Megnézi-e mostanában is a rózsafákat? - kérdezte.

- Ebben az esztendőben nem lehetett. Nem engedte a köszvényem.

Mindezt az ő megszokott halk, mély hangján mondotta, de egyszerre mintha megharagudott

volna Maryre, ámbár a lány el nem tudta képzelni, hogy erre vajjon mivel adott okot?

- Hallja! - mondotta szigorúan. - Ne kérdezzen már olyan sokat. Még sohasem láttam olyan

jánygyereket, aki annyi mindenfélét kérdez össze-vissza. Menjen játszani. Beszéltem én már

ma eleget.

S ezt olyan mogorván mondotta, hogy Mary belátta, semmi értelme sincs, hogy egy pillanatig

is tovább maradjon mellette. Lassú ugrásokkal táncoltatta az ugrókötelét végig a fal mellett és

nem csak azon gondolkozott, amit hallott, de azon is, hogy milyen különös dolog: megkedvel-

te ezt az embert, noha elég sokszor volt hozzá meglehetősen goromba. Szerette az öreg Ben

Weatherstaffet. Valósággal szerette. Mindig is arra törekedett, hogy beszélgethessen vele. Az

igaz, hogy szentül meg volt győződve, hogy az öreg kertész a világ minden virágjáról tudott

mindent.

A titkoskert körül húzódott egy hosszú, babérral szegélyezett út, amely egy rácsos kapuhoz

vezetett. Ezen át ismét be lehetett jutni a parkba, illetőleg egyik erdős részébe. Úgy gondolta,

hogy végigugrál ezen az úton, benéz az erdőbe, hátha megláthat nehány szökdécselő nyulat.

Nagyon élvezte az ugrókötél nyujtotta mulatságot; amikor elért a kis rácsos kapuhoz, kinyi-

totta és bement rajta, mert valami halk füttyentésszerű hangot hallott, amelyről szerette volna

megtudni, hogy honnan ered.

Fölöttébb különös látvány tárult eléje. Még a lélekzetét is visszafojtva állott meg, amikor meg-

pillantotta. Az egyik fának támaszkodva egy fiú ült, valami kezdetleges sípon füttyentgetve.

Egyébként nagyon furcsa, mintegy tizenkétéves gyerek volt. Öltözéke tiszta, orra merészen

pisze, az arca olyan piros, mint a pipacs, nagy, kerek szeme pedig olyan derülten kék, aminőt

Mary fiúnál nem látott soha. Azon a fán, amelynek nekitámaszkodott és melynek kérgében

erősen megkapaszkodott, egy barna kis mókus lógott, figyelt a fiúra; egy közeli bokorból egy

fácánkakas nyujtogatta a fejét és látható érdeklődéssel pislogatott a füttyentgetőre. Szinte

közvetlenül előtte csücsült két házinyúl, élénken mozgatva izgékony orrát s ebben a pilla-

natban úgy látszott, mintha valamennyien közelebb igyekeznének a fiúhoz férkőzni, hogy

minél jobban hallhassák azokat a különös hívogató füttyöket, melyeket sípjából kicsalt.

Amikor a fiú meglátta Maryt, kezével intett neki és olyan puha, halk hangon, amely szinte

sípja füttyéhez hasonlított, így szólt:

- Ne mozduljon! Elijeszti űket!

Mary mereven megállt. A fiú abbahagyta a sípolást és lassú mozdulatokkal fölállt. Olyan

óvatosan emelkedett föl és egyenesedett ki, hogy alig lehetett észrevenni, de amint fölállt, a

mókus néhány lassú ugrással a fa ágai közé szökkent, a fácán behúzta a fejét a bokorba, a

nyulak ráállottak mind a négy lábukra és elugráltak, de egyáltalán nem úgy tüntek el, mintha

valamitől megijedtek volna.

- Én vagyok a Dickon, - mondotta a fiú. - Tudom, hogy maga Miss Mary.

51

Mary is rájött, hogy valamikép ő is kitalálta első pillanatra, hogy a fiú nem lehet más mint

Dickon. Nem is lehetett más, aki úgy megbűvölte a nyulat és a fácánt, akár az indusok a

kígyót. Széles, piros, kanyargó vonalú szájával úgy mosolygott, hogy a mosolygása bevilá-

gította egész arcát.

- Azért állottam fő olyan lassan, - magyarázgatta - mert a gyors mozgás megijesztette vón’

űket. Az embernek lassan kő mozdúni és csöndesen kő beszéni, ha ijen állatok vannak körüle.

Nem úgy beszélt a lánnyal, mintha most látná először, hanem mintha már régen nagyon jól

ösmerné. Mary eddig nem igen érintkezett fiúkkal s magatartása kissé merev maradt, mert egy

kissé zavarban is volt.

- Megkapta a Márta levelét? - kérdezte.

- Azért gyüttem, - felelte a fiú és barátságosan bólogatott rozsdavöröshajú fejével.

S onnan, ahol előbb ült és sípolt, egy csomagot hozott el.

- Meghoztam a kerti szerszámokat. Van benne egy kis ásó, egy gereblye, kapa és villa. Eh’ és

jó valamennyi. Még egy kis lapát is. A bótosné, akitől a virágmagot vettem, tett hozzá egy

csomag búzavirág és fehér pipacsmagot is.

- Lesz szíves megmutatni a magokat? - kérdezte Mary.

Mary szeretett volna úgy beszélgetni, mint Dickon, aki gyorsan és könnyedén ontotta a szót.

Mary jól látta, hogy a fiú egyáltalán nem érezte magát feszélyezettnek, ámbár azzal a piros

arcával, rozsdavörös hajával és kopottas ruhájával, egészen közönséges csenderesi gyerek

volt. S amikor közelebb lépett hozzá, olyan sajátságos, friss illatot árasztott magából, mintha

egész szervezete merő erikából, pázsitból és falevélből állana. Ez nagyon tetszett Marynek s

amikor ránézett piros, furcsa arcára, nagy kék szemére, egészen elfelejtette, hogy eleinte félt

tőle.

- Üljünk le egy fatörzsre és nézzük meg, - mondotta Mary.

Leültek és Dickon elővett oldalzsebéből egy tömzsi, barna papirba takart kis csomagot.

Kioldotta a csomag zsinegét és a nagy zacskóból egy egész csomó kisebb, takaros zacskót vett

ki, amelyek mindenikén csinos kis színes virágkép ékeskedett.

- Van itt egész csomó rezeda és pipacs, - mondotta Dickon. - A rezeda a legédesebb illatú

virág, amint elkezd nőni és ahogy a pipacs megterem mindenütt, ép olyan könnyen kisarjadzik

a rezeda is, kivirágzik ez már attól is, ha fütyörész neki, aztán meg nagyon szép is.

Erre hirtelen abbahagyta a magyarázgatást és mosolyogva forgatta pipacspiros arcát minden-

felé.

- Hol az a vörösbegy, amék úgy hívogat bennünket? - kérdezte.

A csipogás egy sűrű őszirózsabokor felől hangzott, mely teli volt piros bimbóval és Mary

mingyárt gondolta, hogy melyik madártól ered.

- Igazán bennünket hív? - kérdezte Mary.

- Persze, - mondotta Dickon a legtermészetesebb hangon - valaki olyant hívogat, akivel jó

barátságban van. Mintha azt mondaná: »Itt vagyok, nézz rám! Szeretnék egy kissé beszél-

getni!« Ni, ott ül a bokron. Vajjon kié?

- Ben Weatherstaffé, - felelte Mary - de azt hiszem, hogy már engem is ismer egy kissé.

- Hogyne ismerné! - felelte Dickon az előbbi lassú hangon. - Sőt még szereti is. Nagyon

szereti magát. Majd elmond ez nekem egy perc alatt mindent, meglátja.

52

S azzal olyan lassú mozdulatokkal, aminőket már megfigyelt Dickonnál, óvatosan megköze-

lítette a rózsabokrot és majdnem egészen olyanformán füttyentgetett, mint maga a vörösbegy.

A madár némán figyelt néhány pillanatig, aztán majdnem ugyanolyan hangon cirpelt vissza,

mintha a kérdésre felelt volna.

- Ah, nagyon jó barátja magának, - mondotta Dickon nevetve.

- Igazán? - kérdezte Mary élénken. Nagyon szeretett volna efelől egészen bizonyos lenni. -

Gondolja igazán, hogy szeret engem?

- Nem jönne olyan közel magához, ha nem szeretné, - felelte Dickon. - A vörösbegy gondosan

megválogatja az ő barátjait és a népeket jobban ki tudja csúfolni mint az ember. Nézze csak,

most megen magáhó beszél. »Miért nem diskurál velem?« - aszongya.

S egészen úgy látszott, mintha az valósággal úgy volna. S teljesen úgy izgett-mozgott és

csicsergett, mint a vörösbegy a bokron.

- Megért ön mindent, amit a madarak beszélnek? - kérdezte Mary.

Dickon vigyorgása kiszélesedett, amíg nagy, piros, kacskaringós szája csupa mosolygás lett; s

megdörzsölte hozzá a kócos fejét.

- Azt hiszem, hogy igen; azt hiszem, hogy igen, - mondotta. - Nagyon sokáig éltem velük

együtt a Csenderesen... Megfigyeltem űket, hogy törik magukat keresztül a tojáshéjon; hogy

kezdenek csipogni, enni, hogyan tanulnak meg röpülni, mikép tanulnak meg énekelni,

úgyhogy szinte úgy éreztem végül, hogy madár vagyok én is. Néha azt képzelem, hogy

szárnyam nő, máskor meg úgy érzem, mintha róka, nyúl, vagy mókus vagy méh volnék.

Aztán nevetett, visszaült a fatörzsre és tovább fecsegett a virágmagvakról. Elmondta, hogy

milyen virágok nőnek majd ki ezekből a magvakból; s elmondta azt is, hogy melyiket hogyan

kell elültetni, ápolni, öntözni, gyomlálni.

- Hát ide nézzen, - mondotta hirtelen és ránézett Maryre. - Majd elültetek belőle először

magam. Hol is van a maga kertje?

Mary összekulcsolta a két kezét és leejtette az ölébe. Nem tudott mit felelni és egyideig nem

is szólt semmit. Erre nem gondolt soha. Nagyon nyomorultnak érezte magát és úgy rémlett

neki, hogy először elpirul, azután elsápad.

- Csak van magának valahol egy kis darab kertje? - kérdezte Dickon.

S Mary valóban elvörösödött előbb, aztán egészen elhalványodott. Dickon észre is vette és

zavarba jött, hogy most mit tegyen?

- Hát nem akar róla beszélni? - kérdezte. - Vagy nem kapott egy kis földet kertnek?

Mary még szorosabbra összekulcsolta a két kezét és ránézett Dickonra.

- Én nem ismerek egyetlen fiút sem - mondotta halkan. - Meg tud-e őrizni egy nagy titkot, ha

elmondom? Mert ez nagy titok. Nem bírom elképzelni, mit csinálnék, ha valaki megtudná.

Azt hiszem, hogy belehalnék! - Ez utóbbi szavakat remegve ejtette ki.

Dickon még nagyobb zavarba jött és a tenyerével erősen dörzsölgette a kobakját, de azért

vidáman felelte:

- Én minden titkot hűen megőrzők. Ha meg nem őrizném a többi fiú titkát rókalyukakról,

madárfészkekről, állatok barlangjáról, csúf élet vón’ az a Csenderesen. No, ahogy mondottam,

megőrzőm a titkot, meg én.

53

Mistress Mary nem tette szándékosan, de mégis megtette, kinyujtotta a kezét és megragadta a

Dickon karját.

- Van nekem egy lopott kertem, - mondotta gyorsan. - Nem az enyém. De a másé sem.

Senkié. Nem tud róla senki, nem törődik vele senki, nem gondozza senki, sohasem jár bele

senki. Talán el is halt már benne minden növény, meg virág. Én nem tudom...

Marynek kezdett melege lenni és olyan dacosnak érezte magát ebben a pillanatban, aminő

talán még soha életében nem volt.

- De én nem bánom! nem bánom! Senkinek sincs joga hozzá, hogy elvegye tőlem a kertemet,

ha eddig senki sem törődött vele, én meg törődök. Azok megtűrték, hogy a kert elhaljon és

elzárták az egész világ elől! - fejezte be kis felsikoltását s két kezével eltakarta az arcát, keser-

vesen fölzokogott, - szegény kis Mistress Mary.

Dickon különös kék szeme mindig nagyobb és nagyobb karikává nőtt.

- Eh-h-h! - mondotta, úgy kanyargatva ezt az egy hangot, hogy abban ép annyi csodálkozás,

mint rokonérzés nyilatkozott meg.

- Én nem tudok mit csinálni, - mondotta Mary. - Nincs nekem semmim. Magam fedeztem föl

a kertet és magam mentem bele. Úgy jutottam hozzá, mint a vörösbegy, s a vörösbegytől nem

lehet elvenni a kertet.

- Hát hol van? - kérdezte Dickon fojtott hangon.

Miss Mary fölugrott a fatörzsről. Érezte, hogy ismét elfogja az ellenmondás ösztöne és a

csökönyösség, de már nem figyelt rá. Gőgös és fenhéjázó kis indus volt ebben a pillanatban,

aggódó és forróvérű egyszerre.

- Jöjjön velem, megmutatom, - mondotta.

Végigvezette a babérszegte ösvényen és eljutottak arra az útra, amely mellett a borostyános

fal húzódott tova. Dickon szótalanul ment utána, megzavart, résztvevő arckifejezéssel. Úgy

viselkedett, mintha valami elrejtett madárfészket kellene fölkutatni, és lehetőleg nesztelenül

lépegetett. Amikor megközelítették a falat és Mary félrehárította a borostyánlombot, szinte

visszahőkölt. Meglátta az ajtót, Mary nyomban lassan kinyitotta és együtt léptek be rajta.

Mary megállott és kezével egy félkört írva le, merészen így szólt:

- Ez az. Ez a titkoskert, és az egész világon én vagyok az egyetlen, aki azt kívánja, hogy a kert

támadjon újból életre.

Dickon körülnézett, egyre csak nézett, nézett...

- Eh! - mondotta szinte suttogva - nagyon fura, takaros egy helyecske! Olyan, mint valami

ember, aki még alszik.

54

TIZENEGYEDIK FEJEZET.

A pacsirtafészek.

Dickon néhány percig mozdulatlanul állott Mary mellett, aki folyton a fiút figyelte, aztán

elkezdett puha lassúsággal körüljárni, még könnyebb léptekkel, mint ahogy Mary járta körül a

kertet, mikor legelőször toppant a négy fal közé és bejutott a kertbe. Dickon láthatólag

észrevett mindent, a szürke fákat és az ágaikról lecsüggő szürke indákat; a sok egymásba

bonyolódott kúszónövényt a falakon és a fűben; az örökzöld lugasokat a szögletekben és

bennük a kőpadokat és virágurnákat.

- Azt hiszem, hogy ezt a kertet még nem láttam soha, - mondotta végül suttogva.

- Hallott-e valaha róla egyáltalán? - kérdezte fönhangon Mary, mire Dickon intett neki.

- Ne beszéljünk olyan hangosan, mert valaki meg találja hallani és majd csodálkozik rajta,

hogy mit is keresünk mi itt?

- Jaj! el is felejtettem! - mondotta Mary megrémülve és rátapasztotta kezét a szájára. - Hallott

valamit erről a kertről? - kérdezte újból, amikor ijedtségéből fölocsudott.

Dickon igenlően intett.

- Márta mondott el róla annyit, hogy még ebben a kertben sohasem járt senki. Mi aztán azon

törtük a fejünket, hogy vajjon milyen lehet ez a kert?

Elhallgatott és amint körültekintett, szeretettel nézett a sűrű kúszónövényből fonódott

hálózatra, mely a falat elborította és kerek szeme ragyogott az örömtől.

- Eh! micsoda fészekrakás lehet itt a tavasszal! - mondotta. - Egész Angliában nincs ennek

párja, olyan nyugodt hely a fészkek számára. Amikor senki az indákhoz, a rózsákhoz, a

fákhoz még csak közel sem lép. Nem csodálnám, ha a Csenderes minden madárpárja itt

fészkelne.

Mistress Mary ezúttal ismét önkénytelenül fogta meg Dickon karját.

- Kivirít majd itt a rózsa? - kérdezte suttogva. - Meg tudná mondani? Attól félek, hogy már

elhalt valamennyi.

- Ej, dehogy! Nem halt el, legalább is nem mind! - felelte Dickon. - Nézze csak!

S ezzel odament a legközelebbi rózsafához, amely már öreg, nagyon öreg lehetett, fáját csupa

szürke héj födte, de szinte függönyszerű tömegben hordta magán a tömérdek ágat és hajtást.

Kivett a zsebéből egy kis kurta, vastag kést és egyik ágát kinyitotta.

- Van ezen tömérdek kiszáradt ág, amit le kell metszeni, - mondotta. - De van sok jó öreg ág

is, amely tavaly új hajtást eresztett. Itt van egy ilyen új hajtás, - s megérintette késével az ágat,

amely a metszés helyén barnászöld színt mutatott és nem kemény, száraz szürkét.

Mary nagy kíváncsisággal és tisztelettel szintén megérintette az ágat.

- Hát ez él? - kérdezte. - Valósággal él?

Dickon széles mosolyra kanyarította a száját.

- Úgy lélekzik, akár maga vagy én, - felelte s Marynak eszébe jutott, hogy Mártától már

hallotta egyízben, hogy a Csenderesen azt szokás mondani az elevenre, hogy erősen lélekzik.

55

- Úgy örülök, hogy lélekzik! - kiáltotta Mary, már amennyire suttogva kiáltani lehet. - Be

szeretném, ha valamennyi lélekzene! Menjünk végig a kerten és olvassuk meg, hány fa

lélekzik közöttük.

Mary szinte lihegett a kíváncsiságtól, és Dickon most már épolyan kíváncsi lett. Megnézték

egyik fát, egyik bokrot a másik után. Dickon, kését kezében tartva, olyan dolgokat mutogatott,

amelyeken Mary alig győzött eleget álmélkodni.

- Tömérdek a vad hajtás, - mondotta Dickon - de a legerősebbek ismét újakat hajtottak. A

leggyöngébbek elhaltak, de az életrevalók tovább nőttek és tovább lombosodtak, úgyhogy

valóságos csoda. Ide nézzen! - s föltámasztott egy vastag, szürke, kiszáradtnak látszó ágat. -

Az ember azt hinné, hogy ez már teljesen kiszáradt, én nem hiszem. Mingyár megvágom és

akkor meglátjuk.

Azzal letérdelt és közel a törzshöz kettévágta késével a vastag ágat.

- No lám! - kiáltott föl lelkendezve. - Hát nem mondtam? Ez az ág is zöld még belül, nézze

meg csak!

Mary már a figyelmeztetés előtt is ott térdelt mellette és olyan nagyon nézett, ahogy csak bírt.

- Ha csak egy parányi zöld is van benne és annyira leves, mint ez itt, akkor lélekzik, - magya-

rázta Dickon. - Ha az ág, mint ez, amelyet levágtam, könnyen törik, akkor vége. Ez hatalmas

fa itt, teli van olyan ággal, amely mind lélekzik, és ha lemetszik róla a fölösleges hajtásokat,

teli lesz bimbóval - és fölnézve az ágak sűrűjébe és fölemelve a lombozat egy részét, így

folytatta: - ha aztán vigyázunk a metszésnél és gondosan megássuk a tányérját, egész zuhatag

rózsa fog itt teremni.

Igy mentek egyik bokortól a másikhoz, egyik fától a másikhoz. Dickon erővel és ügyesen

kezelte kését, frissen vágta meg az eleven és az elszáradt ágakat, gyorsan megállapítva

mindenikről, melyikben van még életerő és melyik pusztult el teljesen. Alig telt el egy félóra,

Mary már magáról is azt hitte, hogy meg tudja állapítani, milyen jövőt jósolhat az egyes

ültetvényeknek, és amikor Dickon olyan száraznak látszó ágat metszett meg, amelynek vágása

csak egy parányi csillogó nedűt mutatott, fölkiáltott örömében. Az ásó, kapa, gereblye is

nagyon erősen szerepelt, Dickon amint megforgatta a földet, megmutatta, hogyan kell bánni

az ásóval és miközben eltakarította a gyomot, hogy a hant friss levegőhöz jusson, megtanította

a gereblye használatára is.

Jó ideig dolgozgattak már kitartó buzgósággal a legnagyobb rózsaágy körül, amikor Dickon

meglátott valamit, ami a legnagyobb csodálkozásra ragadta.

- Nini! - kiáltott föl, rámutatva egy megtisztított virágágyra - hát ezt ki csinálta?

- Én, - felelte Mary.

- Micsoda? Hiszen azt hittem, hogy maga semmit sem ért a kertészkedéshez!

- Nem is értek, - felelte Mary, - de ez a sok pici hajtás úgy el volt temetve a sok száraz gyom

között, hogy azt gondoltam, így nem tudnak szegénykék lélekzeni. Hát szereztem nekik egy

kis szabad levegőt. Azt sem tudom, hogy micsodák.

Dickon letérdelt, megnézte a kis zöld hajtásokat és szélesen mosolygott.

- Nagyon jó, - mondotta - a kertész sem csinálhatta volna meg jobban. Úgy megszaporodnak

most ezek, akár a nyúl. Ez itt hóvirág, ez sáfrány virág, ez meg nárcisz; ej, be gyönyörű lesz,

ha kivirít!

S elkezdett nyargalászni egyik megtisztított helytől a másikhoz.

56

- Hiszen maga temérdeket dolgozott már, egy ilyen kisjány! - mondotta, végignézve Maryn.

- Mert már kövérebb lettem, - felelte Mary - és sokkal erősebb is vagyok, mint azelőtt. Azelőtt

hamar elfáradtam. Most akármennyit ások is, soha el nem fáradok. Amint megforgatom a

földet, nagyon szeretem a szagát beszívni.

- Az nagyon egészséges lehet magának, - mondotta Dickon, bölcsen bólogatva. - Nincs

kedvesebb, mint a friss, egészséges földszag, hacsak nem a friss zöldség szaga eső után. A

Csenderesen is mindig kimegyek, ha esik az eső, lesem amint rácsöppen az erikára és akkor

szagolok és szagolok. Anya azt mondja, hogy a sok szagolástól mozog úgy az orrmányom,

mint valami nyúlé.

- És nem hűl meg soha? - kérdezte Mary álmélkodva. Ilyen furcsa, ilyen kedves fiút nem

látott még, amióta a világon él.

- Nem én, - felelt a fiú vigyorogva. - Soha életemben még náthás sem voltam. Nem nagyon

babusgáltak, amíg fölneveltek. Úgy szaladgáltam a Csenderesen, mindenféle időjárásban

egyformán, akár a nyúl. Anya aszongya, hogy tizenkét éven át annyi friss levegőt szipákoltam

magamba, hogy a náthának nincs több helye az orromban. Olyan szívós vagyok én, mint a

tüskés gyökérbot.

S azalatt, hogy beszélt, folyton dolgozott, mögötte Mary szorgalmasan segített neki a gereb-

lyével meg a lapáttal.

- Van itt munka elég, - mondotta, miközben elégülten tekintett körül.

- Eljön-e máskor is segíteni? - kérdezte könyörögve Mary. - Hiszen én is dolgozom, amennyit

csak tudok. Ások, gereblyézek, megteszek mindent, amit csak kíván. Ó, kérem Dickon, jöjjön

el!

- Együvök, ha kívánja, mindennap, akár süt a nap, akár esik, - mondotta Dickon nagyon

komolyan. - Ilyen nagyszerű mulatság nincs is több a világon; így elbúni és fölébreszteni egy

kertet, aki alszik.

- Ha eljön megint és segít nekem fölébreszteni a kertet, - mondotta Mary - én... én mindent

megteszek önért, amit csak akar, - fejezte be kérését nagyon gyámoltalan hangon. De mit is

lehet ajánlani egy ilyen fiúnak?

- Hát megmondom, hogy mit akarok, - felelte Dickon derült vigyorgással. - Hízzon meg,

dógozzon annyit, hogy éhes legyen, mint egy kölyökróka, aztán meg fogja tanulni, hogy úgy

beszélgessen a vörösbeggyel, mint én. Eh! nagyszerűen fogunk mulatni.

És ismét elkezdett mindenfelé járni, nagyon komoly ábrázattal vizsgálgatva a falakat,

bokrokat, meg a fákat.

- Ne csinájjunk itt ojan kertet, amijen a kertész kertje, ahol minden olyan egyenes meg rendes,

meg figurás, nem bánja? - mondotta. - Kedvesebb, ha úgy marad, ahogy van, lógjon az inda

meg a futórózsa, hadd fújja a szél a felfutó-függönyt és kapaszkoggyon egymásba a sok vad

hajtás.

- Ne legyen olyan, amilyen régen volt, - felelte Mary aggódva - mert akkor nem lesz olyan,

mint egy titkos kert, az egészen más.

Dickon megállt, erősen dörzsölgette rozsdavörös fejét és némileg zavartan nézegetett körül.

- Az egészen biztos, hogy most titkos a kert, de valaki más is járt itt tíz év óta a vörösbegyen

kívül.

57

- Hiszen az ajtó be volt zárva és a kulcs el volt temetve, - felelte Mary - nem jöhetett ide be

senki.

- Az igaz, - szólt Dickon. - Furcsa egy hely ez. De mégis látom itt egy és más dolognak a

nyomát, ami alig lehet tízesztendős.

- De hát hogyan volt az lehetséges? - kérdé Mary.

- Haj! hogyan volt lehetséges! - dörmögte Dickon. - Amikor az ajtó be volt csukva és

eltemetve a kulcsa.

Mistress Mary úgy sejtette, hogy akármilyen sokáig él, soha el nem felejti azt a reggelt,

amikor észrevette, hogy kertjében ütközik az élet. Valóban hitte is, hogy a kert újjáéledése

ezen a reggelen indult meg. Amikor pedig megkezdte az egyes ágyak megtisztítását és

virágmagok ültetését, eszébe jutott, hogy mit dalolt neki Basil, amikor bosszantani akarta.

- Van-e itt olyan virág, amelynek olyan a formája, mint a harangnak? - kérdezte.

- A gyöngyvirágé olyan, - felelte Dickon, eltakarítva ásójával néhány göröngyöt - meg a kerti

harangvirágé is.

- Ültessünk abból is.

- Van itt gyöngyvirág elég, láttam. Nagyon is sűrűn vannak együtt, majd inkább szétültetjük

űket, van belőlük bőven. A többinek két esztendő is kell, amíg magból virág lesz. De hozha-

tok néhány dugványt belőlük a mi zsellérházi kertünkből. De miért kívánja üket?

Arra Mary elmondta, milyen gyerekek a Basil, a bátyjai meg a húgai, s hogyan haragudott

rájuk, amiért »Csak azért is - Mary kisasszony«-nak csúfolták.

- Körülugráltak és kiénekeltek engem, azt dalolták:

Búj, búj zöld ág, zöld levelecske,

Nyitva van az aranykapu,

Azon megy ki csak azért is,

Csak azért is - Mary.

- Azért jutott eszembe, mert szerettem volna tudni, hogy nő-e itt is ezüstharang?

Mary elkomorult egy kissé és kapáját a rendesnél erősebben vágta a földbe.

- Pedig én nem is voltam olyan nagyon »csakazértis«, mint ők.

- Eh, - mondotta Dickon, fölkotorva a zsíros fekete földet és beszíva a hant erős illatát - nem

is kell ott »csak azért is«-kodni, ahol annyi a virág meg más efféle, s annyi barátságos vad

szaladgál össze-vissza és rak fészket és dalolgat és füttyentget, igaz?

Mary mellette térdelt és úgy tartotta neki oda a virágmagokat, rátekintett és abbahagyta a

komorkodást.

- Dickon, - szólalt meg Mary, - maga csakugyan olyan kedves, mint aminőnek Márta mon-

dotta. Én magát nagyon megszerettem, és maga már az ötödik. Sohasem hittem volna, hogy

valaha öt embert is meg fogok szeretni.

Dickon fölült a két sarkára, ahogy Márta is szokta, amikor a kandalló rácsát tisztogatta. Olyan

furcsán és kedvesen tekintett föl, - gondolta magában Mary, amint ránézett kerek kék

szemére, piros arcára és boldogan pisze orrára.

- Csak öt embert kedvelt meg maga? Hát a többi négy ember kicsoda?

- A maga mamája, meg Márta, - és ahogy számlálta, fel-felbillentette egy-egy ujját - meg a

vörösbegy, meg Ben Weatherstaff.

58

Dickon erre úgy elkezdett kacagni, hogy kénytelen volt befogni kezével a száját, nehogy a

nevetés harsogása kihallassék.

Erre aztán Mary különös cselekedetet követett el. Előrehajolt és olyant kérdezett tőle, hogy

maga is elcsodálkozott volna, ha gondolkozik rajta, mert csak még álmodni sem merte volna,

hogy ilyesmit megkérdezhet valakitől.

- Hát maga, Dickon, megkedvelt-e engem?

- Hát persze! - mondotta becsületes őszinteséggel Dickon. - Persze hogy! Nagyon megked-

veltem, meg a vörösbegy is úgy megszerette, én legalább azt hiszem.

- Ez hát kettő, - mondotta Mary, kettő, aki engem szeret.

Arra megint elkezdett dolgozni, még buzgóbban és még vidámabban. De Mary, amikor

meghallotta, hogy a nagy udvar órája megkondult, hirdetve az ebéd idejét, összerázkódott és

elszomorodott.

- Nekem már mennem kell, - mondotta kedvetlenül - és magának is, nemde?

Dickon vigyorgott.

- Én nagyon könnyen megebédelhetek abból, amit magammal hozok, - mondotta. - Anya

mindig dug valami harapnivalót a zsebembe.

Elővette levetett kabátját és egyik zsebéből egy durva kék-fehér zsebkendőbe burkolt csoma-

got húzott ki. A csomagból kivett két jó darab, egymásra fektetett szelet kenyeret, amelyek

közé valami be volt ékelve.

- Legtöbbnyire csak kenyeret kapok, - mondotta, - de ma van közte két szelet finom kövér

szalonna is.

Mary azt gondolta magában, hogy az nagyon sajátságos kis ebéd, de Dickon láthatólag meg

volt vele elégedve.

- Most csak fusson és ebédeljen, - mondotta. - Én is megeszem, amit hoztam. De még

dolgozni akarok egy darabot, mielőtt haza megyek.

S ezzel leült a fűbe és hátát egy fának támasztotta.

- Lehívom a vörösbegyet és odaadom neki a szalonna héjját, hadd csipkedje. Szörnyen

szeretik a zsíros falatot.

Mary alig bírta magát rászánni, hogy otthagyja Dickont. Valahogy attól tartott, hogy amint

ismét künn lesz a parkban, az erdei tündérlátomány, amelyben része volt, teljesen eltűnik

előle. Sokkal szebbnek látszott, semhogy valóság lehessen. Lassan ment az ajtó felé, de fele-

úton megállt és visszasietett.

- Történjék bármi is úgy-e, nem mondja el senkinek? - kérdezte.

A fiú pipacspiros arculatja egészen meg volt dagadva az első falat szalonnáskenyértől, amit

szájába tömött, de azért tudott még bátorítólag mosolyogni is.

- Ha valami fagyöngyhajtás mellett megmutatna egy rigófészket, - mondotta - azt hiszi, hogy

elárulnám bárkinek is a világon? Nem én! Olyan biztos a titka nálam, akár a rigófészek.

S Mary teljesen nyugodt is volt.

59

TIZENKETTEDIK FEJEZET.

„Kaphatnék egy darab földet?”

Mary olyan gyorsan futott a kastélyba, hogy szinte a lélekzete is elakadt, amikor szobájába

ért. A haja belehullott a homlokába, két orcája meg égett a pirosságtól. Az ebéd már ott várta

az asztalon és Márta is várt reá.

- Kicsit megkésett! - mondotta a leány. - Merre vót?

- Beszéltem Dickonnal, - felelte Mary. - Beszéltem Dickonnal!

- Tudtam, hogy eljön, - mondotta örömmel Márta - no, hogy tetszik magának?

- Azt gondolom, - nagyon szép fiú - felelte Márta határozott hangon.

Márta kissé csodálkozni látszott, de észrevehetőleg örült is.

- No, - mondotta - annyi bizonyos, hogy a legjobb fiú a világon, de arra még sohasem

gondoltunk, hogy szép fiú! Az orra túlságosan pisze.

- Az a szép, hogy pisze!

- Meg a szeme is nagyon kerek, - jegyezte meg némileg bizonytalan hangon Márta. - Ámbár

szép kék.

- Az a szép, hogy kerek és épolyan kék, mint az ég a Csenderes fölött.

Márta sugárzott az örömtől.

- Anya aszongya, hogy attúl olyan kék a szeme, mert folyton-folyvást az eget nézi meg a

madarakat. De a szája nagyon nagy, vagy nem nagyon nagy?

- Én nekem tetszik az a nagy szája, - felelte Mary csökönyösen. - Bár az enyém is olyan

volna.

Márta vinnyogott örömében.

- Mindenképpen furcsa képe van neki, - mondotta. - De tudtam előre, hogy azért nem fogja

csúnyának látni. Hát a kertészszerszám meg a sok virágmag hogy tetszett?

- Honnan tudja, hogy meghozta?

- Eh! Arra nem is gondoltam, hogy el nem hozza. Ha Yorkshireban egyáltalán meg lehetett

kapni, biztos volt, hogy megszerzi. Nagyon meg lehet benne bízni.

Mary kezdett szepegni, hogy Márta esetleg súlyos kérdésekre tér át, de nem tette. Nagyon

érdekelte a kertészszerszámok minősége és a virágmag és Mary csak egy pillanatig ijedt meg,

amikor Márta azt akarta tudni, hogy a magvakat hová ültették el.

- Hová kért hozzá földet? - kérdezte Márta.

- Eddig egyáltalán nem kértem, - felelte Mary némi habozással.

- No, én kérnék a főkertésztől. Az nagy úr, Mr. Roach a neve.

- Még nem is láttam. Csak kertészlegényeket láttam meg Ben Weatherstaffet.

- Ha én volnék a maga helyén, - tanácsolta Márta, - megkérném Ben Weatherstaffet.

Egyáltalán nem olyan rossz ember, amilyennek látszik, akárhogy mormog is. Mr. Craven

engedi is, hogy azt tegyen, ami neki jólesik, mert már akkor is itt volt, amikor Mrs. Craven

60

még élt és gyakran meg is nevettette. A lady nagyon kedvelte az öreget. Ő tán találna a maga

számára helyet valamelyik szögletben; távol a rendes munkától, hogy útban ne legyen.

- Ha az a hely senkinek az útjában nem volna s nem is olyan, amely bárkinek is kellene, úgy-e,

nem lehetne ellene kifogást tenni senkinek? - kérdezte Mary aggódva.

- Nem is volna rá semmi ok. - Hiszen nem ártana vele senkinek.

Mary olyan gyorsan megette az ebédjét, amint csak lehetett, fölállt az asztaltól, hogy be-

rohanjon a szobájába és fölvegye a kalapját, amikor Márta megállította.

- Mondanom kell még valamit. De azt hittem, megvárom míg megebédel. Mr. Craven ma

reggel megérkezett és azt hiszem, hogy beszélni akar önnel.

Mary elhalványodott.

- Ó, minek? Vajjon minek? - kérdezte. - Hiszen amikor ideérkeztem, nem is akart rám nézni!

Hallottam, amikor Pitcher mondotta.

- Hát Mrs. Medlock azt gondolja, - magyarázta Márta - hogy talán anya az oka. Anya ép

Thwaite városba ment, amikor találkozott vele. Eddig még sohasem beszélt vele, de Mrs.

Craven kétszer-háromszor volt nálunk a zsellérházban. Ezt Mr. Craven elfelejtette már, de

anya nem és olyan merész volt, hogy meg is állította. Hogy aztán mit mondott neki magárú,

azt én nem tudom, de valahogy beadta neki, hogy mielőtt holnap elutazik, előbb beszéjjen

magáva’!

- Ól - kiáltott föl Mary, - hát már holnap elutazik? Jaj, de örülök!

- Hosszabb időre utazik el. Nem is jön haza, csak az ősszel vagy a télen. Utazni akar idegen

országokban. Legtöbbször utazgat.

- Ó, be örülök, - nagyon örülök! - mondotta Mary hálásan.

Ha elmarad télig, vagy akár csak őszig is, lesz elég idő rá, hogy új életre támadjon a

titkoskert. S még ha megtudja is és elveszi tőle a kertet, legalább addig kellőleg kiélvezheti.

- És mit gondol, mikor kíván velem...

Kérdését azonban nem fejezhette be, mert az ajtó kinyílt és belépett Mrs. Medlock. Ünnepi

fekete ruháját és főkötőjét viselte, gallérját terjedelmes, férfiarcképpel díszített melltű fogta

össze. Ez a kép Mr. Medlockot ábrázolta kiszínezve, aki már több éve meghalt. E melltűt

rendszerint csak akkor viselte, amikor kiöltözött. Egyébként nagyon ideges és izgatott volt.

- Haja egészen borzas, - mondotta gyorsan. - Menjen és kefélje ki. Márta segítsen és öltöz-

tesse föl legszebb ruhájába. Mr. Craven küldött ide, hogy vezessem önt dolgozó szobájába.

Mary arcáról eltűnt minden pirosság. Szíve hangosan dobogott s úgy érezte, mintha természete

egyszerre megváltoznék és ismét merev, egyszerű, hallgatag gyermekké válnék. Mrs. Medlock-

nak nem is felelt, csak megfordult és bement Mártával együtt a hálószobába. Amíg ruháját

levetette és fehér öltözékét fölvette és a haját is rendbe hozták, folyton hallgatott s amikor

teljesen elkészült, szótalanul követte Mrs. Medlockot, végig a folyosón. Vajjon mit akar neki

mondani? Kénytelen volt Mr. Cravennél jelentkezni, de éppenséggel nem vonzódott hozzá és

bizonnyal Mr. Craven sem szereti őt. Tisztában volt már Mr. Cravennel.

Elvezették a háznak abba a részébe, amelyben még sohasem járt. Mrs. Medlock végre be-

kopogtatott egy ajtón s amikor egy hang belülről azt mondta »Szabad!« - együtt mentek be.

Egy úr ült a kandalló előtt egy karszékben s Mrs. Medlock megszólította.

- Itt van uram, Miss Mary.

61

- Jól van, ön elmehet, a kis leányt hagyja itt. Majd csöngetek, ha vissza kell kísérnie, -

mondotta Mr. Craven.

Amikor Mrs. Medlock betette maga mögött az ajtót, ott állt a szegény kis Mary tehetetlenül,

összetéve két kis sovány kezét. Az előtte ülő férfiún csak azt látta, hogy nem annyira púpos,

mint inkább meg van a háta kissé görbülve és fekete hajába már sok ősz szál vegyült.

Mr. Craven magas válla fölött feléje fordította fejét és rászólt:

- Jöjjön ide.

Mary odalépett.

Nem volt csúf ember. Sőt kellemesnek is lehetett volna mondani, ha nem annyira szomorú.

Úgy tekintett Maryre, mintha látása megzavarná, meggyötörné és nem tudná, hogy mit tegyen

vele.

- Jól érzi magát? - kérdezte tőle.

- Jól, - felelte Mary.

- Gondját viselik mindenben?

- Ó igen.

Mr. Craven, amint újból végignézett rajta, bosszúsan dörzsölte meg homlokát.

- Ön nagyon sovány, - jegyezte meg.

- Majd meghízom, - felelte Mary olyan mereven, amint csak lehetett.

Milyen szerencsétlenség látszik ennek az embernek az arcán! Fekete szeme meg sem látta őt,

úgy révedezett, mintha a messzeségbe tekintene és nagy megerőltetésébe kerülne, hogy rá is

gondoljon.

- Megfeledkeztem önről, - mondotta. - De hogy is jutott volna eszembe! Akartam küldeni

valami nevelőnőt vagy óvónőt, vagy valami effélét, de elfelejtettem.

- Kérem szépen, - szólalt meg Mary - kérem... - de erre valami szorongás támadt a torkában,

úgy, hogy nem tudott többet mondani.

- Mit akar mondani? - faggatta Mr. Craven.

- Már nem vagyok olyan kicsi, hogy óvónőre volna szükségem, - mondotta Mary - és...

nagyon kérem, ne küldjön még nekem nevelőnőt.

Mr. Craven megdörzsölgette homlokát és komolyan nézett reája.

- Sowerbyné is ezt mondta, - jegyezte meg szórakozottan.

Ez felbátorította kissé Maryt.

- Az a... az a Márta anyja? - kérdezte hebegve.

- Igen, azt hiszem, - felelte Mr. Craven.

- Pedig ő ért a gyermekekhez, - mondotta Mary. - Van neki tizenkettő. Nagyon ért hozzá.

Mr. Craven fölállott székéből.

- Hát mit szándékozik tenni?

- Szeretnék játszani a szabadban, - felelte Mary reménykedve, hogy hangja nem remeg

feltűnően - Indiában sohasem volt hozzá kedvem. De itt jó étvágyam támad tőle és még

erősebb leszek.

62

Mr. Craven ránézett.

- Mrs. Sowerby is azt mondta, hogy ez lesz a leghasznosabb. Lehet, hogy igaza van. Azt

gondolja, hogy előbb meg kell erősödnie, csak aztán szerezzünk nevelőnőt.

- Sokkal jobban érzem magam, ha játszom és a Csenderesről fúj a szél.

- Hol szokott játszani? - kérdezte Mr. Craven.

- Mindenfelé, - dadogta Mary. - Márta anyja küldött egy ugrókötelet. Azzal ugrálok és futko-

sok - és nézegetem, hogy a növények hogy bújnak ki a földből. Nem teszek én kárt semmiben.

- Ne nézzen rám olyan ijedten! - mondotta szomorú hangon. - Olyan gyerek mint ön, nem is

tehet kárt semmiben. Játszhatik, ahogy akar.

Mary megfogta a torkát, mert attól tartott, hogy Mr. Craven meglátja azt a valamit, ami úgy

fojtogatja benne a szót. S most egy lépést is tett feléje.

- Megengedi? - kérdezte remegve.

Megrémült kicsiny arca láthatólag elszomorította Mr. Cravent.

- Ne legyen úgy megijedve, - mondotta. - Hisz nincs miért. Én a gyámja vagyok, ámbár

nagyon ügyetlen gyám lehetek. Sem időm, sem érzékem nincs hozzá. Nagyon beteges

vagyok, szerencsétlen és szórakozott; de azért szeretném, ha ön boldog lenne és jól érezné itt

magát. A gyermekekhez nem értek semmit, de Mrs. Medlocknak kötelessége gondoskodni

arról, hogy semminek hiányát ne érezze. Azért hívattam, mert Mrs. Sowerby ajánlotta, hogy

beszéljek önnel. Neki a leánya beszélt önről. Azt ajánlja, hogy szaladgáljon sokat, legyen a

friss levegőn és ne zavarja mulatságában senki.

- Ő nagyon ért a gyermekekhez, - mondotta Mary újból önkénytelenül.

- Az egészen bizonyos, - helyeselte Mr. Craven. - Kissé csodálkoztam, hogy a Csenderesen

megszólított, de hivatkozott arra, hogy Mrs. Craven is nagyon kegyes volt iránta. - Kissé

keservesnek látszott, hogy elhalt felesége nevét ki kellett mondania. - Különben nagyon

tiszteletreméltó asszony. Most hogy önt láthattam, be kell ösmernem, hogy Mrs. Sowerby

nagyon okosan beszélt. Játsszék a szabadban annyit, amennyit csak akar. Van itt hely elég és

járhat, ahol akar és mulathat ahogy jól esik. És szeretne-e még valamit? - tette hozzá, mintha

valami hirtelen ötlete támadt volna. - Akar-e játékokat, könyvet, babát?

- Kaphatnék-e... - dadogta Mary, - kaphatnék-e egy darabka földet?

- Földet? - ismételte Mr. Craven. - Hogy érti azt?

- Virágot ültetni, - hogy aztán fölneveljem és megfigyeljem, hogyan fejlődnek, - mondotta

Mary szepegve.

Mr. Craven egy pillanatig ránézett és gyorsan végigvonta kezét a szemén.

- Hát... annyira szereti a kertet? - kérdezte lassú hangon.

- Indiában semmit sem törődtem vele, - felelte Mary. - Ott mindig olyan fáradt voltam, ott

mindig olyan nagy a meleg. Ott is csináltam kis virágágyakat, melyekbe virágot dugdostam.

De itt egész más a kert.

Mr. Craven fölállt s lassan járkált fel, le a szobában.

- Egy darabka földet, - mondotta magában és Mary azt gondolta, hogy ez valamilyen emléket

ébresztett föl benne. S amikor megállott és újból megszólalt, tekintete szelíd volt és jóságos.

63

- Kaphat annyi földet, amennyit csak akar, - mondotta. - Eszembe juttatott valakit, aki szintén

nagyon szerette a földet és aki szintén szerette nézni, hogy a növény miként fejlődik. Ha

meglát valahol valami olyan földet, amit megkíván, - folytatta mosolyogva - foglalja el

gyermekem és ültesse teli.

- Vehetek akárhonnan, ha másnak nem kell?

- Akárhonnan, - felelte Mr. Craven. - No! most már menjen, nagyon elfáradtam. - Csöngetett

Mrs. Medlockért.

- Isten megáldja. Én egész nyáron át oda leszek.

Mrs. Medlock olyan hamar benn termett, hogy Maryre azt a benyomást tette, mintha már

künn várakozott volna a folyosón.

- Mrs. Medlock, - szólította meg Mr. Craven - most, hogy beszéltem a kislánnyal, megértet-

tem, hogy Mrs. Sowerby mit gondolt. Jó volna, ha mielőtt tanulni kezdene, kissé megerősöd-

nék. Adjon neki egyszerű, tápláló ételeket. Aztán hadd nyargalásszon a kertben. Ne sokat

vigyázzon rá. Szabadságra van szüksége meg friss levegőre és sok ugrálásra. Mrs. Sowerby

meg fogja néha látogatni, s őneki is szabad elmennie néha a zsellérházba.

Mrs. Medlock arcán meglátszott a megelégedettség. Nagyon megkönnyebbült, amint meg-

hallotta, hogy nem kell »sokat« vigyáznia Maryre. Eddig amúgyis feszélyezte, hogy olyan

kevéssé törődött vele, amilyen keveset csak mert. Azonfölül Márta anyját különben is nagyon

rokonszenvesnek tartotta.

- Köszönöm, uram, - felelte. - Susan Sowerbyvel együtt jártunk iskolába és ő épolyan okos

asszony, mint amilyen jószívű, amint arról személyesen is meggyőződhetett. Nekem nem

született gyermekem, neki lett tizenkettő, és nincs is azoknál se jobb, se egészségesebb gyer-

mek semerre. Miss Mary nem tanulhat ott semmi rosszat. És ha gyerekről volt szó, mindig

meghallgattam a Susan Sowerby véleményét. Ő olyan, hogy úgy mondjam: józan asszony, jól

fejeztem ki magamat...

- Megértettem. Most vigye magával Miss Maryt és küldje be Pitchert.

Amikor Mrs. Medlock a saját szobája folyosóján elbocsátotta Miss Maryt, csak úgy röpült

vissza szobájába. Márta várt reá, mert amint az ebéd edényeit levitte a konyhába, ő is sietett

vissza.

- Megkapom a kertemet! - kiáltotta Mary. - Ott csinálhatom meg, ahol akarom. És még sokáig

nem lesz nevelőnőm! Édesanyja eljöhet hozzám látogatóba és énnekem is szabad elmenni a

maguk házába! Azt mondta, hogy az olyan kislány, mint én, nem tehet semmi rosszat, és

tehetek, amit akarok, és akárhol!

- Eh! - mondotta Márta örömmel, - hisz ez nagyon kedves. Hát nem kedves?

- Márta, - szólalt meg Mary ünnepélyes komolysággal - Mr. Craven csakugyan nagyon szép

ember, csak az arca olyan szomorú és a homloka tele van ránccal.

Aztán olyan gyorsan, ahogy csak bírt, rohant le a kertbe. Sokkal tovább maradt el, mint ahogy

akart és tudta, hogy Dickonnak már ötkor haza kell indulnia, hogy az ötmérföldes utat meg-

tehesse. Amikor a borostyánfüggöny alatt besurrant a kertajtón, nem találta Dickont ott, ahol

elhagyta. A kertészeszközök rendben egymás mellé egy fa alá voltak lerakva. Odafutott,

körülnézett, de Dickont nem látta semerre. Elment, a titkoskert üres maradt, csak a vörösbegy

jelentkezett, ép akkor röpült be a fal fölött, ráguggolt az egyik rózsafára és figyelte, Mary mit

csinál.

- Elment, - mondotta Mary szomorúan. - Ó!... hátha... hátha csak valami erdei tündér volt?

64

De a legmagasabb törzsű rózsafáról valami fehér folt integetett feléje. Egy darabka papiros, a

valóságban annak a levélnek egy darabkája, melyet ő Márta diktálása nyomán Dickonnak írt.

Hosszú tüskével volt a rózsafához tűzve és Mary rögtön kitalálta, hogy azt csakis Dickon

tehette oda. Néhány nyomtatott betűfajta látszott rajta és valami, ami rajz akarhatott lenni.

Hamarjában nem ismerte föl, hogy mi is lehet? De aztán lassanként rájött, hogy a rajz fészket

ábrázol, amint egy madár ül a szélén. S alatta nyomtatott betűkkel ez az egyetlen szó:

»Visszagyüvök.«

65

TIZENHARMADIK FEJEZET.

„A nevem Colin.”

Mary amikor visszament a házba vacsorázni, magával vitte a rajzot és megmutatta Mártának.

- Eh! - mondotta Márta nagy büszkén - sohasem hittem volna, hogy a mi Dickonunk ilyen

ügyes! Ez itt egy rigó, amint a fészek szélén ül és kétszerakkora, mint a valóságban.

Ebből aztán megértette Mary, hogy a rajz tulajdonképpen üzenet akar lenni. Azt üzeni, hogy

nyugodt lehet, titkát nem fogja elárulni. A kert volt a fészek és Dickon rajta a rigó. Ó, hogy

szerette érte azt a furcsa, kedves fiút!

Remélte is, hogy már másnap visszajő, és előre örülve a holnapi napnak, úgy aludt el.

De az ember sohasem tudhatja, hogy mit hoz az időjárás, különösen Yorkshireban, tavasz

közeledtekor. Mary arra ébredt föl, hogy az ablakokat sűrűn verdesi a szapora eső. Nagy

hevességgel szakadt, a szél pedig dühösen »zöndörgött« a háznak minden sarkán és bedudált

a vén ház kürtőin. Mary fölült ágyában és nagyon el volt miatta keseredve.

- Ez az eső olyan dacos, olyan »csak azért is« természetű, mint amilyen én voltam azelőtt, -

mondotta magában. - Azért szakad úgy, mert én napos időt kívántam.

Visszadobta magát párnájára és beleásta az arcát. Nem sírt, de haragudott a hevesen csapkodó

esőre, haragudott a szélre és az egész »zöndörgésre«. Nem is tudott többé elaludni. A zivatar

szomorú zaja ébren tartotta, mert szomorú volt ő maga is. Ha jól érezte volna magát, az eső

egyhangú zaja csöndes álomba ringatja. De mennyire »zöndörgött«, és hogy ömlött az eső és

csapkodta a tetőt!

- Úgy hangzik, mintha valaki eltévedt volna a Csenderesen s most össze-vissza kóborol és sír,

- mondotta.

Ébren heverészett, egyik oldaláról a másikra dobálódzott, amikor valamilyen hangra egy-

szerre fölült az ágyában és hallgatódzva fordította fejét az ajtó felé. Figyelt, mind élesebben

figyelt.

- Ez már nem a szél, - suttogta magában. - Igy nem fúj a szél. Ez egészen más. Ez sírás, ilyent

én már itt máskor is hallottam.

Szobája ajtaja nyitva volt, a hang a folyosóról hallatszott be, nagyon gyötrelmes, bár gyönge

sírás hangja. Figyelt néhány pillanatig és megállapításában biztosabb és biztosabb lett. Az az

érzése támadt, hogy őneki okvetlen meg kell tudnia, hogy ki sír. Ez a vágyódása szinte erősebb

volt, mint az, amellyel a titkoskert és az elásott kulcs után kutatott. Talán azért volt ennyire

merész, mert az eső amúgy is fölizgatta. Kiugrott ágyából és odaállt az ajtó küszöbére.

- Meg fogom tudni, hogy mi az, - mondotta. - Most alszik mindenki, és Mrs. Medlockkal nem

törődöm, egyáltalán nem törődöm!

Ágya mellett állott egy gyertya, azt kezébe vette és nesztelenül kiosont a szobából. A folyosó

hosszan és sötéten tátongott előtte, de sokkal izgatottabb volt, semhogy ügyelt volna rá.

Igyekezett visszaemlékezni, merre kell elfordulnia a hosszú folyosón, hogy eljusson abba a

kurtábbik részbe, amely a kárpitajtóhoz vezet, ahhoz, amelyben megjelent Mrs. Medlock,

amikor egy napon erre eltévedt. A sírás hangja arról hallatszott. Tehát arrafelé indult, kezében

a lobogó lángú gyertyával; szíve olyan erősen dobogott, hogy szinte hallani vélte. A messzi

sírás szünetlenül tartott és vezette útjában. Néha egy-egy pillanatra elhallgatott, de aztán

csakhamar újból megkezdődött. Vajjon ezen a sarkon jobbra kell-e fordulnia? Megállt és

66

gondolkozott. Helyes, jobbra. Végigmegy itt, aztán balra befordul. Eltalálta, - előtte állt a

kárpitozott ajtó.

Nagyon lassan kinyitotta az ajtót, aztán becsukta maga mögött és ott állt a benső folyosón,

most már egész tisztán hallotta a sírást, bár most már nem volt annyira erős. A fal másik

feléről hallatszott, a baloldalon, és néhány lépésnyire egy ajtót látott, amelynek széléről némi

világosság szűrődött elő. Abban a szobában sír valaki, és ez a valaki feltétlenül nagyon fiatal

lehetett.

Odament hát ahhoz az ajtóhoz, benyitott és egyszerre bent volt íme a szobában!

Tágas, nagyon szép, régi bútorokkal fölszerelt szobában találta magát. A kandallóban még

pislogott némi parázs, a hatalmas, ósdi, brokátfüggönyös ágy mellett égett az éjjeli mécs, az

ágyon egy fiú feküdt és keservesen sírt.

Mary egy pillanatig azon töprengett, hogy vajjon valóság-e amit lát, vagy ismét elaludt és

álmodik, anélkül hogy tudná.

A fiú elefántcsontszínű arca éles, finom vonású, szeme aránytalanul nagy. Sűrű, vaskos haja

nagy fürtökben lóg homlokára, arca emiatt is keskenyebbnek látszott. Beteges ugyan a színe,

de mintha nem annyira a fájdalom, mint inkább a méreg és a harag ríkatta volna meg.

Mary, gyertyájával a kezében, megállt az ajtónál s még a lélekzetét is visszafojtotta. Aztán

lassanként közelebb tipegett. A világosság bizonnyal fölkeltette a fiú figyelmét, mert hirtelen

fölemelte fejét a párnáról, rábámult s olyan tágra meresztette a szemét, hogy szinte rendkívül

nagynak látszott.

- Ön kicsoda? - kérdezte végül ijedt suttogással. - Ön talán kísértet?

- Nem én, - felelt Mary szintén nagyon halkan, mintha a saját hangjától is félne. - Hát ön

kísértet?

A fiú csak bámult, bámult, egyre csak bámult. Mary kénytelen volt észrevenni, hogy minő

különös szeme van ennek a fiúnak, agátszürke, és arcához képest azért is fölöttébb nagy, mert

szempillája sötétfekete.

- Dehogy, - felelt a fiú néhány pillanatnyi szünet után. - Az én nevem Colin.

- Micsoda Colin? - kérdezte Mary hebegve.

- Colin Craven. Hát ön kicsoda?

- Az én nevem Mary Lennox. Mr. Craven az én nagybátyám.

- Nekem pedig a papám.

- A papája! - dadogta Mary. - Soha senki sem mondta eddig, hogy neki fia is van. Vajjon

miért nem mondták meg?

- Jöjjön ide, - mondta a fiú, folyton rajta tartva ijedt kifejezésű tekintetét.

Mary egészen az ágy mellé lépett, mire a fiú kinyujtotta a kezét és megérintette.

- Ön valóban él, úgy-e? - kérdezte. - Néha olyan eleven álmom van, hogy azt hiszem, ébren

vagyok. Ön is ilyen álom talán...

- Fogja meg a köntösömet és meglátja, milyen vastag és meleg, - mondotta Mary. - És ha

megengedi, én egy kicsit megcsipem és akkor érezni fogja, hogy én valósággal élek. Egy

perccel ezelőtt én is azt hittem önről, hogy álom.

- Honnan jött ide? - kérdezte a fiú.

67

- A magam szobájából. A szél úgy fútt, hogy nem tudtam tőle aludni, aztán hallottam, hogy

valaki sír és meg akartam tudni, hogy kicsoda. Hát miért sírt?

- Mert én sem tudtam aludni és fájt a fejem. Mondja csak még egyszer, hogy is hívják önt?

- Mary Lennox vagyok. Hát nem mondta önnek senki, hogy én ideköltöztem?

A fiú még mindig dörzsölgette ujjai között Mary köntösének a csücskét, melyet megfogott és

már kevésbé hitte, hogy álom.

- Nem, - felelt a fiú. - Nem merték megmondani.

- Miért nem? - kérdezte Mary.

- Mert attól féltem volna, hogy ön engem meglát. Én pedig nem akarom, hogy az emberek

engem meglássanak és beszéljenek rólam.

- Miért? - kérdezte Mary tőle, folyton mélyebb titkokat sejtve.

- Mert én mindig ilyen vagyok, mint most, és folyton feküdnöm kell. A papa sem akarja, hogy

az emberek beszéljenek rólam. A cselédeknek nem is szabad énrólam beszélni. Ha élve mara-

dok, akkor púpos leszek, de nem maradok életben. A papa attól fél, hogy olyan leszek, mint ő.

- Jaj, de különös egy ház ez! - mondotta Mary. - Milyen különös ház! Itt minden olyan titok-

zatos. Sok szoba el van zárva; kertek is vannak, melyeket bezártak. És ön, ön is be van zárva?

- Nem én. De mindig a szobámban maradok, mert nem akarom, hogy kivigyenek. Az engem

nagyon elfáraszt.

- Meg szokta látogatni a papája? - fürkészte Mary.

- Néha. De rendesen csak olyankor, ha alszom. Nem szeret engem látni.

- Miért? - kérdezte Mary, szinte akarata ellenére.

A fiú arcán némi bosszús árny suhant végig.

- A mamám meghalt, amikor én születtem s azért nagyon szomorú, amikor engem lát. Ő azt

hiszi, hogy én ezt nem tudom, de én hallottam, amikor mondták. Szinte gyűlöl.

- Gyűlöli a kertet is, mert ő meghalt, - mondotta Mary félig önmagának.

- Micsoda kertet? - kérdezte Colin.

- Ó! hát... hát azt a kertet, amit az ön mamája úgy szeretett, - felelte Mary dadogva. - És ön

mindig itt szokott enni?

- Majdnem mindig. Néhányszor elvittek a tengerpartra, de ott nem szeretek lenni, mert az

emberek úgy megbámulnak. Azelőtt egy vasövet viseltem, hogy a hátamat kiegyenesítse, de

jött egy híres orvos Londonból, megvizsgált s azt mondta, hogy az butaság. Megparancsolta,

hogy vegyék le az övet és engem vigyenek ki a friss levegőre. De én nem szeretem a friss

levegőt és nem akarok kimenni.

- Én sem mentem ki eleinte, amikor idejöttem, - mondotta Mary. - Miért néz rám olyan

furcsán?

- Azért, mert ez az álmom is olyan, mintha valóság lenne, - felelte a fiú nyögdécselve. - Néha,

ha kinyitom a szemem, nem is hiszem el, hogy nem alszom.

- Pedig egyikünk sem alszik, - mondotta Mary; s amint körültekintett a magasmennyezetű

szobán, amint ránézett a pislogó tűzű kandallóra, a sötét szögletekre, így folytatta: - Ámbár

olyan ez, mint az álom; aztán most éjfél is van, és alszik a házban mindenki, csak mi ketten

vagyunk ébren. De mi teljesen éberek vagyunk.

68

- Nem is akarom, hogy ez álom legyen, - mondotta a fiú akaratosan.

Marynek egyszerre valami más jutott eszébe.

- De ha ön nem szereti, hogy más meglássa, inkább szeretné talán, hogy én is elmenjek?

A fiú még mindig fogta a köpeny csücskét, most meghúzta egy kissé.

- Dehogy, - mondotta. - Ha most elmenne, akkor biztosan azt hinném, hogy álom volt. Ha ön

igazi valóság, akkor üljön le erre a zsámolyra és beszélgessen velem. Szeretném, ha saját

magáról mondana valamit.

Mary letette gyertyáját az asztalra az ágy mellé s maga leült a párnás zsámolyra. Szívesen ma-

radt ebben az elrejtett, titokzatos szobában és szívesen beszélgetett ezzel a titokzatos fiúval.

- Hát mondja, mit kíván rólam hallani?

A fiú tudni akarta, hogy Mary mióta van Misselthwaiteban; tudni akarta, hogy a szobája

melyik folyosóra nyílik; tudni akarta, hogy mivel tölti az időt; hogy vajjon szereti-e vagy nem

a Csenderest, s hogy hol lakott azelőtt, mielőtt eljött Yorkshireba. Mary minden kérdésre és

még többre is megfelelt, a fiú pedig hanyattfekve ágyában, figyelte mit mond. Részletesen

akart hallani indiai tartózkodásáról és az Oceánon át tett utazásáról. Mary megfigyelte, hogy

Colin betegsége alatt nem tanult annyit, mint hasonló korban más gyermekek szoktak. Egyik

ápolónője még egészen kicsiny korában megtanította olvasni s ő azóta sokat olvasott és

gyönyörű könyvek képeit szokta nézegetni.

Atyja ugyan ritkán látogatta meg, amikor ébren volt, de azért bőségesen ellátta mindenféle

csodálatos játékkal, hogy mulasson velük. De úgy látszik, hogy egyáltalán nem mulatott

ezekkel a játékszerekkel. Megkaphatott mindent, amit csak kívánt és nem is tett soha egyebet,

mint amihez kedve volt.

- Mindenki köteles azt tenni, amit én akarok, - mondotta teljes közömbösséggel. Ha én

haragszom, akkor beteg vagyok. Senki sem hiszi, hogy énbelőlem még ember lesz valaha.

Úgy beszélt ezekről a dolgokról, mintha teljesen megszokta és egyáltalán nem érdekelte

volna. Úgy látszott, szívesen hallja Mary hangját. Amint a lány fecsegett, a fiú bágyadtsága

mellett is látható érdeklődéssel hallgatta. Olykor Mary azt hitte, hogy Colin elszunnyadt. De

aztán egyik kérdése egészen új fordulatot adott beszélgetésüknek.

- Ön hány éves? - kérdezte a fiú.

- Tíz, - felelte Mary gyorsan - s kissé elfeledkezve magáról, hozzátette: - Tehát ép annyi mint

ön.

- Honnan tudja? - faggatta a fiú meglepetten.

- Mert amikor ön megszületett, becsukták a kertajtót és a kulcsát elásták. Az pedig tíz év óta

van bezárva.

Colin felkönyökölt s feléje fordult.

- Micsoda kertet csuktak be? Ki csukta be? Hova ásták el a kulcsot? - kérdezte hirtelen támadt

nagyfokú érdeklődéssel.

- Hát... azt... azt a kertet, amelyre Mr. Craven úgy haragszik, - felelte Mary idegesen. - Ő

csukta be az ajtót. S hogy a kulcsot hová ásta el, azt nem tudja senki.

- Milyen az a kert? - fürkészte Colin kíváncsian.

- Tíz év óta senkinek sem szabad abba a kertbe belépnie, - felelte Mary óvatosan.

69

De az óvatosság már elkésett. A fiú ebben nagyon hasonlított Maryre. Neki sem volt semmi

dolga, ami figyelmét leköti s így a rejtelmes kert gondolata épúgy megragadta, mint Maryt.

Egyik kérdést vetette föl a másik után. Merre van az a kert? Sohasem kereste az ajtót? Nem is

kérdezte meg a kertészt?

- Nem akarnak azok tudni semmiről, - felelte Mary. - Azt hiszem, hogy megtiltották nekik.

- Majd megmondják nekem, - jegyezte meg Colin.

- Gondolja? - kérdezte Mary szorongva. - Mert ha az emberek elkezdenek erről beszélni, isten

tudja, mi lehet belőle!

- Már mondtam, hogy itt mindenki köteles azt tenni, amit én akarok. Ha meg nem halok,

egyszer úgyis minden az enyém lesz itt. Ők azt nagyon jól tudják. Hát megmondanak nekem

mindent.

Marynak nem sok sejtelme volt arról, hogy őt magát mennyire elkényeztették, de most tisztán

látta, hogy ez a titokzatos fiú eléggé el van kényeztetve. Azt hiszi bizonnyal, hogy az övé az

egész világ. Milyen különös egy fiú és mennyire közömbösen beszél a saját haláláról.

- Hát azt hiszi, hogy meg fog halni? - kérdezte részben kíváncsiságból, részben számítva arra,

hogy elfelejti az egész kert-történetet.

- Azt. Amióta csak az eszemet tudom, - mondotta ismét épolyan közömbösen mint az imént -

az emberek mind azt mondják, hogy nemsokára meghalok. Eleinte, amikor mondták, azt

hitték, hogy nagyon kicsi vagyok, nem értem, mit beszélnek; később meg azt hitték, hogy

nem hallom. De hallottam nagyon jól. A doktor a papám unokatestvére; teljesen szegény

ember, s ha én meghalok és a papa is meghalt, egész Misselthwaite az övé lesz. Azt hiszem,

hogy nem nagyon bánná, ha meghalnék.

- Szeretne megnőni? - faggatta Mary.

- Nem szeretnék, - felelte a fiú rosszkedvű, fáradt hangon. - De meghalni sem szeretnék. De

amikor itt fekszem betegen, akkor mindig eszembe jut, hogy meghalok s akkor sírok, sokat

sírok.

- Hallottam én már önt sírni háromszor is, de nem tudtam, hogy ki sír úgy, - mondotta Mary. -

Hát emiatt sírt? - Nagyon szerette volna, ha a fiú elfeledkezik a kertről.

- Azt hiszem, hogy azért, - felelt Colin. - De beszéljünk valami másról. Beszéljen valamit

arról a kertről. Nagyon szeretné látni?

- Szeretném, - felelte Mary egész csöndes hangon.

- Én is, - mondta Colin határozottan. - Azelőtt talán semmit sem szerettem volna látni, de ezt

szeretném. Ki akarom ásatni azt a kulcsot. Ki akarom nyittatni azt az ajtót. Azt akarom, hogy

tolják abba a kertbe a székemet. Ott szívhatok friss levegőt. Ki fogom én nyittatni azt az ajtót.

Egészen izgatott lett, különös szeme úgy fénylett, mint a csillag és sokkal áthatóbban tekintett

szerte mint azelőtt.

- Ők tartoznak nekem engedelmeskedni, én odavitetem magamat és önt is magammal viszem.

Mary összekulcsolta a két kezét. Igy meg elromlik minden, - minden! Dickon nem jön vissza

soha többé. És ő maga sohasem fogja magát annak a rigónak képzelni, amelyik ott ül a fészke

szélén.

- Ó kérem, ne, ne, ezt ne tegye! - kiáltott fel.

Colin úgy bámult Maryre, mintha attól tartott volna, hogy megőrült.

70

- De miért ne? - kérdezte - hisz az imént még azt mondotta, hogy szeretné látni?

- Szeretném is, - felelte szepegve Mary s majdnem sírva fakadt, - de ha mással nyittatja ki az

ajtót és idegenekkel oda viteti magát, akkor az már nem lesz titkoskert többé soha!

Colin előbbre hajolt.

- Titkos? - kérdé. - Hogy érti azt? No, mondja.

Mary felelt is, de egyik szava szinte belebotlott a másikba.

- Nézze, kérem... lássa, kérem, - dadogta, - ha a kertről senki más nem tud, mint mi,... ha van

ott valami ajtó... elbújva a borostyán alatt,... ha ugyan van,... és mi megtaláljuk, aztán be-

surranhatnánk együtt és becsukhatnánk az ajtót magunk mögött és senki sem tudná, hogy mi

bent vagyunk s azt mondhatnánk, hogy az a mi magunk kertje és meg is tartanánk magunk-

nak... és mi olyanok volnánk mint a rigó, aki ott ül a fészke szélin és ott játszanánk együtt

egész nap és ültetnénk meg nevelnénk virágot és életre keltenők a kertet...

- Hát meghalt? - kérdezte a fiú.

- Ha senki sem gondozza, akkor nemsokára meghalhat, - folytatta Mary. - A gumó ugyan

életben marad, de a sok rózsa...

- Mi az a gumó? - vetette közbe Colin gyorsan.

- Az a jácint, a liliom meg a hóvirág. Ezek most dolgoznak a föld mélyében és halaványzöld

hajtáskákat dugnak ki a földből, mert jön a tavasz.

- Hát jön a tavasz? - kérdezte Colin. - Milyen a tavasz? Ha az ember beteg és mindig a

szobában fekszik, akkor nem tudhatja.

- Az olyan, hogy a nap megsüti az esőt, az eső meg ráhull a napra és a növények dolgoznak és

előtolakosznak a föld alól, - felelte Mary. - Ha a kert titkos marad és mi belemehetünk és

megleshetjük, hogy a virág minden nap hogyan fejlődik és nő, megnézhetjük azt is, hogy

mennyi rózsa maradt még életben. Érti? Ó, érti-e már, hogy milyen nagyon sokkal kedvesebb

lesz, ha titkos marad?

A fiú visszaesett párnájára és sajátságos arckifejezéssel, szótlanul feküdt egy ideig.

- Énnekem még soha nem volt titkom, - mondotta végül - kivéve azt az egyet, hogy már nem

sokáig élek. Ők nem tudják, hogy én ezt tudom, tehát az titok. De ez a másik fajtájú titok

kedvesebb.

- Ha nem nyittatja ki velük a kertet, - folytatta védekezését Mary - akkor én talán... szinte azt

mondhatnám, biztosan ki fogom találni, hogy mikép juthatunk be a kertbe. És aztán,... ha az

orvos azt kívánja, hogy ön menjen ki kerekes kocsiján a szabad levegőre, és ha ön mindig

megteheti azt, amit akar,... talán... talán akad egy arra való fiú, aki eltolja odáig s akkor

magunk mehetünk be a kertünkbe és az mindig titkoskert marad.

- Ez... igazán... szép volna, - mondotta Colin nagyon lassan, álmodozva tekintve szét. -

Szeretném is... Olyan jó volna friss levegőt szívni a titkoskertben!

Mary kezdett szabadabban lélekzeni és már némileg nyugodtabb is volt, mert a titkosság

gondolata megtetszett Colinnak is. Most már biztos volt abban, hogyha olyannak írja le a

remélhető kertet, mint aminőnek ő a valóságban látta, annyira megkedvelteti Colinnal, hogy

meg fogja tiltani, hogy bárki is bemenjen az ő kertjükbe.

- Hát elmondom azt is, hogy milyennek képzelem azt a kertet és hogy milyennek fogjuk

találni, ha majd egyszer belépünk, - mondotta Mary. - Olyan régóta van elcsukva, hogy azóta

bizonyosan össze-vissza nőttek benne a virágok, fák és egyéb növények.

71

Colin mozdulatlanul feküdt és figyelte, miket mond a kertről Mary, hogy a futórózsák valószí-

nűleg fölkapaszkodtak a fákra, átkúsztak egyikről a másikra és hajtásaikat alácsüggesztették s

ott tömérdek madár rakott talán fészket, mikor a kert annyira elhagyott. Aztán elmondta, hogy

milyen a vörösbegy és Weatherstaff, és a vörösbegyről olyan sokat mesélhetett, mert most

már nem volt mitől tartania, hogy egész folyékonyan csevegett. A vörösbegy nagyon meg-

tetszett Colinnak, mosolygott is, amint hallgatta és a mosolytól egészen megszépült az arca,

úgy hogy Mary most gondolt rá először, hogy a fiú azzal a nagy szemével, sűrű és homlokára

hulló hajfürtjeivel szebb, mint ő.

- Nem is tudtam, hogy ilyen madár is van a világon, - mondotta. - De ha az ember folyton a

szobában van, nem is tud semmit. S milyen sok szépet tud ön! Szinte azt hinné az ember,

hogy ön már benn is volt abban a kertben!

Mary nem tudta hamarjában, hogy erre mit feleljen, nem is felelt rá semmit. Colin nyilván

nem is várt megjegyzésére feleletet és a következő pillanatban ő szolgált némi meglepetéssel.

- Mingyárt mutatok önnek valamit, - mondotta. - Látja azt a rózsaszínű selyem függönyt ott a

kandalló mellett a falon?

Mary eddig nem vette észre, de most föltekintett és puha selyem függönyszerű lepelt látott,

amely észrevehetőleg valaminő képet takart el.

- Látom, - felelte Mary.

- Lóg mellette egy zsinór, - mondotta Colin. - Menjen, húzza meg azt a zsinórt.

Mary fölkelt, megint valami titkot sejtve s megtalálta a zsinórt. S amint meghúzta, a függöny

a tartókarikákon félrehúzódott, leplezetlenül hagyva a képet, egy mosolygó leány arcképét.

Világosszőke haját kék szalag tartotta együvé s vidám, bájos nézésű szeme szakasztott mása

volt a Colin szomorú tekintetű szemének: agárszürke és sötét szempillái miatt kétszerte

nagyobbnak látszott, mint aminő valósággal volt.

- Az az én mamám, - mondotta Colin és hangjából halk panasz csendült ki. - Nem is tudom,

miért halt meg. Néha haragszom is reá, hogy meghalt.

- Milyen különös! - mondotta Mary.

- Ha ő nem halt volna meg, azt hiszem, én sem volnék folytonosan beteg, - motyogott magá-

ban. Talán akkor ember vált volna én belőlem is. Meg a papám sem volna olyan szomorú,

amikor engem lát. Meg talán a hátam is erős volna. Húzza vissza a függönyt, kérem.

Mary engedelmeskedett, aztán visszakuporodott a zsámolyra.

- A mamája sokkal szebb mint ön, - mondotta Mary - de a szeme épolyan, legalább a formája

meg a színe. Miért van mindig függönnyel letakarva?

Colin kelletlenül fészkelődött.

- Én csináltattam rá a függönyt, - felelte. - Néha nem szeretem, hogy úgy rámnéz. Mindig

mosolyog, pedig én néha olyan beteg és nyomorult vagyok. Aztán a kép az enyém és nem

akarom, hogy mindenki nézze.

Néhány pillanatig hallgatott, aztán Mary szólalt meg ismét.

- Vajjon mit tenne Mrs. Medlock, ha megtudná, hogy itt voltam? - fürkészte Mary.

- Azt tenné csak, amit én neki parancsolnék, - felelte Colin. - És én megmondom neki, hogy

önnek ezentúl minden nap be kell jönnie hozzám beszélgetni. Nagyon örülök, hogy bejött

hozzám.

72

- Én is örülök, - mondotta Mary. - Bejövök olyan gyakran, amint csak lehet; de - tette hozzá

némi töprengés után - naponta mégis addig akarom keresni a kertajtót, amíg megtalálom.

- Kell is, - mondotta Colin, - aztán majd elmondja nekem.

Mozdulatlanul feküdt néhány percig, mint azelőtt, aztán ismét megszólalt.

- Azt hiszem legjobb lesz, ha ön is titok marad, - mondotta. - Nem beszélek róla senkinek,

amíg meg nem tudják. Az ápolónőt kiküldhetem, amikor csak akarom, ha egyedül akarok

maradni. Ösmeri Mártát?

- Hogyne, nagyon jól, - felelte Mary. - Ő szolgál ki engem.

Colin a fejével a külső folyosó felé intett.

- Itt alszik a szomszéd szobában. Az ápolónő elment a testvéréhez s olyankor Márta marad itt

helyette. Majd Mártával üzenem meg, hogy mikor jöjjön be.

Most értette meg Mary, hogy miért vágott Márta olyan rémült arcokat, amikor a sírás felől

faggatta.

- Márta már régen ösmeri önt? - kérdezte Colint.

- Régen; gyakran van nálam. Az ápolónő nagyon szeret elmenni és olyankor mindig Márta jön

hozzám.

- Most már eleget voltam itt, - mondotta Mary. - Menjek el már? Olyan álmos a szeme.

- Szeretnék elaludni, mielőtt ön kimegy, - felelte Colin félénken.

- Húnyja be a szemét, - mondotta Mary, közelebb húzva zsámolyát - majd elaltatom úgy,

ahogy az ája altatott el engem Indiában. Simogatom és ütögetem egy kicsit a kezét és egész

csöndesen énekelek egy altatódalt.

- Talán jó is lesz, - mondotta a fiú álmosan.

Mary megsajnálta Colint és nem akarta, hogy a szegény itt feküdjék álmatlanul; föléje hajolt

és az egyik kezét cirógatva és ütögetve, hindosztán nyelven valami kis dalocskát dúdolt

hozzá.

- Milyen kedves, - mondotta a fiú mind álmosabb, halk hangon s amikor Mary ismét rá-

pillantott, szeme lecsukódott, hosszú fekete szempillája szinte az arcára nyúlt le, elaludt. Mary

óvatosan fölállt, fogta a gyertyáját, lábujjhegyen, teljesen zajtalanul kitipegett.

73

TIZENNEGYEDIK FEJEZET.

Az ifjú rája.

A Csenderest másnap reggel is vastag köd borította be s az eső is szakadt szüntelenül. A

szabadban tartózkodni teljes lehetetlenség volt. Márta annyira el volt foglalva, hogy Mary

nem beszélhetett vele, de délután megkérte, hogy jöjjön be hozzá és maradjon vele. Márta

magával hozta harisnyakötését is, mert amikor egyéb dolga nem volt, mindig kötött.

- Hát mi a baj? - kérdezte amint leült. - Úgy látom, hogy el akar valamit beszélni.

- Akarok is. Tudom már, hogy ki sírt a minap.

Márta térdére ejtette a kötését és rémülten tekintett reá.

- Azt maga nem tudhassa! - kiáltott föl. - Az lehetetlenség!

- A múlt éjjel megint hallottam a sírást, - folytatta Mary. - Hát felkeltem megtudni, hogy ki

sír. Colin volt. Megtaláltam.

Márta az ijedtségtől csupa láng lett.

- Eh! Miss Mary! - mondotta félig sírva. - Azt rosszul tette! Jaj, be rosszul tette! Engem nagy

bajba kever. Pedig én nem mondtam el semmit, ennek a levit mégis én iszom meg! Elvesztem

a hejjem, mit mond majd anya!

- Nem veszíti el a helyét, - nyugtatta meg Mary. - Colin örült, hogy nála voltam. Beszél-

gettünk együtt, sokat beszélgettünk és ő nagyon örült, hogy nála voltam.

- Örült? - kiáltotta Márta. - Biztosan örült? Maga nem tudja, hogy ű mijen, amikor valamiér’

megharagszik. Pedig már nagy fiú és úgy sír mint egy pójás, ha meg dühös, akkor úgy visít,

hogy rémes. Az ember azt se tuggya, hogy mejik lábára ájjon.

- De egy csöppet sem haragudott, - mondotta Mary. - Megkérdeztem, hogy elmenjek-e, de

nem engedett el. Kérdezett tőlem mindenfélét, én meg ott ültem egy széles zsámolyon és

meséltem neki Indiáról, a vörösbegyről meg a kertekről. Megmutatta a mamája arcképét.

Aztán mielőtt eljöttem, egy kis dallal elaltattam.

Márta szinte lihegett zavarában.

- Alig tudom elhinni, amit beszél, - tiltakozott még mindig. - Miért nem ment mingyá’ az

oroszlánybarlangba? Máskor rohamot kap, ha valaki ránéz és fölsikítozza az egész házat, úgy

haragszik, ha megnézi valami idegen.

- Én reám nem haragudott, hogy ránéztem. Amíg nála voltam, folyton reá néztem, ő meg én

reám nézett. Csak úgy bámultuk egymást! - mondotta Mary.

- Most már nem tudom, mit csinyájak! - kiáltott fel izgatottan Márta. - Ha Mrs. Medlock

megtudja, azt fogja hinni, hogy én nem fogadtam szót, eljárt a szám, visszakerget anyához.

- De Colin nem mond el Mrs. Medlocknak semmit. Egyelőre ez a mi titkunk marad, - jelen-

tette ki Mary határozott hangon. S Colin azt mondja, hogy neki mindenki engedelmeskedni

tartozik.

- Hát ez úgy van, maga rossz gyerek! - és Márta aggályoskodva dörzsölgette kötényével

homlokát.

- Mrs. Medlock is köteles szót fogadni, - mondotta Colin. - S azt akarja, hogy látogassam meg

mindennap és beszélgessek vele. És önnel fogja megüzenni, hogy mikor menjek be hozzá.

74

- Velem! - kiáltott föl Márta. - Elvesztem a hejjem, biztosan elvesztem a hejjem!

- Nem veszítheti el, ha engedelmeskedik Colinnak, amikor mindenki köteles neki engedel-

meskedni, - okoskodott Mary.

- Hát maga aszongya, hogy Colin úrfi még szívesen is látta magát? - kérdezte Márta tágra-

meresztett szemmel.

- Azt hiszem, hogy meg is kedvelt, - felelte Mary.

- Akkor maga űtet megbabonázta! - mondotta Márta határozott hangon és nagyot sóhajtott

hozzá.

- Azt gondolja, hogy megvarázsoltam? - fürkészte Mary. - Hallottam én Indiában valamit a

varázslatról, de én nem tudom, hogy kell csinálni. Én csak bementem az ő szobájába s amikor

megláttam, úgy meg voltam lepve, hogy megálltam és rábámultam. Arra ő megfordult és én

rám bámult. Arra ő azt gondolta, hogy én valami kísértet vagyok vagy álom, én meg azt

gondoltam, hogy talán ő az. Olyan különös is volt, ahogy úgy együtt voltunk késő éjszakán,

pedig nem is ismertük egymást. Aztán kikérdeztük egymást. S amikor én azt kérdeztem, hogy

kimenjek-e, ő azt mondta, hogy ne menjek.

- Vége a világnak! - hebegte Márta.

- Tulajdonképpen mi baja van neki? - kérdezte Mary.

- Azt senki sem tudja egész biztosan, - felelte Márta. - Mr. Craven nem szereti látni se. A

doktor azt ajánlotta, vigyék valami szanatóriumba. Ez attól van, hogy Mrs. Craven meghalt,

ahogy elmondtam magának. Azért nem szereti látni a gyermeket. Nagyon el van keseredve s

azt mondja, semhogy még egy olyan púpos legyen a világon, mint ő, jobb ha meghal.

- Hát Colin púpos? - kérdezte Mary. - Nem vettem észre.

- Most még nem, - felelte Márta. - De olyan rosszul indult. Anya aszongya, hogy annyi baj és

kavarodás volt ebben a házban, hogy az bizony megronthat akármilyen gyereket. Attól féltek,

hogy nagyon gyönge a háta és folyton csak arra vigyáztak, folyton ágyban tartották és nem

engedték meg, hogy járjon. Egyszer aztán rátettek egy vaskarikát, de az úgy feldörzsölte,

hogy egészen beteg lett tőle. Arra megnézették egy híres orvossal és az levétette a karikát. A

másik orvossal nagyon gorombán beszélt, de azért egész udvarias hangon. Azt mondta, hogy

túlságos sokat doktoroskodnak rajta és nem hagyják eléggé azt tenni, amit akarna.

- Azt hiszem, hogy nagyon el van a fiú kényeztetve, - mondotta Mary.

- Ez a legrosszabb fiú a világon! - felelte Márta. - Nem mondom, hogy soha sincs semmi baja.

Meghűlt, köhögött és kétszer-háromszor majd belehalt. Egyszer nagyon lázas volt és feküdt

tüdőgyulladásban is. Eh! volt vele Mrs. Medlocknak baja elég. Egészen elvesztette a fejét és

mikor azt hitte, hogy Colin nem hallja, az ápolónőhöz fordult: »Nagyon valószínű, hogy most

meghal, és ez lesz a legokosabb, ő is jól jár vele, meg mindenki más is.« De amikor

odafordult, látja, amint Colin ránéz azzal az ő nagy szemével, olyan okosan, mint akár maga

Mrs. Medlock, aki nem tudta elgondolni, hogy most mi lesz? De Colin csak annyit mondott:

»Adjon egy kis vizet és ne beszéljen annyit.«

- Azt hiszi, hogy meg fog halni? - kérdezte Mary.

- Anya azt mondja, hogy mitől éljen az olyan gyerek, aki nem szív egy csöpp friss levegőt

sem és aki folyton csak hanyatt fekszik, nem mozoghat semmit, csak folyton képeskönyveket

néz és orvosságot eszik. A gyerek nagyon gyönge, dühös, ha kiviszik a szobából, mert nagyon

hamar meghűl, és aszongya, hogy attól mingyá’ megbetegszik.

Mary leült és belebámult a kandalló tüzébe.

75

- Azt hiszem, - mondotta halkan - hogy nagyon jót tenne neki, ha kimenne a kertbe és nézné,

hogy nő ott minden. Nekem jót tett.

- Akkor volt a legrosszabb rohama, - folytatta Márta - amikor egyszer kivitték a szökőkút

mellé, a rózsaágy közelébe. Valami ujságban olvasta egyszer, hogy némelyik ember megkapja

a »rózsalázt«, s amikor tüsszentett néhányat, véletlenül arra ment egy új kertész, aki még nem

ismerte, és kíváncsian ránézett. Erre rettenetes dühbe jött és azt mondta, hogy a kertész azért

nézett úgy rá, mert ő púpos lesz. S aztán úgy sírt egész éjjel, hogy lázas lett.

- Ha énrám egyszer megharagszik, én soha többé be nem megyek hozzá.

- De azért ha akarja és hivatja, - mondotta Márta - mégis be kell hozzá mennie.

Néhány perccel később felcsendült a csengő, mire Márta összegöngyölte a kötését.

- Attól tartok, az ápolónő megint azt akarja, hogy én legyek ott helyette - mondotta Márta. -

Bárcsak jókedvében találnám az úrfit.

Alig volt künn tíz percig, rohanvást jött vissza, teljesen megzavart ábrázattal.

- No, maga csakugyan megbabonázta, - mondotta. - Ott ül a díványon és képeskönyveket néz.

Azt mondta, hogy az ápolónő menjen el valahová hat óráig. Én meg legyek ott nála a másik

szobában. S amint az ápolónő elment, rögtön behivott engem és aszonta: »Szeretném, ha

Mary Lennox idejönne beszélgetni, ön pedig el ne feledje, hogy erről senkinek se szabad

tudni.« No, most hát fusson ahogy bír.

Mary szívesen sietett, hogy a hívásnak eleget tegyen. Nem vágyott ugyan Colin után olyan

mértékben, mint Dickon után, de azért örömest ment Colinhoz is.

Amikor a szobába belépett, a kandallóban javában lobogott a tűz, és most, a nappali világos-

ságnál látta, hogy a szoba valóban nagyon szép. Sok eleven színt mutatott az egész berende-

zés: az élénk festmények, a bútorok, a szőnyegek, a könyvek, amelyek együtt kényelmessé és

kellemessé tették a szobát, noha az idő olyan szürke és esős volt. Colin maga is valami

festményhez volt leginkább hasonló. Bársonyruha volt rajta és egy széles brokátpárnára

támaszkodva ült a kereveten. Az arca két oldalán egy-egy piros folt izzott.

- Jöjjön be, - mondotta. - Egész reggel mindig önre gondoltam.

- Én meg önre, - felelte Mary. - Nem is képzeli, hogy Márta mennyire meg van ijedve. Attól

fél, hogy Mrs. Medlock azt fogja hinni, hogy ő beszélt nekem önről s akkor őt elküldi a

szolgálatból.

Colin elkomorodott.

- Menjen, hívja ide, - mondotta. - Itt van a szomszédszobában.

Mary kiment és csakhamar visszajött Mártával. Colin még mindig mogorva képet vágott.

- Kötelessége önnek megtenni azt, amit én parancsolok? Igen vagy nem? - kérdezte tőle.

- Kötelességem megtenni mindent, amit ön, uram, parancsol, - felelte Márta elpirulva.

- Kötelessége Mrs. Medlocknak, hogy nekem engedelmeskedjék?

- Mindenkinek az a kötelessége, - mondotta Márta mintegy mentegetőzve.

- Hátha én önnek azt parancsolom, hogy Miss Maryt hívja be hozzám, hogy küldheti önt el

Mrs. Medlock, ha ezt megtudja?

- Kérem, uram, ne mondja meg neki, - könyörgött Márta.

76

- Én fogom ő t elküldeni a szolgálatból, ha erről csak egy szót is mer beszélni - mondotta

fenhéjázóan Craven úrfi. - S mondhatom, annak nem fog örülni.

- Köszönöm, uram, - mondotta Márta, meghajtva magát. - Én hűen fogom teljesíteni köteles-

ségemet.

- Amit én parancsolok, az az ön kötelessége, - mondotta Colin még úribb hangsúlyozással. -

Nem fogok önről megfeledkezni. Most elmehet.

Amint az ajtó Márta mögött becsukódott, Colin észrevette, hogy Mary némi csodálkozással

tekint rá.

- Miért néz rám olyan különösen? - kérdezte tőle. - Mire gondol?

- Két dolog jutott eszembe.

- És pedig? Üljön le és mondja el.

- Az egyik az, - mondotta Mary, leülve egy öblös karszékben - hogy élt Indiában egy kis fiú,

aki tulajdonképpen rája volt. A ruhája tele volt tűzdelve gyémánttal, rubinnal, smaragddal.

Úgy beszélt az embereivel éppen, mint ön az előbb Mártával. Mindenkinek meg kellett tennie

mindent, amit parancsolt, egy pillanat alatt. Azt hiszem, hogy megölték volna őket, ha nem

engedelmeskednek.

- Aztán meséljen a rájáról is, - kérte Colin - de előbb mondja el, mi az a másik, ami eszébe

jutott.

- Arra gondoltam még, - felelte Mary - hogy mennyire más ön, mint Dickon.

- Ki az a Dickon? Be furcsa egy név!

Mary azt gondolta, hogy Dickonról beszélhet bátran és elmondhat róla mindent, anélkül hogy

a titkos kertet említenie kelljen. Ő is szívesen hallgatta, ha Márta beszélt róla. Aztán meg

nagyon szívesen is foglalkozott vele. Úgy érezte, mintha ezzel közelebb férkőzhetett volna

hozzá.

- Márta öccse. Tizenkétéves - mondotta Mary. - Nem hasonlít a világon senkihez. Meg tudja

bűvölni a rókát, a mókust, a madarakat, épúgy, mint az indiai benszülöttek megbűvölik a

kígyót. Van valami sípja, azon puhán, lágyan sípol és az állatok odamennek hozzá és hall-

gatják.

Colin mellett állt egy nagy asztal néhány vaskos könyvvel, azok közül egyet kikeresett, föl-

nyitotta és Mary elé tartotta.

- Itt van egy kígyóbűvölő-kép, - mondotta. - Jöjjön, nézze meg.

A gyönyörű könyvben egy pompásan színezett kép egy kígyóbűvölő-jelenetet ábrázolt.

- Meg tudja ezt csinálni? - kérdezte kíváncsian.

- Játszott a sípon és az állatok odagyűltek melléje és hallgatták, - mondotta Mary. - De ő azt

nem nevezi bűvölésnek. Azt mondja, hogy attól van, hogy sok időt tölt a Csenderesen és jól

ismeri az állatok tempóját. Azt is mondja, hogy annyira szereti az állatokat, hogy azt képzeli

néha saját magáról is, hogy valami madár vagy házinyúl. Azt hiszem, hogy a vörösbegyet ki

is kérdezte. Olyan halkan csiripeltek egymásnak, mintha beszélgettek volna.

Colin nekivetette hátát a párnának, a szeme egyre jobban kitágult és az a két piros folt az

arcán égővörössé vált.

- Beszéljen még róla valamit - mondotta.

77

- Ismer minden madártojást és fészket - folytatta Mary. - Tudja azt is, hogy hol van a róka-

lyuk, hol fészkel a borz meg a vidra. De amit róluk megtud, nem mondja meg senkinek,

nehogy a többi gyerek megtudja és megzavarja az állatokat. Ismer az mindent, ami a Csende-

resen él és megterem.

- Úgy szereti a Csenderest? - kérdezte Colin. - Hogy lehet szeretni azt a nagy, üres, szomorú

pusztaságot?

- Az a legszebb hely a világon, - tiltakozott Mary. - Nő rajta ezer bájos virág és sürög-forog

rajta sokezer apró teremtés, szorgalmasan rakja fészkét valamennyi, lyukakat turkál, házacs-

kát épít és folyton csipog, füttyent vagy brekeg egyik a másikhoz. Dolgozik és furcsálkodik

mind ahány, a földben, a fákon meg a réten. Ez az ő világuk.

- Honnan tudja mindezt? - kérdezte Colin s felkönyökölve, feléje fordult.

- Igaz, hogy én csak egyszer kocsiztam át rajta, sötét este, - mondotta Mary, itt hirtelen rá-

emlékezett megérkezésére - s akkor azt hittem, hogy a Csenderes utálatos. De előbb Márta

mondta el, hogy milyen is, aztán meg hallottam Dickontól. Ha Dickon mesél róla, az ember

azt hiszi, hogy lát, hall mindent, mintha ott volna a réten, amikor süt a nap és a rekettyevirág

olyan édesen illatozik, mint a méz, és tele van minden méhekkel meg pillangókkal.

- Ha az ember beteg, akkor nem lát semmit, - mondotta Colin nyugtalanul; olyan volt az arca,

mintha valami messzi hangra figyelne, de nem értené meg, hogy mi?

- Nem is láthat, amikor mindig a szobában marad...

- Én nem mehetek a Csenderesre, - mondotta a fiú szomorúan.

Mary hallgatott egy pillanatig, aztán mondott valami merészet:

- De kimehetne - néha.

Colin rémült mozdulatot tett.

- Én menjek a Csenderesre! Az lehetetlenség! Hiszen meg fogok halni!

- Honnan tudja, hogy meg fog halni? - kérdezte Mary haragosan. Nem szerette azt a modort,

amellyel Colin a halálról beszélt. Egyáltalán nem találta kedvesnek. Sőt úgy tűnt fel előtte,

mint valami neme a hencegésnek.

- Ó! eleget hallottam, egyebet alig hallottam, - mondotta Colin mogorván. - Mindig erről

suttognak körülöttem, és azt hiszik, hogy én nem hallom. Meg azok szeretnék is.

Mistress Maryben egyszerre föltámadt a csak azért is-hangulat. Összeszorította a két ajkát

keményen:

- Ha szeretnék, hogy meghaljak, - mondotta - azért se halnék meg! És ki szeretné?

- A cselédek. Aztán persze dr. Craven, aki akkor megkapná Misselthwaite-et és gazdag lenne,

pedig most szegény. Nem meri bevallani, az igaz, de mindig jókedvű, amikor azt látja rajtam,

hogy rosszul vagyok. Amikor tüdőgyulladásban feküdtem, egészen kigömbölyödött az arca.

Azt hiszem, hogy még a papám is szeretné.

- Azt én nem hiszem, - mondotta Mary makacs hangsúlyozással.

Erre Colin megfordult és ismét rátekintett.

- Nem hiszi?

Visszadőlt párnájára s úgy feküdt ott hanyatt, mintha nagyon gondolkozott volna valamin.

Arra hosszú szünet következett. Lehet, hogy mind a két gyermek olyan dolgon gondolkozott,

amiről a gyermekek rendszerint nem szoktak gondolkozni.

78

- Nagyon megszerettem azt a híres londoni orvost, - mondotta végül Mary - mert levétette a

vasgyűrűt. Ő is mondta, hogy önnek meg kell halnia?

- Nem mondta.

- Hát mit mondott?

- Ő nem suttogott, - felelte Colin. - Talán tudta, hogy én haragszom a suttogásért. Hallottam,

amint fenhangon így szólt: »A gyerek megél, ha kedvet kap az élethez. Vidítsák föl!« S ezt

úgy mondta, mintha haragudott volna valamiért.

- Én megmondom, hogy ki tudná önt felvidítani, - mondotta Mary elgondolkozva; úgy lát-

szott, mintha Mary ezt a kérdést mindenáron meg igyekeznék valamiképpen oldani. - Azt

hiszem, hogy Dickon tudná. Dickon mindig kedves dolgokról beszél. Soha nem beszél

halálról vagy betegségről. Folyton felnéz az égre, lesve a madarakat, hogyan röpülnek, vagy a

földre bámul és nézi, hogy sarjad a növény. Olyan nagy, kerek, kék szeme van s olyan tágra

nyitja, amikor szertenézdegél. S azzal a széles szájával olyan nagyokat nevet; a képe meg

mindig piros, olyan piros, mint a cseresnye.

Székét közelebb húzta a kerevethez, egész arckifejezése megváltozott, mialatt emlékezetébe

idézte azt a kanyargós, nevető szájat és kereknézésű szemet.

- Figyeljen rám, - mondotta. - Ne beszéljünk többet a halálról. Én azt nem szeretem.

Beszéljünk arról, ami él, meg Dickonról. Aztán átnézzük az ön képeskönyveit.

Ennél okosabbat nem is mondhatott volna. Dickonról beszélni annyit jelentett, mint a Csende-

resről beszélni, meg arról a zsellérházról, amelyben heti tizenhat shillingből megélt tizennégy

lélek, - és a gyerekekről, akik a rét füvén úgy meggömbölyödtek, mint a vad pónik. És Dickon

anyjáról - meg az ugrókötélről - és a verőfényes Csenderesről - és a finom halaványzöld

szálacskákról, amelyek előkukucskálnak a fekete földből. És Mary olyan módon tudott mind-

erről beszélni, mint maga az élő valóság, s ahogy azelőtt soha életében nem beszélt. Colin

pedig olyan módon szólongott közbe és figyelt a Mary beszédjére, mint azelőtt még soha. S

arra mind a ketten elkezdtek nevetni semmiségek fölött, ahogy a gyerekek nevetni szoktak,

amikor boldogok. S végül úgy nevettek és olyan lármát csaptak, mintha mind a ketten egészen

rendes, egészséges tízesztendős teremtések lettek volna, nem pedig egy kis konok, szívtelen

lány és egy beteg fiú, aki azt hiszi, hogy neki meg kell halnia.

Olyan vígan mulattak csakhamar, hogy megfeledkeztek a képeskönyvről és az idő haladásáról

is. Egész hangosan kacagtak Ben Weatherstaff meg az ő vörösbegye fölött, és Colin egészen

elfelejtve, hogy neki gyönge a háta, hirtelen fölült a díványon, mintha egyszerre eszébe jutott

volna valami.

- Tudja-e, hogy miről felejtkeztünk meg teljesen? Arról, hogy mi tulajdonképpen unoka-

testvérek vagyunk.

Annyira különösnek látszott, hogy olyan sok mindenféléről beszéltek már, de erről az egyről

elfelejtkeztek, hogy belejutottak a vidámságnak abba a sodrába, melyben a gyermek már

mindenen tud kacagni. S a legnagyobb vidámság közepette egyszerre csak kinyílik az ajtó és

belép dr. Craven és Mrs. Medlock.

Dr. Craven annyira megijedt attól, amit látott, hogy hátrahőkölt és beleütődött Mrs. Medlock-

ba.

- Nagy Isten! - kiáltott föl Mrs. Medlock, annyira kimeresztett szemmel, hogy a szemgolyói

szinte kibújtak a fejéből. - Nagy Isten!

- Hát ez mi? - kérdezte dr. Craven előrelépve. - Mit jelentsen ez?

79

Erre Marynek megint volt oka, hogy a gyerekrája eszébe jusson. Colin úgy felelt, mintha az

orvos csodálkozását és Mrs. Medlock rémületét észre se vette volna. Annyira sem zavarodott

vagy ijedt meg, mintha valami vén kutya meg macska jött volna be hozzá.

- Ez itt az én unokatestvérem, Mary Lennox, - mondotta. - Én hivattam be, hogy beszélges-

sünk. Én őt nagyon szeretem. S ezentúl mindig be fog hozzám jönni, és beszélgetünk, amikor

csak érte küldök.

Dr. Craven szemrehányó tekintettel fordult Mrs. Medlock felé.

- Ó! uram, - dadogta a derék hölgy - én igazán nem tudom, hogyan történhetett. Cseléd erről

nem beszélt, az egészen bizonyos, nagyon szigorúan meg volt tiltva.

- Nem is mondott neki senki semmit, - mondotta Colin. - De meghallotta, hogy sírok és rám

talált. Nagyon örülök neki. Ne legyen buta, Medlock.

Mary látta, hogy dr. Cravennek nem tetszett a dolog, de tisztában volt azzal is, hogy betegével

ellenkezni nem mer. Dr. Craven leült Colin mellé és megtapogatta ütőerét.

- Attól tartok, hogy túlságosan föl van izgatva. Az izgatottság megárthat önnek, fiam, - mon-

dotta az orvos.

- Akkor volnék igazán izgatott, ha Maryt elvinnék, - felelte Colin, mialatt a szeme erősebben

kezdett fényleni. - Most jobban vagyok, őneki köszönhetem, hogy jobban vagyok. Az ápolónő

hozza ide az ő teáját is, amikor az enyémet hozza. Azt akarom, hogy együtt teázzunk.

Dr. Craven és Mrs. Medlock zavartan néztek egymásra, de nyilvánvalónak látszott előttük,

hogy itt nem lehetett tenni semmit.

- Talán most jobb színben is van, - kockáztatta meg Mrs. Medlock. - Ámbár - folytatta némi

töprengés után - mielőtt Miss Mary bejött, talán még jobban volt.

- Mary már a mult éjjel is itt volt. Sokáig beszélgettünk. Aztán énekelt nekem egy hindosztán

dalt és elaltatott vele - mondotta Colin. - Amikor fölébredtem, sokkal jobban voltam. Kértem

a reggelit. Most meg kérem a teámat. Mondja meg az ápolónőnek, Medlock.

Dr. Craven nem maradt sokáig. Mondott az ápolónőnek, amikor bejött, néhány szót és óvatos-

ságra intette Colint. Nem szabad sokat beszélnie, nem szabad elfelejtenie, hogy beteg; nem

szabad megfeledkeznie arról, hogy nagyon hamar elfárad. Mary úgy látta, hogy Colinnak

egész csomó kellemetlen dologról tilos megfeledkeznie.

Colin ijedősen függesztette hosszúszempillás szemét dr. Craven arcára.

- De én el akarom felejteni, - mondotta. - És Mary segít nekem, hogy el is felejtsem. Azért

akarom, hogy velem legyen.

Dr. Craven egyáltalán nem látszott vidámnak, amikor a szobából kiment. Furcsa tekintetet

vetett arra a kis lányra, aki ott ült egy nagy székben. Mary, amint az orvos belépett, ismét szó-

talan, merev lett, és Craven doktor egyáltalán nem találta valami vonzónak. De az bizonyos,

hogy a fiú sokkal derültebbnek látszott; s az orvos nagyot sóhajtott, amikor a folyosón végig-

ment.

- Mindig akkor akarnak engem etetni, amikor én nem akarok enni, - mondotta Colin, amint az

ápolónő behozta a teát és letette a kerevet mellé. - Most ha ön eszik, én is eszem. A piritós-

kenyér még meleg, itt van hozzá vaj is; jó lesz. Aztán meséljen valamit a rájákról.

80

TIZENÖTÖDIK FEJEZET.

Fészekrakás.

Egy heti esőzés után ismét tiszta kék lett a magas égboltozat és egész melegen ömlött alá a

verőfény. Mistress Mary, bár nem nagyon remélte, hogy Dickont meglátja és bemehet a

titkoskertbe, mégis egész boldognak érezte magát. Az esős idő nem volt nagyon unalmas.

Mindennap órákon át volt együtt Colinnal és mesélt neki a rájákról, a kertekről, Dickonról

meg a zsellérházról. Együtt nézegették a gyönyörű könyveket és képeket, néha Mary föl is

olvasott valamit Colinnak, néha meg Colin olvasott föl valamit Marynek. S amikor Colin

jókedvű volt, akkor Mary azt gondolta, hogy nem is látszik meg rajta, hogy beteg, ámbár az

arca nagyon színtelen és folyton a kereveten gunnyaszt.

- Ön ravasz kis fiú, hogy úgy otthagyta az ágyát és leült beszélgetni és képeskönyveket nézni,

mint akkor éjszaka, - mondotta egy alkalommal Mrs. Medlock. - De hát erről nincs mit

beszélni, mert valóságos szerencse ránk. Azóta rohama sem volt, nem is sírt egyszer sem,

amióta összebarátkoztak. Az ápolónő nemrég azt mondta, hogy nem bírja ki és elmegy; de

most meg azt mondja, hogy nem bánja, megmarad, mert ön egészen megváltozott, - tette

hozzá egy kissé nevetve.

Mary, amikor Colinnal beszélgetett, lehető óvatossággal kerülte a titkos kertet. Szeretett volna

egyetmást megtudni a Colin észjárása felől, de úgy sejtette, hogy ezt előbb ki kell tapasz-

talnia, még pedig nem úgy, hogy egyenesen kikérdezze. Elsősorban, amikor már kezdett vele

szívesebben barátkozni, azzal óhajtott tisztában lenni, hogy vajjon olyan fiú-e, akire rá lehet

valamilyen titkot bízni? Egyáltalán nem hasonlított Dickonhoz, de azt eléggé mutatta, hogy

neki is nagy öröme telnék egy olyan kertben, amelyről senki a világon nem tud semmit. De

azért teljesen még sem bízhatott benne, minthogy még nem ismerte elég régen. A másik

dolog, amivel tisztában szeretett volna lenni, a következő: Ha már meg is lehet bízni Colin

titoktartásában, - még pedig tökéletesen meg lehet bízni - mikép lehetne őt levinni a kertbe

anélkül, hogy azt bárki is megtudhassa? A híres orvos azt mondta, hogy friss levegőre kellene

őt vinni, Colin meg azt mondta, hogy a titkoskert friss levegőjére szívesen menne. Meglehet,

hogy ha sokat volna a friss levegőn, megismerkednék Dickonnal meg a vörösbeggyel, s látná,

hogy nő a kert, nem gondolna olyan sokat a meghalásra. Mary is észrevette önmagáról,

amikor újabban a tükörbe nézett, hogy egészen más teremtés lett belőle és alig hasonlít már

ahoz a kis lányhoz, aki akkor volt, amikor Indiából megérkezett. Most talán már szebb is lett.

Ezt a változást még Márta is észrevette.

- Magát meghízlalta a csenderesi ájer, - mondotta egyízben. - Se nem ojan sárga, se nem ojan

kócos. Nem ojan má’ a haja, mint a szénabogja. Abban is van már egy kis zsír, attú lett szebb.

- Úgy változott meg, mint én, - felelte Mary, - erősebb lett és kövérebb. Biztos, hogy

kövérebb.

- Biztos, - mondotta Márta és megsimogatta kissé Mary haját. - Maga most már félig se ojan

csúf, mint amijen vót, és egy kicsit már az orcája is piros.

S Mary azt gondolta, hogy ha vele olyan jót tett a kert meg a szabad levegő, használni fog

Colinnak is. Másrészt ha annyira megharagudott, amikor valaki megnézte, talán dühös lesz

Dickonra is.

- Miért haragszik, ha idegen néz önre? - kérdezte Colintól egyízben.

- Azt én nem szerettem soha, - felelt a fiú, - már kiskoromban sem. Amikor elvittek a tenger-

partra és ott feküdtem a kocsiban, mindenki odajött, rám bámult, a hölgyek megszólították az

ápolónőt és elkezdtek egymással suttogni, akkor mindig tudtam, hogy mit beszéltek: azt, hogy

81

én már nem élhetek sokáig. Aztán némelyik hölgy megsímogatta az arcomat és azt mondta:

»Szegény gyermek!« Egyszer egy hölgynek, amikor úgy tett velem, meg is haraptam a kezét

és nagyon sikoltoztam. Aztán megijedt tőlem és elszaladt.

- Talán azt hitte, hogy ön megveszett, mint valami kis kutya, - mondotta Mary nem minden

méltatlankodás nélkül.

- Bánom is én, mit gondolt, - felelte Colin mogorván.

- Hát akkor miért nem sikoltozott és miért nem harapott meg engem, amikor önhöz legelőször

bejöttem? - kérdezte Mary és mosolygott is hozzá egy kissé.

- Mert azt hittem, hogy ön kísértet, vagy álom, - felelte. - Az ember nem haraphatja meg a

kísértetet vagy az álmát, és ha sikoltozik, ezek bizony nem törődnek vele.

- Hát akkor haragudna-e, ha... egy fiú is úgy megnézné? - kérdezte Mary bizonytalan hangon.

Colin hátradőlt párnájára és komolyan töprengett.

- Egy fiú van, - mondotta aztán lassan, mintha minden szót külön megfontolna - egyetlen fiú

van, akire nem haragudnék, azt hiszem. Ez a fiú az ön ismerőse, aki tudja, hol lakik a róka,

Dickon.

- Tudtam, hogy őrá nem haragudna.

- A madarak se haragusznak rá, a többi állatok sem, - folytatta Colin még mindig mélyen

elgondolkozva - talán azért nem haragudnék én sem. Dickon olyanfajta fiú lehet, mint valami

állatbűvölő, és én olyan fiú-állat vagyok.

És Colin elnevette magát és Mary is elnevette magát, és aztán nagyon sokat kacagtak azon a

furcsa ötleten, hogy íme, itt egy ilyen fiú-állat él a maga barlangjában.

De Mary ezután meg volt nyugtatva, hogy Dickon miatt nem kell semmitől sem félnie.

A legelső verőfényes napon, amint az égbolt ismét tiszta kék volt, Mary nagyon korán reggel

kelt föl. A napsugár keresztülszűrődött a függönyön s olyan vidámságot terjesztett, hogy

Mary kiugrott az ágyból és futott az ablakhoz. Fölhúzta a függönyt, kinyitotta az ablakot s

egyszerre beözönlött a pompás illatú friss levegő. A Csenderes kék lett és az egész világ úgy

festett, mintha valami varázslat szállotta volna meg. Apró, finom füttyök hallatszottak innen-

onnan, mindenhonnan, mintha ezer madár kezdett volna hangszerelni, hogy valami óriási hang-

versenybe foghasson. Mary kidugta mindkét kezét az ablakon, hogy a nap rájuk süthessen.

- A nap meleg, meleg! - mondotta. - Ez kicsalja, ki, ki a kis zöld hajtásokat és erőt ad a

gyökereknek, a gumóknak, hogy úgy dolgozhassanak a föld alatt, ahogy csak bírnak.

Odatérdelt az ablakba és annyira kihajolt, amennyire csak bírt, mélyen magába szíva a friss

levegőt, s fölkacagott, mert ép az jutott eszébe, hogy Dickon orráról azt mondta az anyja,

hogy úgy mozog, mint a nyúl orra.

- Most még biztosan nagyon korán van, - mondotta magában - mert az apró felhők még mind

rózsaszínűek, és én még ilyennek nem láttam az eget soha. Még nincs ébren senki. Még a

lovászgyerekeket sem hallom.

Hirtelen egy ötlete támadt és ettől nagy nyugtalanságot érzett egyszerre mind a két lábában:

- Nem várhatok tovább! Megyek, megnézem a kertet.

Egy idő óta föl tudott öltözködni maga is és öt perc alatt készen is volt. Tudta, hogy van a

folyosón egy kis oldalajtó, harisnyásan odafutott, lerohant a lépcsőn és a csarnokban fölvette

82

cipőjét. Kioldotta a nagy ajtó láncát, a reteszét félretolta, az ajtót kitárta, egy ugrással lerohant

a lépcsőn és egyszerre ott állt a nagy gyepágyon, amely egészen kizöldült és amelyre csakúgy

ömlött a meleg napsugár s fölötte szinte hömpölygött a sok csicsergés, füttyentés, dalolás, a

közeli bokrok és fák tömérdek madarának reggeli köszöntője. Mary olyan boldog volt, hogy

elkezdett örömében tapsolni, fölnézett az égre, amely olyan gyönyörű kéken mosolygott alá és

amellett rózsaszínű is volt, meg gyöngyházfényű és teli tavaszi ragyogással, hogy azt hitte,

most ő is kénytelen füttyenteni meg dalolni, és egyszeriben megértette, hogy miért csapnak

olyan kedves zajt a verebek, a vörösbegyek meg a pacsirták. Körülfutott a bokrokon, végig az

ösvényeken, neki a titkoskertnek.

- De megváltozott minden! - gondolta magában. - A gyep kizöldült, a fák bimbóznak, bújik a

sarj kifelé mindenütt, mutatkoznak az apró hajtások és a levelecskék. Dickon biztosan eljön

délután!

A meleg eső csodákat művelt azon a hosszú virágágyon, amely az alacsonyabb fal mellett

húzódott végig. A kis gyökerekről apró hajtások hajladoztak kifelé, a jácintok hagymáiból

piros és sárga fejecskék bújtak elő, bimbózás és sarjadzás tünetei mutatkoztak mindenfelé.

Mistress Marynek hat hónappal ezelőtt még sejtelme sem volt arról, hogy kél új életre egy

egész világ, most pedig teljes mértékben gyönyörködhetett benne.

Amikor a falnak ahoz a részéhez ért, ahol a borostyánfüggöny mögött a titkoskert ajtaja

rejtőzködött, valami különös hangot hallott, amely szinte megdöbbentette. Egy holló káro-

gását hallotta, - s valóban a falon egy kékesfekete tollazatú holló guggolt, aki, amikor Mary

fölnézett rá, nagyon bölcs tekintettel nézett rá vissza a magasból. A lány még sohasem látott

hollót ilyen közelről s egy kissé nyugtalanította is, de a madár a következő pillanatban

szétterjesztette szárnyait és elröpült. Mary abban reménykedett, hogy a madár nem röpült be a

titkoskertbe s amikor benyitott, ott látta mégis nagy csodálkozására egy almafának aláhajló

ágán ülve, alatta pedig valami hosszúfarkú, vörös kis állat guggolt és mind a ketten látható ér-

deklődéssel néztek egy guggolva dolgozó alakot, akinek vörösrozsdaszínű fejéről megismerte,

hogy Dickon.

Mary a pázsiton keresztül röpült hozzá.

- Ó! Dickon! Dickon! - kiáltott feléje. - Hogy tudott eljönni olyan korán! Hisz a nap is csak

most kelt föl!

Dickon nevetve állt föl, borzasan és jól nekimelegedve; a szeme úgy kéklett, mint egy-egy

darabka kék ég.

- Eh! - mondotta, - én még hamarább fölkeltem ám! Hogy is maradhattam volna az ágyban!

Amikor egyetlen csodás tündérmese az egész világ. Minden dolgozik, zümmög, kapirgál,

csiripel, fészket rak, édes szagokat terjeszt, - akkor az ember maradjon hanyattfekve! Amikor

a nap fölbukkant, a Csenderes szinte kurjongatott az örömtű’ s én már künn voltam a réten és

futottam, mint a bolond, folyton kiabálva és dalolva. Jöttem egyenest ide. Nem is tudtam

volna elmaradni. Amikor itt fekszik a kert és miránk vár.

Mary a halántékára tapasztotta a kezét, mert hisz ő is futva jött a kertbe.

- Ó, Dickon! Dickon! - mondotta. - Olyan boldog vagyok, alig tudok lélekzeni.

Amikor a kis bolyhosfarkú állat látta, hogy Dickon valami idegennel beszél, fölállt helyéről és

odatelepedett melléje; a mogorva fekete holló pedig leröppent a fáról és elhelyezkedett

Dickon vállán.

83

- Ez az a kis rókakölyök, - mondotta és megborzolgatta a kis vörös állat fejét. - A neve

Captain. Ez meg Soot. Soot velem együtt röpült végig a Csenderesen, Captain meg úgy futott

mellettem, mintha a kutya kergette volna. De mind a kettő úgy örült, mint én la!

De egyik állat sem látszott félni Marytől. Amikor pedig Dickon elkezdett járni a kertben,

Captain lassan kocogott mellette, Soot pedig nyugodtan ott maradt a vállán.

- Ide nézzen! - mondotta Dickon. - Nézze, hogy kivirított ez itt, meg ez, meg ez! Hát még ez!

Dickon letérdelt a virágágy mellé, Mary is odalépett és megbámulták a nárcisz fiatal, bíbor-

piros, narancssárga és aranyszínű hajtásait. Mary egészen közel hajolt hozzájuk és egyiket a

másik után megcsókolta.

- Igy nem is lehet embert megcsókolni, - mondotta, amint fölemelkedett. - Olyan egészen más

a virág!

Dickon kissé zavartan nézett rá, de mosolygott.

- Eh! - mondotta, - én nagyon sokszor ugyanígy csókolom meg anyát, amikor hazamék a

Csenderesről és ű ott áll az ajtóban, rásüt a nap és olyan kedvesen, vidáman néz rám.

Össze-vissza futkostak a kert egyik részéből a másikba és annyi csodát láttak, hogy gyakran

kellett arra is gondolniok, hogy túlságos hangosan beszélgettek. Dickon olyan rózsafákon

kiütköző zöld levélhajtásokat mutogatott Marynek, amelyekről azt hitték, hogy rég élettele-

nek. A talajon is tizezernyi új zöld piciny sarjadékra figyelmeztette. Kiváncsi fiatal orrukkal

egész közel hajoltak a röghöz, amelyből csakúgy áramlott a tavasz meleg lehellete; s addig

ástak, kapirgáltak és nevettek együtt, míg Mary haja ép olyan kócos lett, mint a Dickoné és

arca is majdnem épannyira pipacspiros.

Úgy látszott, hogy ezen a reggelen együtt van a kertben a világ minden elképzelhető csodája

és ezek közepette olyan gyönyörűség töltötte el őket, mint még soha, mert soha még ennyi

csodát egyszerre nem láttak. Hirtelen valami vörösmellű madár röppent keresztül a falon,

nekivágva egy sűrűen benőtt szögletnek, szájában valami hosszan lecsüngő szálat hordva.

Dickon egyszerre némán megállt s megérintette Maryt, mire mindketten olyan csöndesekké

váltak, mintha templomban állanának mélységes áhitattal.

- Meg se moccanjunk, - mondotta a fiú. Még a lélekzetünket se lehessen hallani. Amikor

nemrég láttam asszonyra vadászni, tudtam, hogy fészket akar rakni. A Ben Weatherstaff

vörösbegye. Most rak fészket. Itt marad köztünk, ha el nem riasztjuk.

Lassan lekuporodtak a fűbe és ott maradtak mozdulatlanul.

- Úgy tegyünk, mintha nem is vóna itt, - mondotta Dickon. - Mingyárt vége vón’ a barát-

ságnak, ha észrevenné, hogy odanézünk. Majd megváltozik, ha elkészült a fészekkel. Most be

akarja rendezni a házát. Most félénkebb, mint máskor, és minden csekélységért megharagszik.

Nincs is ideje, hogy beszélgessen vagy látogatóba járjon. Olyan csöndben kell lennünk,

mintha mi is fű, meg fa, meg csupa bokor vónánk. Aztán, ha egész csöndben maradunk, majd

én csiripelek neki és ő meg fogja érteni, hogy mi nem akarjuk zavarni.

Mistress Mary egyáltalán nem volt bizonyos abban, hogy vajjon képes lesz-e annyira fűhöz,

fához, bokorhoz hasonlóvá válni, mint Dickon. De Dickon ezt a furcsa kívánságát olyan

egyszerűen mondta el, mintha teljesítése a világ legkönnyebb feladata volna, és Mary néhány

pillanatig nagyon gondosan figyelt rá, mintha azt várná, hogy nemsokára teljesen elzöldül és

zöld levelek és ágak fognak kinőni a derekából. Dickon bámulatraméltó csöndességben

csücsült a helyén s amikor beszélt, azt olyan puhán, fuvallatszerűen tette, hogy talán meg sem

lehetett hallani, de azért Mary mégis meghallotta.

84

- A tavasszal együtt jár a fészekrakás, igen, velejár, - magyarázta a fiú. - Mondhatom, hogy az

így volt mindig, amióta csak a világ áll. Azt űk már akkor, amikor a világ kezdődött, így

gondolták ki, így is csinálják mindig, és az ember legokosabban teszi, ha bele nem szól. Az

ember, ha ijenkor túlságosan kíváncsi, sokkal könnyebben elveszítheti madárbarátját, mint

bármilyen más időben.

- De ha vörösbegyről beszélünk, mindig kénytelen vagyok odanézni, - mondotta Mary olyan

puhán, amennyire csak lehetséges volt. - Beszéljünk valami másról, úgyis szeretnék önnek

valamit elmondani.

- Ű jobb is szereti, ha valaki másról beszélnénk, - mondotta Dickon. - Hát mit akar elmon-

dani?

- Hát... hallott-e már valami Colin nevű fiúról? - suttogta Mary.

Dickon hirtelen feléje fordult.

- Hát maga? - kérdezte.

- Beszéltem is vele. A héten mindennap együtt voltunk. Ő kívánta, hogy legyek vele. Azt

mondja, hogy ha nála vagyok, elfelejtkezik a betegségről meg a halálról, - felelte Mary.

Dickon arcát olyan mértékben öntötte el a megkönnyebbülés, amilyenben eltűnt róla előbb

támadt megrőkönyödése.

- Ennek örülök, - mondotta. - Igazán örülök. Mingyá’ jobban is vagyok tűle. Nekem úgy sem

lett vón’ szabad róla beszélnem, és titkot őrizni nem szeretek.

- A kert titkát sem őrzi meg? - kérdezte Mary.

- Nem beszélek most róla soha, - felelte Dickon. - De anyának mondtam annyit: »Anyám, van

egy titkom. Nem rosszaság-titok, tudhassa. Olyanféleképpen nem rossz, mint el nem árulni

egy madárfészket.« Ezért maga nem haragszik, úgy-e?

Mary mindig örömest hallott valamit »anyáról«.

- Hát ő mit mondott hozzá? - kérdezte és egyáltalán nem félt attól, amit majd hallani fog.

Dickon boldogan mosolygott.

- Amit mondott, egészen rávall, elnevette magát, megbúbolta a fejemet és aszongya: »Eh,

kölyök, csak tartsa meg magának a titkát; ismerem már azokat a titkokat tizenkét esztendő

óta.«

- Honnan tudja, hogy Colin milyen? - kérdezte Mary.

- Azt mindenki tudhassa, hogy Craven úrfi ojan kis nyomorék gyerek; meg azt is, hogy

Craven úrfi nem szereti, ha erről beszél valaki. A népség sajnálja Craven úrfit, mert Mrs.

Craven ojan szép fiatal dáma vót és az urával ojan nagyon szerették egymást. Mrs. Medlock,

valamikor csak Thwaite-be megy, mindig megáll minálunk beszélgetni anyával, előttünk

gyerekek előtt is, mert tuggya, hogy nekünk nem jár a szánk. Hát maga hogy talált rá? Márta

nagy kínban volt legutóbb, amikor hazagyütt. Aszondta, hogy maga hallotta sírni a fiút és

ojanokat kérdezett tőle, hogy nem tudta már mit felejjen.

Mary aztán elmondta, hogy akkor éjjel milyen zivatar volt és hogy a szélvihartól fölébredt és

mert nem tudott elaludni, meghallotta a sírást és egy szál gyertyával elindult a folyosókon,

hogy megkeresse, ki sír, addig-addig kereste, amig rátalált arra az ajtóra, amelyen a világos-

ság kiszűrődött és belépett abba a szobába, amelyben a négyoszlopos mennyezetes ágy áll.

Amikor leírta a fiú keskeny, elefántcsontszínű arcát és sajátságos tekintetű, hosszú fekete

pillás szemét, Dickon csóválta a fejét.

85

- Olyan szeme lehet, mint az anyjáé volt, csakhogy azé mindig nevetett, aszondják. Azt is

mondják, hogy Mr. Craven azért nem bír a fiára nézni, amikor ébren van, mert a szeme

annyira hasonlít az anyjáéhoz és amellett olyan szörnyen szomorú a maga nyomorúságába!

- Mit gondol? Szeretné az apja, hogy meghaljon? - suttogta Mary.

- Azt tán nem, de jobb szeretné, ha nem vóna a világon. Anya aszongya, hogy ennél keser-

vesebb gyerek nincs tán az egész világon. Azért van, hogy nem is nagyon bánnák, ha nem

maradna életben. Mr. Craven megvásárolna számára mindent a világon, amit pízér csak kapni

lehet, de legjobb szeretné ha elfelejtené, hogy egyáltalán a világon van. De leginkább attól

rémüldözik, hogy egy napon felfedezi rajta a saját maga púpját.

- Ettől Colin maga is annyira fél, hogy nem akar felülni, - mondotta Mary. - Azt mondja, hogy

amint észreveszi, hogy kezd kinőni a háta, abba menten biztosan belebolondul és akkor

halálra sírja magát.

- Eh! - kiáltott föl Dickon, - hát ne feküggyön mindig hanyatt és ne gondújjon ilyeneket! Attú’

semmiféle gyerek meg nem gyógyuhat, ha fojton ilyeneken jár az esze.

A kis róka közvetlenül ott hasalt Dickon mellett, néha rá is nézett, mintha arra akarta volna

kérni, hogy veregesse meg kissé a hátát; Dickon le is hajolt hozzá, lágyan megsímogatta a

nyakát és nagyon gondolkozott hozzá. Egyszerre csak fölkapta a fejét és körülnézett a

kertben.

- Amikor először gyüttünk ide be, - mondotta - szürke volt itt a mindenség. Hát nézzen széjjel

most és mongya meg, lát-é valami változást?

Mary szertebámult és még a lélegzetét is visszatartotta.

- Jé! - kiáltott föl. - A szürke fal egészen más! Olyan, mintha zöld köd feküdt volna rá. Mintha

zöld fátyollal takarták volna be.

- Hát bizony, - mondotta Dickon. - És ez folyton ződebb meg még ződebb lesz lassankint.

Nem tanája ki, hogy mit gondúlok?

- Azt hiszem, hogy valami jó lehet, - felelte Mary kíváncsian. - Bizonyosan olyas valami, ami

Colinnak lesz jó.

- Azt gondútam, hogyha ő is itt vóna s nem gondúna arra, hogy mikor görbű’ meg a háta; ő is

arra gondúna, hogy bimbózik-e má’ a rózsafa, aztán attú’ egészséges lenne, - magyarázta

Dickon. - Biztos, hogyha velünk vóna, jókedvű lenne és egész szépen megűne a fa alatt az ő

kis kocsijába!

- Ezt én is így gondolom. Amikor beszélgettem vele, folyton ez járt az én fejemben is, -

mondotta Mary. - Csak azon töprengtem, mikép lehetne őt idehozni titokban, hogy meg ne

lássa senki, de meg, hogy ő se árulja el a titkunkat senkinek. Azt gondoltam, hogy maga el

bírná tolni a kocsiját idáig. Az orvos azt mondta, hogy a friss levegő jót tenne neki és ha azt

parancsolná, hogy mi hozzuk le, nem merne vele ellenkezni senki se. Az idegenek miatt nem

akar a szobájából kijönni, de velünk talán szívesen jönne. Azt is megparancsolhatná, hogy

erre ne járjon semmi kertész és így a titkunkat nem tudná meg senki.

Dickon ugyancsak keményen gondolkozott, mialatt Captain hátát vakargatta.

- Biztos, hogy jó vóna neki, - mondotta. - Itt aztán nem gondúhatna arra, hogy jobb lett vón’,

ha meg sem születik. Most két gyerek lesi itt, hogy fejlődik a kert és ű vón’ a harmadik.

Akkor két fiú meg egy kis jány lesné a tavaszt. Jótállok érte, hogy ez hamarább meggyógyí-

taná, mint a patika.

86

- Olyan sokat volt a szobában és feküdt folyton hanyatt, hogy egészen belezavarodott, - mon-

dotta Mary. Sok mindent összeolvasott a könyvekből, de egyebet aztán nem is tud semmit.

Azt mondja, hogy ő olyan beteg, hogy elfelejti amit tanult; utál kimenni a szobából és

haragszik a kertre is, a kertészekre is. De ha erről a kertről mesélek neki, ezt szereti, mert ez

titkos. Sokat még nem mertem elmondani, de azt mondta, hogy nagyon szeretné látni.

- Valahogy majd elhozzuk, egészen biztosan! - mondotta Dickon. - A kocsit én eltolom idáig.

Vette észre, hogy a vörösbegy meg a párja mennyit dolgoztak, amióta itt ülünk? Nézze csak,

hogy keres helyet a fészeknek, meg annak a sok szálnak, amit eddig egybegyüjtöttek.

S erre olyan puhán füttyentett, ahogy szokott, mire a vörösbegy kíváncsian rátekintett, csőré-

ben tartva egy hosszú szál szénát. Dickon aztán úgy beszélt hozzá, mint Ben Weatherstaff, de

mégis inkább jóindulatú tanácsadás hangján.

- Csak rakógy oda, ahova akarsz, jó lesz ott! Hiszen már akkor is tudtá’ te fészket rakni, hé,

mikor még ki se bújtá’ a tojásbú’! Hát csak fogj hozzá bátran, öreg! Ne vesztegesd az időt

soká!

- Jaj be szeretem hallani, hogy beszél a madárral! - mondotta Mary boldogan mosolyogva. -

Ben Weatherstaff mindig szidja a szegénykét, meg kicsúfolja, arra aztán ugrál és amikor

ránéz, úgy tesz, mintha értené, de azért úgy látom, őt is szereti. Ben Weatherstaff azt mondja,

hogy ez a vörösbegy olyan hiú, hogy ha ő nem figyelne rá, talán meg is dobálná kaviccsal.

Dickon nevetett és folytatta a kioktatást.

- Tudhatod, lelkem, - mondotta a vörösbegynek - hogy mi nem bántunk. Hiszen mi is afféle

vadállatok vagyunk, mint te. Mi is fészket rakunk, mint te. De aztán ne fecsegd ki a mi

dolgunkat senkinek, hallod!

S ámbár a vörösbegy nem felelt, mert szénaszálat tartott a csőrében, Mary meg volt győződve

róla, hogy amint sötét szemével rájuk nézett s aztán a szénaszállal elröpült a kert sűrűbb sarka

felé, megfogadta magában, hogy a gyerekek titkát a világon senkinek elmondani nem fogja.

87

TIZENHATODIK FEJEZET.

„Nem megyek!” - mondotta Mary.

Egész délelőtt annyi dolgozni valót találtak, hogy Mary a villásreggelihez csak jól elkésve

jutott s úgy sietett vissza a kertbe, hogy Colinról teljesen megfeledkezett. De az utolsó

pillanatban mégis eszébe jutott.

- Mondja meg Colinnak, hogy még nem mehetek be hozzá, - kérte Mártát - mert nagyon sok

dolgom van a kertben.

Márta erre fölöttébb ijedt képet vágott.

- Eh, Miss Mary - mondotta - nagyon dühös lesz, ha ezt megmondom neki.

De Mary egyáltalán nem félt úgy tőle, mint a többiek és nem is volt olyan önfeláldozó

természet.

- De nem mehetek, - felelte. - Dickon vár rám, - és ezzel el is futott.

A délutánt még vidámabban és dolgosabban töltötték el, mint a délelőtti órákat. Kiirtottak a

kertből majdnem minden gyomot és a legtöbb rózsát és fát körültisztították, vagy körülásták.

Dickon hozott magának egy külön ásót és megtanította Maryt minden kerti szerszámának a

használatára, úgyhogy lassankint egészen biztosan tudták, hogyha a titkoskert nem is lesz

olyan, mint a »kertész kertje«, de rendezett vadonnak, amelyben gyönyörű fák és virágok

teremnek, egészen bizonyosan beválik, még mielőtt a tavasz elmúlik.

- Lesz itt alma meg cseresnyevirág özönével, - mondotta Dickon teljes erővel dolgozva. - A

fal mellett virágzani fog az őszi barack meg a szilva, még a gyep is teli van virággal.

A kis róka meg a holló ép olyan vidáman és fürgén viselkedett, mint ők, a vörösbegy meg a

párja pedig hol kiröpültek a kertből, hol visszaszálltak. A holló néha megrebbentette a

szárnyát és elröpült a park valamelyik fájának a tetejére. De valahányszor visszatért, mindig

odament Dickon mellé és vele együtt lépegetve, károgott néhányat, mintha valaminő kalandját

mondaná el és Dickon épúgy beszélt aztán hozzá, mint a vörösbegyhez. Egyízben, amikor

Dickon annyira elmerült a dolgába, hogy nem felelt neki azonnal, Soot fölrepült a vállára és

csőrével gyöngéden megbökte a fülét. Amikor Mary kissé meg akart pihenni, Dickon leült

vele egy fa alá, aztán kivette sípját és olyan lágyan füttyengetett rajta, hogy csakhamar két

mókus kúszott le valamelyik fáról és miután elhelyezkedett a kert falán, hallgatózott.

- Mennyivel erősebb maga most, mint amilyen azelőtt vót, - mondotta Dickon, miközben

figyelte, hogy milyen fürgén jár Mary kezében az ásó. - De már a képe is egészen más ám.

Mary szinte tüzelt a munkától és a jókedvtől.

- Hízok, napra-napra kövérebb vagyok, - mondotta dicsekedve. - Mrs. Medlock megigérte,

hogy bővebb ruhát szabat rám. Márta azt mondja, hogy a hajam is vastagabb lett; már nem

olyan vékony és kócos.

A nap már lemenőben volt és mély aranyszín sugárözönét egészen ferdén lövelte a fák alá,

amikor elváltak.

- Holnap nagyon szép időnk lesz, - mondotta Dickon. - Itt leszek a dologná’ már hajnalba’.

- Én is, - felelte Mary.

88

S olyan gyorsan futott vissza a házba, ahogy a lába csak bírta. Nagyon vágyott már mesélni

Colinnak Dickon rókájáról meg hollójáról, és arról, hogy a tavaszi idő mit művelt. Biztosan

tudta, hogy Colin örömest fogja hallgatni. Ezért aztán kelletlen meglepetés gyanánt hatott rá,

hogy amikor szobájába nyitott, azt kellett látnia, hogy Márta fölöttébb fájdalmas arckifeje-

zéssel várja.

- Mi baj? - kérdezte Mary. - Mit üzent Colin, amikor elmondta neki, hogy nem mehetek be

hozzá?

- Eh! - felelt Márta, - bár inkább bement volna hozzá. Majd megkapta megint azt a borzasztó

rohamot. Keservesen kellett dógozni, csakhogy lecsillapítsuk. Fojton az órát nézte.

Mary összeszorította az ajkát. Nem volt hajlandó Colin iránt olyan engedelmességet mutatni,

mint a ház többi népe és nem látta jogosultnak, hogy egy gyerek rosszkedvűsége miatt le

kelljen mondania legnagyobb élvezetéről. Azt nem is sejtette, hogy vannak beteg és ideges

emberek is a világon, akik nem tudnak magukon annyira uralkodni, hogy maguk viseletével

és hangulatukkal ne tegyenek másokat is beteggé és idegessé. Amikor neki Indiában

megfájdult a feje, megtett minden lehetőt arra, hogy mindenki másnak is fájjon a feje, vagy

legalább is valami hasonló baja legyen. S akkor meg volt győződve, hogy azért egészen

helyesen járt el; most pedig arról volt meggyőződve, hogy Colin magaviselete teljességgel

helytelen.

Amikor Mary bement Colinhoz, ágyban találta. Hanyattfeküdt s amikor a leány belépett,

feléje sem fordult. Ez kezdetnek elég rosszul festett s Mary merev tartással közeledett az

ágyhoz.

- Miért nem kelt föl? - kérdezte tőle.

- Fölkeltem reggel, mert azt hittem, hogy bejön hozzám, - felelte a fiú és még mindig nem

tekintett rá. - De délután ismét visszafeküdtem az ágyba. Fájt a hátam, a fejem is fájt és

nagyon fáradt voltam. Miért nem jött be?

- Dickonnal együtt dolgoztam a kertben, - mondotta Mary.

Colin mogorva arccal, de mégis méltóztatott Maryre tekinteni.

- Meg fogom tiltani, hogy az a fiú idejöjjön, ha ön elmegy vele, ahelyett, hogy bejöjjön

hozzám beszélgetni, - mondotta.

Maryt egyszerre valami mélységes harag fogta el. Tudott ő úgyis dühbe jönni, hogy alig

lehetett rajta észrevenni. Csak sanyarú lett az arckifejezése, makacsul nézett és aztán nem

törődött semmivel a világon.

- Ha ön kikergetteti Dickont, soha ebbe a szobába be nem teszem többé a lábamat, - felelte

csendesen.

- Majd eljön, ha én megparancsolom! - mondotta Colin.

- Szó sincs róla! - felelte Mary.

- Majd én megmutatom! Ide fogom hurcoltatni!

- Csak rajta, tisztelt rája úr! - mondta gőgösen Mary. - Hát hurcoljanak ide, de arra nem

kényszeríthet senki, hogy ha itt vagyok is, szóba álljak önnel. Le fogok ülni, összeszorítom a

fogamat és ki nem csikarnak belőlem egyetlen hangot sem. Azt előre megmondhatom. Mindig

le fogok nézni a padlóra.

89

Olyan kedves volt ez a két gyerek, amint így ráripakodott egymásra! Ha kis uccai csavargók

lettek volna, már rég egymás hajának esnek és marakodnak. De így is majdnem egészen ott

tartottak már.

- Ön egy igazi önző! - kiáltott rá Colin.

- Hát ön micsoda? - felelte Mary. - Ilyet mindig csak az önző emberek mondanak. Mindenki

önző nekik, ha meg nem teszi, amit kívánnak. Ön sokkal önzőbb mint én. Ön a legönzőbb

gyerek a világon.

- Nem is igaz! - vágott közbe Colin. - Olyan önző biztosan nem vagyok, mint az ön szépséges

Dickonja! Elviszi magával játszani egész napra a sárba, pedig tudhatná, hogy akkor én itt

maradok egymagam. Ő az önző, nahát, tudja?

Mary szeme szikrázott.

- Ő a legkedvesebb fiú a világon, tudja? Dickon olyan, mint valami angyal!

Lehet, hogy ez kissé buta mondás volt, de mit bánta azt most Mary?

- Szép kis angyal! - mondotta Colin ingerülten. - Közönséges zsellérházi, csenderesi paraszt!

- Különb, mint egy közönséges rája! - vágott vissza Mary. - Ezerszer különb!

Minthogy kettejük közül a leány volt az erősebbik, ő volt előbb hajlandó a kibékülésre is. Az

bizonyos, hogy Mary még soha életében nem veszekedett magához rangban hasonlóval, de

úgy érezte, anélkül, hogy tudta volna, hogy egy kis ellenszegülés csak javára lesz Colinnak.

Colin elfordította fejét a párnán és egy csepp könny gördült végig az arcán. Kezdett a fiú

nagyon szomorú lenni és nagyon sajnálta már önmagát. - Ó, mást nem is sajnált.

- Én nem vagyok olyan önző, mint ön, mert én mindig beteg vagyok és egészen biztos, hogy a

hátamon már nő a púp, - mondotta. - Azonfelül meg is fogok halni.

- Szó sincs róla! - ellenkezett Mary haragosan.

Colin tágrameresztett szemmel, méltatlankodva nézett rá. Ő még ilyent nem hallott soha.

Rendkívül dühös lett, de egy kissé örült is az ellentmondásnak, ha ugyan ez a két érzelem

megférhet valahogy egymás mellett.

- Szó sincs róla? - kiáltott föl. - De van! Igen is, hogy meghalok! Mindenki azt mondja!

- Én nem hiszem! - mondotta Mary csökönyösen. - Ezt ön csak azért mondja, hogy az

emberek megsajnálják. Sőt azt hiszem, hogy henceg vele. Én nem is hiszem! Ha ön jó fiú

volna, akkor talán igaz volna, de ön utálatos egy fiú!

Colin, noha úgy fájt a háta, egyszerre fölült az ágyában.

- Menjen ki innen! - üvöltötte feléje és fölkapva párnáját, feléje hajította. - Annyi ereje sem

volt, hogy a párna elérje a leánykát, leesett elibe a padlóra, de Mary arca azért olyan torz lett

tőle, akár egy diótörő.

- Már megyek is! - mondotta. - S nem jövök ide vissza soha többé!

S ment az ajtó felé, de amikor a küszöbig ért, visszafordult és így szólt:

- Pedig sok érdekes dolgot akartam önnek elmondani. Dickon hozott magával egy kis rókát

meg egy hollót, azokról beszéltem volna. De most nem mondok egy szót sem!

Ezzel kiment s amint betette maga mögött az ajtót, ott látta az ápolónőt, mintha hallgatózott

volna, de egész bizonyos, hogy jóízűen nevetett. Erős, ügyes asszonynak látszott, aki való-

színüleg egyáltalán nem volt kiképezett ápolónő, mert a betegektől irtózott és minden ürügyet

90

fölhasznált arra, hogy magát Mártával, vagy bárki mással helyettesíthesse. Mary sohasem

szerette az ápolónőt s most megállt előtte és merően nézte, hogy miért vihog úgy a markába.

- Hát ön mit nevet? - kérdezte tőle.

- Azt nevetem, hogy milyen furcsa két ilyen veszekedő gyerek! Nagyszerű jelenet volt, amint

azzal a betegesen elrontott gyerekkel egy másik szállt szembe, aki éppen úgy el van kényez-

tetve, mint ő maga.

Az ápolónő megint belekacagott zsebkendőjébe és így folytatta:

- Ha lenne neki egy olyan harapós természetű testvére, akivel jól kiveszekedhetné magát,

talán meg is gyógyulna tőle.

- Meg kell neki halni?

- Én nem tudom, de nem is bánnám, - mondotta az ápolónő. - A hisztéria meg a méreg rontja

meg az életét.

- Mi az a hisztéria? - kérdezte Mary.

- Majd megtudja, ha kisír magának egy rohamot; annyi bizonyos, hogy ön adott neki eleget

ahoz, hogy hisztérikus rohamot kapjon tőle és én annak nagyon örülök.

Mary visszament szobájába és egészen másképpen érezte magát, mint akkor, amikor a kertből

bejött. Haragudott és rosszkedvű volt, de Colint egyáltalán nem sajnálta. Azt tervezgette,

hogy elmond neki sok mindent s így lassanként előkészíti és próbára is teszi, hogy vajjon a

nagy titkot rá lehet-e bízni. Már kezdett megbarátkozni azzal a gondolattal, hogy beavatja a

titokba, de azóta véleményét megváltoztatta. Többé nem mond el neki semmit, most már ott

maradhat a szobájában, nem fog kijutni a friss levegőre soha és meg is halhat, ha ép akar!

Annyira el volt keseredve és úgy megkeményedett a szíve, hogy még Dickonról is megfeled-

kezett, meg arról a zöld fátyolról is, amely ráborult a kertfalra, meg arról a meleg szellőről is,

amely a Csenderesről áramlott elő.

Márta várt rá a szobában; arcáról a harag és a kelletlenség egyszerre eltünt és merő kíván-

csiság lett, amint meglátta, hogy az asztal közepén egy kinyitott faládikó áll, teli takaros

csomagokkal.

- Ezt Mr. Craven küldte önnek, - mondotta Márta. - Úgy látszik van benne néhány képes-

könyv.

Marynek eszébe jutott, mit kért tőle, amikor nála volt. »Mit küldjek, babát, játékot, könyvet?«

Fölnyitotta a csomagot, miközben azon töprengett, vajjon küldött-e csakugyan babát s ha

küldött, miképpen is fog vele játszani? De babára nem akadt. De talált a ládában több olyan-

féle szép könyvet, amilyent Dickonnál látott s kettő közülök kertészkönyv volt, teli képekkel.

Azonfelül két-három játékszer is volt a csomagok között, továbbá egy pompás arany névbetűs

írókészlet, mely egy aranytollat és tintatartót foglalt magában.

S minden ajándéktárgy annyira szép, hogy a bosszankodás mind kipárolgott a fejéből.

- Irott bötűt jobban tudok írni, mint nyomtatottat, - mondotta - de ezzel a tollal legelőször is

megírom egy levélben Mr. Cravennak, hogy mennyire hálás vagyok iránta.

Ha most jó barátságban volna Colinnal, rögtön futna hozzá és megmutatná, milyen szép

ajándékot kapott, megnéznék együtt a képeskönyveket, olvasnának valamit a kertekről, meg-

próbálnák a játékokat, neki is volna benne öröme és eszébe sem jutna a meghalásra gondolni,

meg arra, hogy nő-e már a púp a hátán? De hát úgy viselkedett az imént, hogy ő azt nem tudja

elviselni. Ő maga is megijedt, mert Colin is olyan ijedten adott elő mindent. Mindig azt

mondja, hogyha csak egy kis pontocskát vesz észre a hátán, mingyárt tudja, hogy a púp kezd

91

kinőni rajta. Hallotta egyszer, amint erről suttogva beszélgettek egymással Mrs. Medlock és

az ápolónő s attól fogva annyit gondolt rá, hogy rögeszméjévé vált. Mrs. Medlock azt mondta,

hogy atyja púpja is gyermekkorában kezdett kinőni. Colin nem is beszélt arról senki mással,

csak Maryvel, elmondotta, hogy a »rohamok« nagyrészt akkor jöttek rá, amikor hisztériás

félelem fogta el esetleges púpossága miatt. Mary akkor, amikor ezt hallotta, nagyon megsaj-

nálta Colint.

- Biztosan olyankor szokott ezzel a rögeszmével foglalkozni, - gondolta magában Mary -

amikor megharagszik valamiért, vagy nagyon ki van merülve. Ma pedig nagyon mérges volt.

Meglehet, - nagyon könnyen meglehet, hogy ma egész délután is ezen töprengett.

Csöndesen megállt, lenézett a padlóra és gondolkozott.

- Azt mondtam, hogy soha többé be nem megyek hozzá, - s hosszas töprenkedés után így

folytatta: - de azért talán, igazán csak talán mégis elmegyek hozzá, meglátogatom, - ha

kívánja, - esetleg már holnap reggel. Esetleg megint hozzám akarja vágni a párnát, de azért, -

azt hiszem, - mégis bemegyek hozzá.

92

TIZENHETEDIK FEJEZET.

A roham.

Mary, minthogy aznap nagyon korán kelt föl és sokat dolgozott a kertben, fáradt és álmos

volt, úgyhogy mihelyt Márta bevitte vacsoráját és megette, örült, hogy lefekhetett. Amint fejét

lenyugtatta párnájára, így szólt magában:

- Még reggeli előtt lemegyek, dolgozom Dickonnal, aztán - úgy gondolom - mégis bemegyek

hozzá.

Éjféltájban úgy rémlett neki, hogy valami rettenetes sikoltozást hall... Egyszerre fölébredt és

gyorsan kiugrott az ágyból. Mi lehet? - mi lehet az a rémség? De már a következő pillanatban

tisztában volt vele, hogy mi lehet. Ajtók csapkodása, ide-oda futkosó léptek zaja hallatszott be

a folyosóról, valaki pedig egyre csak sírt és jajgatott félelmetesen, megszakítás nélkül.

- Ez Colin, - mondotta Mary. - Rájött a roham, amit az ápolónő hisztériának nevezett.

Szörnyűség!

S amikor hallotta azt a borzasztó sírást, teljesen megértette, hogy a személyzet annyira félt

ezektől a rohamoktól, hogy inkább teljesítette a beteg minden kívánságát, semhogy hallgatnia

kelljen. Befogta a fülét, de egészen beteg lett tőle, úgy reszketett.

- Nem tudom, mit tegyek... nem tudom, mit tegyek, - mondogatta ismételten. - Nem bírom

hallgatni.

Egy pillanatig arra is gondolt, hogy talán lecsillapíthatná, ha bemenne hozzá, de aztán eszébe

jutott, hogyan kergette ki Colin a szobájából s attól félt, hogyha ismét meglátja, még

rosszabbul lesz. De hiába fogta be a fülét mindkét tenyerével, folyton hallotta a sikoltozást. S

annyira izgatott lett, hogy egyszerre elfogta a düh s attól tartott, hogy megkapja a rohamot ő

maga is s aztán ő fogja épúgy rémítgetni Colint, mint ahogy most Colin ijeszti őt. Eddig még

a más ingerültségéről sejtelme sem volt, csak a saját magáéról; fölugrott és lábával dobban-

tott.

- El kellene már hallgattatni! Valaki rászólhatna, hogy hagyja már abba! Csak megverné

valaki! - kiáltott föl.

Ebben a pillanatban futólépések közeledtek a folyosón végig, ajtaja kinyilt és belépett az

ápolónő. Ezúttal egyáltalán nem volt nevető hangulatban. Sőt nagyon haloványnak látszott.

- Egészen hisztériássá sírta magát, - mondotta hadarva. - Még valami kárt tesz magában. Nem

bír vele senki. Jöjjön, legyen jó gyermek, próbálkozzék meg vele ön. Hisz önt szereti!

- Ma reggel kikergetett a szobájából! - felelte Mary, nagyot dobbantva lábával.

Úgy látszott, hogy ez a dobbantás megtetszett az ápolónőnek. Mert attól tartott, hogy a

jajgatás hallatára Mary is sírva fakad és fejét a takarója alá rejti.

- Ez jó, - mondotta. - Önben megvan a kellő erély. Menjen be hozzá és szidja össze. Olyant

mondjon neki, hogy el ne felejtse egyhamar. Jöjjön, gyermekem, siessen, ahogy csak tud.

Mary csak utólag jött rá, hogy ez az ötlet ép olyan fura volt, mint aminő keserves, - mert az

mégis csak nevetséges, hogy ez a sok felnőtt ember annyira megrémült, hogy őt, a kis leányt

hívták segítségül és legfőképpen azért, mert őt éppen olyan rossz gyereknek tartották, mint

magát Colint.

93

Végigrohant a folyosón s minél közelebbről hallotta a sikoltozást, haragja annál erősebben

lobogott. Már egészen gonosznak érezte magát, amikor a Colin ajtaján benyitott, - vagy

inkább fölrántotta az ajtót és egyenest odapattant a négyoszlopos ágy elé.

- Hallgasson! - rivalt rá. - Hallgasson! Utálatos kölyök! Mindenki utálja! Legjobb volna, ha

mindenki elmenekülne ebből a házból, ön meg sikoltozhatna itt magában addig, amíg bele

nem hal! És bele is fog halni rögtön és én kívánom is, hogy haljon meg!

Valami szende szép leány se nem gondolt, se nem mondott volna effélét, de az bizonyos,

hogy ez a kitörés a lehető legszerencsésebben hatott arra a hisztériás fiúra, akinek effélét

mondani, vagy egyáltalán ellentmondani eddig senki sem merészelt.

Akkor ép arccal feküdt a párnán, amelyet mind a két öklével püfölt, de amikor meghallotta

Mary éles, dühöskés hangját, valósággal visszapattant a párnáról és egyszerre feléje fordult.

Arca kifejezése szörnyű volt, piros és fehér egyszerre, duzzadt, ő maga lihegett, zokogott, de

azzal a nekivadult kis Mary nem törődött egy szemernyit sem.

- Ha még egyet sikolt, - mondotta - sikítok én is, pedig én még jobban tudok sikítani s akkor

ön fog én tőlem megrémülni!

Colin valóban abba is hagyta a sikoltozást és úgy bámult rá. A legközelebbi sikoly már

megakadt a torkában. A könny folyton patakzott a szeméből és arcát egészen elárasztotta.

- Én nem hallgatok! nem hallgatok! - mondotta zokogva. - Nem bírok hallgatni!

- Dehogy nem! - kiáltott rá Mary. - Bír, ha akar. Nincs is semmi baja, csak hisztériás és dühös,

- igenis, hisztériás - hisztériás! - hisztériás! - S ahányszor mondta, ugyanannyiszor dobbantott

is hozzá.

- Éreztem a púpot, éreztem, - mondotta Colin fuldokolva. - Tudtam, hogy kinő. Aztán púpos

leszek és meghalok, - és elkezdett reszketni, arcával ismét ráborult a párnára, remegett és sírt,

de nem sikoltott többé.

- Nem igaz! - mondotta Mary haragosan. - Ha érezte is, az csak olyan hisztériás púp lehetett.

A hisztériától támad a púposság. Nincs az ön borzalmas hátának semmi baja, csak az is

hisztériás! Forduljon meg és mutassa meg!

Marynek tetszett az a »hisztériás« szó és úgy vette észre, hogy hat is vele. Nagyon valószínű,

hogy Colinnak is feltünt, mert ő sem hallotta még soha.

- Ápolónő! - parancsolta Mary, - ide jöjjön és mutassa meg nekem a hátát ebben a pillanatban!

Az ápolónő, Mrs. Medlock és Márta összeverődve állottak az ajtóban és félig nyitott szájjal

bámészkodtak Maryre. Mind a hárman úgy lihegtek a rémülettől, mint azelőtt talán még soha.

Az ápolónő alig mert előrejönni néhány lépéssel. Colin folyton, mély lélegzetkapkodással

zokogott.

- De hát talán nem is engedi meg, - mondotta habozva, lassú hangon.

De Colin meghallotta és sírásának egy pillanatnyi szünete alatt így szólt:

- M-mutassa meg neki! Hadd l-l-lássa a saját szemével!

Nagyon szánalmas kis mezítelen hát volt az. Meg lehetett olvasni minden bordáját és

csigolya-csontjai is észrevehetően kidudorodtak, bár Mistress Marynek eszébe sem jutott a

bordákat megolvasni, amikor vad kis arcával eléggé komolyan föléje hajolt, hogy tüzete-

sebben megnézhesse. S olyan mogorva, öreges képet vágott hozzá, hogy az ápolónő kénytelen

volt arcát félrefordítani, nehogy önkénytelen vigyorgását észrevegye valaki. Egy percig nagy

csöndesség támadt a szobában, sőt még Colin is visszafojtott lélekzettel hallgatott, mialatt

94

Mary olyan lelkiismeretesen, akár a londoni híres orvos, vizsgálta Colin gerincét felülről

lefelé és alulról fölfelé.

- Nincs itt púp egy csöpp se! - mondotta végül. - Akkora púp sincs, mint egy gombostű,

kivéve, hogy a csigolyák csücske kiáll, meg is tapogathatja, mert a teste nagyon sovány.

Nekem is kiállt a csigolyám csücske, épúgy mint önnek, amíg kövérebb nem lettem és egy

kissé kiáll még most is. Nincs önnek annyi púpja sem, mint egy gombostű és ne is emlegesse

többé, mert én kinevetem!

Azt csak Colin maga tudta volna megmondani, hogy milyen hatást gyakorolt rá ez a néhány,

haragosan odavetett gyermekes szó. Ha lett volna valakije, akivel beszélgethetett volna az ő

titkolt rettegéseiről, sőt ha önmagának is föl merte volna vetni a nehéz kérdést s ha van gyer-

mektársasága s nem fekszik folyton egyedül ebben a nagy, rideg házban, szíva azt a fojtott

légkört, amelyben él, körülvéve tudatlan emberektől, akik ép annyira rettegnek tőle, mint

amilyen kevéssé törődnek vele, rájött volna talán arra, hogy betegségét és félelmét jórészt ön-

maga okozta magának. De hát itt feküdt nap-nap után elhagyatottan és nem gondolt egyébre,

mint önmagára, betegségére, fájdalmára, hosszú órákon, meg napokon, meg hónapokon, meg

éveken át. S íme most, amikor ez a kis kellemetlen, haragos leány nyakasan a szemébe vágta,

hogy egyáltalán nem olyan beteg, mint aminőnek magát gondolja, egyszerre azt érezte, hogy

Mary igazat mondhatott.

- Azt nem tudtam, - szólt az ápolónő - hogy púposnak képzeli magát. A háta gyönge, mert

sohasem akar felülni. Én megmondhattam volna már régen, hogy nincs a gerincén semmiféle

kinövés.

Colin nyelt egy nagyot és kissé feléje fordult.

- Igazán nincs? - kérdezte szenvedélyesen.

- Igazán, uram.

- Na látja! - mondotta Mary és ő is nyelt egy nagyot.

Colin ismét elfordult és mélyen fölsóhajtott, mire a zokogása is megszűnt, bár a könnye még

mindig pergett alá az arcán és megnedvesítette a vánkost. Ez a sírás azonban ezúttal annak

volt a jele, hogy a szíve nagyon megkönnyebbült. Egyszerre ismét megfordult és amint az

ápolónőre tekintett, egy csöpp rájaszerű sem volt a nézésében.

- Hát... azt gondolja, hogy... én még felnőhetek... lehet ember belőlem... s nem kell meghal-

nom? - kérdezte az ápolónőt.

Az ápolónő nem volt sem túlságosan okos, sem lágyszívű, de amit a híres londoni orvostól

hallott, azt el tudta mondani.

- Persze, hogy nem kell és ha engedelmeskedik, megfogadja a jó tanácsot, nem mérgeskedik

folyton és kijár a szabadba friss levegőt szívni, akkor egészen bizonyosan emberré cseperedik.

Colin rohama elmult, de a sok sírás elgyöngítette és ez a gyöngeség - úgy látszik - egészen

megszelídítette. Egy kissé félénken Mary felé nyujtotta kezét és a leány, ki ekkorra szintén

túlesett a maga idegrohamán, ugyancsak ellágyult és ő is kezet nyujtott a fiúnak, szinte mintha

kibékülésük egy pillanatnyi közös indulat hatása alatt támadott volna.

- Hát... hát kimegyek önnel, Mary, ha akarja, - mondotta - és nem gyűlölöm többé a szabad

levegőt, ha... - Ép idejében hallgatott el, mert eszébe jutott, amit megigért, már pedig azt

akarta éppen mondani: »ha van a titkoskertben elég szabad levegő.« - Nagyon szeretnék ki-

menni a szabadba, ha Dickon eljön és tolja a kocsikát. Úgy vágyom már látni Dickont, meg a

rókát, meg a hollót.

95

Az ápolónő rendbehozta a feldúlt ágyat és megrázta a párnákat. Aztán főzött egy csésze

húslevest s adott belőle Marynek is, aki a kiállott izgalmak után a forró, jó levestől valósággal

felüdült. Mrs. Medlock és Márta szó nélkül kisurrantak a szobából és miután most már

minden rendes és csöndes volt, az ápolónő is úgy pislogatott szét, mintha ő is nagyon örömest

ajánlotta volna már magát. Erős fiatal asszonyszemély létére nagyon nehezen mondott volna

le alvásáról és szinte tüntetőleg ásítozott Mary előtt, aki odatolta a nagy zsámolyt a négy-

oszlopos ágy mellé és Colin kezét fogta.

- Most már menjen ön is a szobájába és feküdjék le, - mondotta az ápolónő. - Ő is majd

elalszik lassanként s akkor én is lefekszem itt a másik szobában.

- Akarja, hogy elénekeljem azt a dalt, amit az ájától tanultam? - súgta Colinnak Mary.

- Nagyon szeretném, - felelte Colin. - Olyan kedves kis dal. Elalszom tőle egy perc alatt.

- Majd én elaltatom, - mondotta Mary az ásítozó ápolónőnek. - Ön már elmehet, ha akar.

- Jól van, - mondotta az ápolónő némi ellenvetés gyanánt - de ha egy félóra alatt el nem

aludna, hívjon be.

- Jó, jó, - felelte Mary.

Az ápolónő egy pillanat alatt eltűnt s amint kiment, Colin ismét megfogta Mary kezét.

- Majd elszóltam magam, - mondotta - de még idejében hallgattam el. Most már nem akarok

beszélni, aludni szeretnék. De azt mondta, hogy szép dolgot mondhatna el, ha akarna. Talán...

talán azt gondolta, hogy megtalálta a titkoskert bejáratát?

Mary rátekintett a fiú szegény fáradt kis arcára, megdagadt szemére és megesett rajta a szíve.

- Meg... megtaláltam, - felelte - azt hiszem, hogy megtaláltam. Ha most szépen elalszik, el-

mondok holnap mindent.

Colin keze megremegett.

- Ó, Mary! - sóhajtott föl. - Ó, Mary! Ha én oda bejuthatnék, talán életben maradnék,

felnőnék, ember lehetne belőlem! Nézze, ha olyan jó volna, hogy ahelyett, hogy elénekelné az

ája dalát, inkább elmondaná, mit látott, úgy, ahogy az első nap elmondta, milyennek képzelte,

- én attól olyan jól el tudnék aludni!

- No jó, - mondotta Mary. - Hunyja be a szemét.

Colin mozdulatlanul feküdt, Mary fogta a kezét és elkezdett beszélni lassan, nagyon puha

hangon.

- Azt hiszem, a kertet már nagyon rég teljesen magára hagyták és attól nagyon kedvesen

összevissza nőtt ott minden. Azt hiszem, hogy a sok rózsa elkezdett kúszni és mászni és

kapaszkodni és ellepte sok helyt a falakat, a földet, a faágakat, és olyanféleképpen terjedt el,

mint a szürke, ködös levegő. Sok elpusztult a rózsák közül, de sok meg életben maradt és ami-

kor megjön a nyár, egész függönyök meg vízesések támadnak ott is, valamennyi csupa-csupa

rózsa. Azt hiszem, hogy a kert földje teli van jácint, meg hóvirág, meg liliom, meg gyöngy-

virág, meg nőszirom-gyökérrel és valamennyi most furakodik fölfelé, ki a sötétségből. A

tavasz most már itt is van és... talán... talán...

Hangjának lágy dorombolásától a fiú lélekzete egyre szabályosabb és csöndesebb lett; Mary

folytatta:

- Talán kidugják fejüket a fű között... talán már látható is egy egész csomó piros nőszirom,

vagy aranyszínű Margitvirág. Meglehet, hogy a fákon és a bokrokon már mutatkozik a

tömérdek kis bimbó, kibomlik a tömérdek zöld levelecske... és talán... a szürke köd is meg-

96

változott s most már olyan, mint valami zöld fátyol, amely elterjed, beföd mindent... szét-

terpeszkedik az egész kerten. Aztán eljönnek a madarak és megnézik a kertet... ahol olyan

biztonságban és csöndességben lehetnek. És talán... talán... talán... - folytatta leheletnyi

lágysággal és csöndességgel - a vörösbegy is megtalálta párját... és most ép fészket rak.

És Colin elszunnyadt.

97

TIZENNYOLCADIK FEJEZET.

„Ne tőccsük az időt!”

Természetes, hogy Mary másnap nem ébredt föl nagyon korán. Sokáig aludt s amikor Márta

behozta a reggelit, elmondta, hogy Colin ugyan egészen nyugodt, de beteg, lázas, mint rende-

sen, ha előző estén sokat sírt. Mary lassan reggelizett, de figyelt minden szóra.

- Aszongya, - folytatta Márta - nagyon szeretné, ha maga szíveskedne űtet minél hamarabb

meglátogatni. Pedig jó leteremtette az este, - úgy-é? Ezt nem is merte volna megtenni véle

senki más emberfia. Eh! szegény gyerek! Amióta a csipája csak kinyilt, folyton csak kényez-

tették. Anya aszongya, hogy nincs rosszabb a gyerekre nézve, mintha mindent tehet, amit csak

akar, vagy semmit meg nem tehet, amit akar. Nem is tuggya, hogy mejik a rosszabb. De maga

is ojan vót ám, mint a mérges pujka! Colin aszondta, amikor bementem hozzá: »Kérem,

mongya meg Miss Marynek, legyen ojan jó, gyüjjön el hozzám egy kicsikét beszégetni. De

igazán gyüjjön!« Bemén hozzá, Miss?

- Előbb lefutok Dickonhoz, - mondotta Mary. - De nem... előbb mégis bemegyek Colinhoz és

elmondom neki, - már tudom is, hogy mit mondok, - tette hozzá egy hirtelen ötlettől

megkapva.

Kalap volt a fején, amikor Colin szobájába belépett és a fiú egy pillanatra lehangoltan

tekintett rá. Még feküdt, arca szánalmasan halvány, szeme körül mély, sötét karikák.

- Nagyon örülök, hogy bejött, - mondotta Colin. - Fáj a fejem és fáj az egész testem. Elmegy

valahová?

Mary odament hozzá és ágyához támaszkodott.

- Nem maradok sokáig, - felelte Mary. - Megyek Dickonhoz, de visszajövök. Colin, aztán

mondok valami biztosat a titkoskertről.

Colin arca fölragyogott s halvány pirosság öntötte el.

- Ó, biztosat! - kiáltott föl Colin. - Egész éjjel úgyis arról álmodtam. Még azt hallottam,

amikor a szürke falról beszélt, amely átváltozott zölddé és azt álmodtam, hogy olyan helyen

voltam, amely körül volt véve kicsiny bimbókkal és zöld levelecskékkel és mindenütt lógott a

sok apró fészek teli kedves, csöndes madárral. Addig itt maradok az ágyban és őrájuk fogok

gondolni, amíg ön visszajön.

Mary öt perc mulva már Dickon mellett volt a kertben. Dickon ezúttal is elhozta magával a

rókát meg a hollót, azonfelül két szelíd mókust is.

- Ma reggel pónin jöttem, - mondotta. - Jó kis lovacska az, az - Ugri! Ez a kettő meg zsebem-

ben jött velem. Az egyiket úgy hívják: Nut, a másikat meg úgy, hogy Shell.

Amint azt mondta, »Nut«, az egyik mókus kimászott a zsebéből, fölfutott a jobb vállára és ott

lecsücsült; s amikor azt mondta, »Shell«, a másik mókus a balvállán helyezkedett el.

Amikor aztán leültek a fűbe és Captain letelepedett eléjük, Nut és Shell is lehetőleg közel

férkőzött, hogy az orrukat hozzájuk érinthessék. Soot a legközelebbi faágra röppent, hogy

onnan figyelhesse őket, - Mary azt gondolta, hogy ennyi gyönyörűséget már alig lehet elbírni,

de amikor a történteket elmondta, Dickon furcsa arca megváltoztatta véleményét. Azt látta

rajta, hogy a fiút jobban meghatotta Colin szomorú helyzete, mint őt magát. Dickon előbb

feltekintett az égre, aztán körülnézett a kertben.

98

- Hát csak figyelje ezt a sok madarat, teli van velük a világ, mind egymásnak cirpel és

füttyenget. Nézze, hogy röpködnek, hívogatják egymást, hogyan fülelnek egymásra. Amint a

tavasz megjön, kedves egymáshoz minden, ami él és lélekzik. A levelek is olyan szépen

kanyarodnak kifelé és ez a fájin szag mindenütt, - és nagyokat szívott azzal az ő furcsa pisze

orrával. - S az a szegény fiú ott fekszik egyedül, elhagyva s addig gondolkozik, amíg csak

sírva nem fakad. Ej, nahát! És nahát! Hát hozzuk ide azt a gyereket, hadd halljon, hadd lásson,

hadd szagójjon egy kis finom illatot ű is, szíjja a friss levegőt és süssön a nap a lelke közepéig

És ne tőccsük az időt sokáig!

Dickon, amikor belemelegedett, mindig úgy beszélt, amint otthon megszokta, jó parasztosan,

de máskor vigyázott a szóra, meg a kiejtésére is, hogy Mary könnyebben megértse. De Mary

szerette a Dickon beszédmodorát, sőt igyekezett azt el is tanulni és most is olyan módon felelt

rá.

- Nahát ne is tőccsük! Aszondom, hogy nahát! - Amire Dickon nagyon vidáman mosolygott,

mert mindig nagyon örült, amikor hallotta, mint utánozza őt Mary. - Ű már úgyis nagyon

megkedvelte magát. Szeretné magát látni, meg Captaint, meg Sootot. Ha visszamék a házba,

kikérdem, hogy maga begyühet-é hozzá hónap reggel; - osztán hozza magával a kis állatokat

is, - és osztán - ha maj’ több lesz a ződség meg a bimbó, lehozzuk űtet és maga meg idetójja a

kocsikát és megmutasson neki mindent, mindent!

Amikor kis beszédét befejezte, valósággal büszke volt rá. Eddig soha ennyit parasztosan nem

beszélt, de a kiejtést nagyon jól megjegyezte magának.

- De Colin úrfival is így beszéjjen, - mondotta Dickon kuncogva. - Attú’ ű majd nevet és nincs

egészségesebb dolog a betegre, mint egy jó kis nevetés. Anya is aszongya, hogy naponta egy

félórás röhögés még a tüdőgyulladást is meggyógyíjja.

- Nahát, még ezen a szent napon megtróbálom, gyógyíjja-e űtet az én beszédem, - mondotta

Mary és ő is kuncogott hozzá.

A kert immár abba az állapotba jutott, amikor minden nap és minden éj megtermi a maga

csodáját, mintha valami varázslat folytán új meg újabb szépségeket bűvölne elő a földből, a

fákon és a bokrokon. Nehéz volt mindezt a szépséget itt hagyni, különösen minthogy Nut

éppen most kúszott rá a Mary ruhájára, Shell lefutott az almafáról és melléje ült, figyelő

tekintetét rászögezve. De azért Mary mégis visszament a házba és amint leült Colin mellé, a

fiú elkezdett szaglászni, bár nem olyan gyakorlott módon, ahogy Dickon szokott.

- Olyan szaga van önnek, mintha csupa virág volna, meg friss levegő! - kiáltott föl vidáman. -

Mitől olyan illatos? Szinte egyszerre hűvös és meleg és édes ízű.

- Telifútt a csenderesi szél, - mondotta Mary. Attú’ gyün e, hogy az ember guggol a fűbe’ a fa

alatt, meg ott csücsü’ Dickon, meg Captain, meg Soot, meg Shell. Ez a tavasztú is gyün, meg

a naptú’, meg az ájertű’ - aztán finoman szaglik minden.

S mindezt olyan teli szájjal mondta, ahogy csak bírta. Amire Colin nagyot nevetett.

- Hát ön mit csinál? - kérdezte Maryt. - Igy még nem beszélt eddig soha. De furcsán hangzik!

- Azt akarom, hajja maga is, mijen az igazi beszédrész, - mondotta Mary diadalmasan. - Ojan

az én szájam, mint a Dickoné, meg a Mártáé, ha akarom. Megérti-é, ha hajja? Peniglen maga

is afféle idevalósi, hogy nem szégyenli ki a szömit.

S arra ő is elkezdett nevetni és kacagtak együtt mind a ketten és úgy belejöttek a vidám röhön-

csölésbe, hogy abba se tudták hagyni: zengett tőle a szoba úgy, hogy mikor Mrs. Medlock

közeledett, egyszerre csak megdöbbenten hőkölt vissza és megállt a folyosón hallgatózni.

99

- Nahát és nahát és nahát! - dörmögte magában s ép olyan tájszólásfélével, mint a gyerekek,

folytatta: »De hun vették? hun vették?«

S annyi mindenféle megbeszélni valójuk akadt! Úgy látszott, hogy Colin a végtelenségig

elhallgatná mindazt, amit Mary el tud mondani Dickon, meg Captain, meg Soot, meg Shell

csodáiról, meg arról a póniról, amelynek Ugri a neve. A lovacska afféle kis sovány, tarka

állat, nagy csomó sörénnyel a szeme fölött, mozgékony bársony orral; szikárságát nyilván

annak köszönhette, hogy merőben a Csenderes füvén élt, de azért szívós, apró lábain olyan

kemény inakkal és izmokkal akár az acéldrót. Amint Dickont meglátta, nyerített egy kicsit,

hozzáügetett, vállára tette a fejét és apró fúvásokkal, horkantásokkal és nyerítésekkel -

mondott neki valamit, amire viszont Dickon beszélt a lovacska fülébe s ez ismét horkantott és

nyerített rá. Dickon odatartotta a ló homlokát, hogy Mary simogassa meg, mire a póni az ő

bársonyos orrával megcsókolta a leány nyakát.

- Mindent megért a lovacska, amit neki Dickon mond? - kérdezte Colin.

- Úgy látszik, - felelte Mary. - Dickon azt állítja, hogy ember meg állat mindig megérti

egymást, ha igazi jó barátok, de csak akkor, ha igazán igaziak.

Colin néhány percig szótlanul feküdt és fölnézett a mennyezetre, de Mary látta rajta, hogy

gondolkozik valamin.

- Én is szeretnék barátkozni, - mondotta végül, - de hát kivel? Eddig nem volt kivel barátkozni

és az embereket ki nem állhatom.

- Hát engem kiállhat? - kérdezte Mary.

- Ó! hogyne, - felelte Colin. - Akármilyen különös, de önt még szeretem is.

- Ben Weatherstaff azt mondja, hogy én olyan vagyok mint ő, - mondotta Mary. - Azt mondja,

hogy jót áll érte, mind a kettőnknek egyforma csúf természetünk van. Azt hiszem, hogy még

ön is őhozzá hasonlít. Körülbelül egyformák vagyunk mi hárman, - ön, én, meg Ben Weather-

staff. Azt állítja, hogy egyikünkre sem nagyon érdemes ránézni, mert valósággal olyan fanyarak

vagyunk, mint aminőknek látszunk. De azt hiszem, hogy most, amióta a vörösbegyet és

Dickont ismerem, nem vagyok már olyan fanyar, mint azelőtt.

- Ön is érezte azt, hogy nem szereti az embereket? - kérdezte Colin.

- Ó! igen, - felelte őszintén Mary. - Önt is gyűlöltem volna, ha előbb látom, mint a vörös-

begyet meg Dickont.

Colin kinyujtotta kezét és megérintette Maryt.

- Mary, bár ne mondtam volna soha, hogy ki akarom Dickont kergettetni. Nagyon meghara-

gudtam önre, amikor azt mondta, hogy Dickon olyan mint egy angyal s ki is nevettem miatta,

de - meglehet, hogy csakugyan olyan.

- No, kissé furcsa is ilyent mondani, - vallotta be nyiltan Mary - hiszen olyan pisze, a szája is

jó nagy, a ruhája csupa kopottság és olyan teli szájjal beszél, - de ha valamelyik angyal el-

jönne Yorkshireba és itt élne a Csenderesen, - ha ugyan van yorkshirei angyal, - az is ismerne

minden növényt, kicsalná a virágot a földből és az is tudna beszélni az erdei állatokkal épúgy,

ahogy Dickon tud, az állatok arról is megéreznék, hogy ő az ő igazán igazi barátjuk.

- Ha Dickon nézne rám, azt nem bánnám, - mondotta Colin. - Én meg szeretném is már látni.

- Örülök, hogy ezt mondta, - felelte Mary - mert... mert...

Ebben a pillanatban érett meg benne az a gondolat, hogy most, ép most van az ideje annak,

hogy beszéljen. Colin megérezte, hogy most fog valamit hallani.

100

- Mert - miért? - kiáltott föl kíváncsian.

Mary annyira aggódott, hogy otthagyva székét, odament ágyához és megfogta mind a két

kezét.

- Bízhatok-e önben? Dickonban azért bíztam meg, mert a madarak is megbíznak ő benne. De

bízhatok-e önben, - igazán, - igazi igazán? - kérdezte majdnem könyörögve.

Mary arca olyan ünnepélyes volt, hogy Colin szinte csak suttogva felelte:

- Bízhat - bízhat!

- Nos hát, Dickon eljön holnap reggel önt meglátogatni és elhozza magával az ő szelíd

állatjait is.

- Ó! - ó! - kiáltott föl Colin nagy gyönyörűséggel.

- De mondok még valamit, - folytatta Mary s szinte belesápadt a nagy izgatottságba. - És most

jön a java. A titkos kerthez vezet egy ajtó. És ezt én megtaláltam. Az ajtó ott van a fal boros-

tyán fölfutója alatt.

Ha Colin erős, egészséges gyerek, ezt a híradást kétségkívül azzal fogadja, hogy torkaszakad-

tából kiáltja: »Éljen! éljen! éljen!« de hát elgyöngült hisztériás fiú létére csak lélekzet után

kapkodott örömében és a szeme karikája lett folyton nagyobb meg nagyobb.

- Ó, Mary! - sóhajtott föl félig sírva - hát meglátom én is? Bejutok oda én is? Hát élni fogok

abban a kertben én is! - s összekulcsolta a két kezét s úgy nyujtogatta Mary felé.

Mary azonban oly kevéssé volt hisztériás s annyira természetes észjárású és gyerekes, hogy

hangosan elkacagta magát, Colint is magához térítette elragadtatásából s néhány perc multán

már ott ült zsámolyán az ágy mellett és most már nem azt mesélte el, hogy milyennek képzeli

a kertet, hanem azt, hogy milyen a valóságban; amire Colin teljesen elfelejtette, hogy a feje

fájt és ki van merülve, ellenben elragadtatással leste Mary szavait.

- Ép olyan tehát, mint amilyennek ön képzelte, - mondotta végül. - De úgy hangzott az

elbeszélése, mintha már azelőtt is látta volna. Emlékezik-e, ezt mondtam a multkor is.

Mary gondolkozott pár pillanatig, aztán elszántan megvallotta az igazságot.

- Láttam is, voltam is benne, - mondotta - megtaláltam a kulcsot és már hetek óta járok a

kertbe. De önnek nem mertem megmondani, mert nem tudtam, hogy vajjon bízhatok-e abban,

hogy megőrzi a titkot, de igaziban igazán?

101

TIZENKILENCEDIK FEJEZET.

„Megjött!”

Dr. Cravent természetesen annak az éjnek az elmultával, amikor Colinnak rohama volt,

hívatták. Ilyenkor mindig el szokott jönni és Colint rendszerint ágyán elterülve, halálsápadtan

és olyan hangulatban találta, hogy a legjelentéktelenebb szóra is rájött a hisztériás zokogás.

Dr. Craven félt is ezektől a látogatásoktól, még pedig főleg azért, mert nem tudta, mihez

kezdjen a beteggel. Ezúttal azonban nem volt otthon és csak délután jöhetett ki Misselthwaite

Manorba.

- Hogy van Colin? - kérdezte Mrs. Medlockot, nem kis izgalommal. - Ha így folytatja, még

meg fog egyszer valami vérere pattanni. A gyereket a saját türelmetlensége és ingerültsége

még meg is zavarhatja.

- Nos, uram, - felelte Mrs. Medlock - alig fog hinni a saját szemének, ha majd meglátja. Az a

savanyúképű kis leány, aki majdnem olyan gonosz mint Colin, teljesen megbabonázta. Hogy

csinálta, nem lehet tudni. Isten bocsássa meg, de még ránézni is alig érdemes, az ember a

szavát is olyan ritkán hallja, de megtette azt, amire eddig bátorsága nem volt egyikünknek

sem. Úgy ugrott az ágyához a mult éjszaka, mint egy vadmacska, dobbantott a lábával és rá-

parancsolt, hogy hagyja abba a sikoltozást s ez valahogy úgy hatott rá, hogy rögtön el is

hallgatott; ma délután pedig, - különben jöjjön, nézze meg, mert talán el sem hiszi, ha nem

látja.

Dr. Craven aztán azon a jeleneten, mely a betege szobájában tárult eléje, valóban elámult.

Amint Mrs. Medlock kinyitotta az ajtót, csevegést, kacagást hallott. Colin felöltözve ült a

kereveten s miközben egy kertes képekkel teli könyvet nézegetett, azzal a jelentéktelen kis

leánnyal beszélgetett, akit ezúttal nem is lehetett olyan jelentéktelennek mondani, mert az arca

csakúgy sugárzott a vidámságtól.

- Ezt a hosszú kanyargósat, a két virággal, ebből legyen sok, - mondá Colin. - Ennek az a

neve: Delphin-ium.

- Dickon azt mondja, hogy ettől erős és nagy a pacsirta, - kiáltott föl Mistress Mary. - Van is

már belőle egész csomó hajtás.

Ebben a pillanatban vették észre a belépő dr. Cravent, mire mindketten elhallgattak. Mary

egészen csöndes lett, Colin meg szánalmas képet vágott.

- Nagy sajnálattal hallottam, fiam, hogy az éjjel megint rosszul volt? - mondotta dr. Craven

kissé idegesen. Talán ő is ideges volt kissé mindig.

- Most már jobban vagyok, sokkal jobban, felelte Colin, olyan rájaszerű tempóval. - Ha szép

lesz az idő, egy-két nap mulva kimegyek a kis kocsiban a kertbe. Vágyódom a friss levegő

után.

Dr. Craven leült melléje, megfogta ütőerét és kíváncsian nézett rá.

- De csak akkor, ha az idő nagyon szép lesz, - mondotta - és nagyon kell vigyáznia, nehogy

kifárassza magát.

- A friss levegő nem fog elfárasztani, - jegyezte meg az ifjú rája.

Minthogy azonban ugyanez a fiatal úr azelőtt, amikor neki friss levegőt ajánlottak, hangosan

sírt és sikoltozott és azt emlegette, hogy a szabad levegőn meghűl és akkor abba belehal, nem

lehet csodálkozni, hogy az orvos megütődött kissé ezen a feleleten.

102

- Én azt hittem, hogy ön nem szereti a szabad levegőt? - mondotta.

- Nem is szeretem, ha egyedül vagyok, - felelte a rája - de ha kimegyek, velem lesz az unoka-

testvérem is.

- És persze, az ápolónő, - ajánlotta dr. Craven.

- Ó! nem, az ápolónő ne jöjjön velem, - mondotta Colin olyan fönséggel, hogy Marynek

egészen önkénytelenül megint eszébe jutott a fiatal benszülött herceg, amint keskeny kezével,

melyet ellepett a sok gyémántos, smaragdos, gyöngyös gyűrű, - s még a ruhája is teli volt

tűzdelve rubintokkal - intett a szolgáknak, hogy közeledhetnek hozzá, szálámozhatnak és

átvehetik parancsait.

- Majd vigyáz reám az unokatestvérem. Amikor ő velem van, mindig jobban érzem magam. A

mult éjjel is neki köszönhetem, hogy jobban lettem. Ismerek egy nagyon erős fiút, az majd

eltolja a kocsimat.

Dr. Craven láthatólag meg volt zavarodva. Ha ez a gyönge, hisztériás beteg fiú meg talál

gyógyulni, eltűnik minden reménysége, hogy Misselthwaite-et örökölhesse; de bár ha nem is

volt valami erős jellem, lelkiismeretlennek még sem volt mondható s azért meg akarta óvni

attól, hogy esetleg valamilyen veszedelembe jusson.

- Annak nagyon erős, komoly fiúnak kell lennie, - mondotta. - Kell, hogy én is tudjak felőle

valamit, ki az a fiú? Hogy hívják?

- Dickon, - szólt közbe egyszerre Mary. Valahogyan úgy érezte, hogy aki ismeri a Csenderest,

tartozik azt is tudni, hogy Dickon kicsoda. És igaza is volt. Rögtön észrevette, hogy dr.

Craven komoly redőkbe szedett képe egyszerre valami megkönnyebbült mosolygásba olvadt

át.

- Ó, Dickon! Dickon kezében teljes biztonságban lesz. Olyan erős fiú az, mint egy csenderesi

póni, az a Dickon!

- És megbízható, - mondotta Mary. - Ű a legmokányabb gyerök az egész vidékön. - Ezt a

»kerti« stílusban mondotta, mert amint Dickonról emlékezett meg, akaratlanul utánozta

beszédmódját.

- Ezt Dickontól tanulta? - kérdezte dr. Craven hangosan fölkacagva.

- Ezt én úgy tanulom, mintha franciául tanulnék, - felelte Mary némi hidegséggel. - Olyan

beszéd ez, mint a benszülötteké Indiában. Aki okos, megtanulja. Én szeretem, Colin is szereti.

- Jó, jó, - mondotta az orvos. - Ha szeretik, az ugyan nem fog megártani. Bevett a mult éjjel

brómot, Colin?

- Nem én, - felelte Colin. - Előbb nem is jutott eszembe, aztán Mary teljesen lecsillapított a

beszédjével s olyan lassan beszélt, hogy egész elálmosodtam, elmondta, hogy megy be a

kertbe a tavasz.

- Ez nagyon megnyugtató, - mondotta dr. Craven, talán még jobban megütődve mint eddig s

oldalt rápillantott Maryre, aki csöndesen ült és fölnézett a mennyezetre. - Ön kétségtelenül

jobban van, de emlékeznie kell arra...

- Nem akarok emlékezni semmire sem, - mondotta Colin, akiben ismét föltámadt a rája. -

Amikor egyedül fekszem és emlékezem, akkor egyszerre megfájul mindenem, aztán olyan

dolgokra gondolok, amitől sírok, azért utálok emlékezni. Ha volna valahol olyan orvos, aki

megtanítana felejteni, ahelyett, hogy mindig arra emlékeztetne, hogy beteg vagyok, azt

szeretném idehívatni. - S úgy lendítette meg vékony jobbkezét, mintha teli lett volna rakva a

103

királyi fönség jelei gyanánt rubintos gyűrűkkel. - Az unokatestvéremtől azért vagyok jobban,

mert segít nekem felejteni.

Roham után dr. Craven még soha olyan kurta beteglátogatáson nem volt a Csenderesen, mint

ezúttal; rendszerint sokáig kellett ott maradnia és egy csomó dolog felől intézkednie. Ezen a

délutánon se gyógyszert nem rendelt, se másminő módon nem intézkedett és nem is kellett

semmilyen nehéz helyzettel megküzdenie. Amikor lefelé haladt a lépcsőházban, nagyon

mélyen látszott gondolkozni s amikor Mrs. Medlock elkezdett vele a könyvtárban beszélgetni,

úgy látta, hogy az orvos egészen kijött a sodrából.

- Nos, sir, - kérdezte Mrs. Medlock - hát hitte volna?

- Az bizonyos, hogy a helyzet egészen megváltozott, - mondotta az orvos. - S nem lehet

elvitatni, hogy ez az új helyzet sokkal kedvezőbb, mint a régi volt.

- Azt hiszem, hogy Susan Sowerbynek van igaza, - mondotta Mrs. Medlock. - Tegnap, amikor

Thwaitebe mentem, megálltam a zsellérháznál és beszélgettem vele egy kissé. És ő azt mond-

ta: »Hásze lehet, hogy nem ojan jó gyerek az a kis ján, ahogy nem is szép bíz’a, de mégis csak

gyerek s a gyereknek kell a gyerek.« Mi, Susan Sowerby meg én, együtt jártunk iskolába.

- Susan különben a legjobb betegápolónő mindazok között, akiket ismerek, - mondotta dr.

Craven. - Ha valamelyik zsellérházban ott találom, legtöbbször az az érzésem támad, hogy a

beteget megmenthetem.

Mrs. Medlock mosolygott. Nagyon szerette Susan Sowerbyt.

- Olyan furcsa észjárása van annak a Susan Sowerbynek, - mondotta Mrs. Medlock meleg

szeretettel. - Egész délelőtt ki nem ment az eszemből, amit tegnap mondott. »Egyszer, amikor

a gyerekek verekedtek egymással«, - mesélte, - miután sokáig a lelkükre beszéltem, egyszerre

csak így szóltam hozzájuk: »Még az iskolában tanultam, hogy a világ olyan gerezdekbül áll,

akár a narancs, de az egész narancs nem lehet senkijé se, erre már tízéves koromban rá-

gyüttem. Mindenkire jut a gerezdbül egy-egy darabka és néha rágyün az ember, hogy nincs is

annyi gerezd, amiből össze lehetne állítani az egész narancsot. Hát egyikőtök se kívánja

megkapni az egész narancsot, - de egyitek se, - mert ha rágondútok, rágyüttök arra, anélkül,

hogy a kobakotokat nagyon meg kellene erőltetnetek, hogy ez nem is lehetséges és meg is

bánjátok.« A gyerek - folytatta Mrs. Medlock - a másik gyerektől tanulja meg, hogy hiába

kapkodna az egész narancs után, hacsak meg nem akar aztán elégedni a keserű magjával, meg

az ízetlen benső háncsával.

- Nagyon furfangos asszony, - mondotta dr. Craven, miközben felvette kabátját.

- Olyan furcsán mondja meg, amit mondani akar, - jegyezte meg jóindulattal Mrs. Medlock. -

Néha mondtam is neki: »Hé, Susan, ha maga más asszony volna és nem beszélne olyan

csenderesiesen, még megérné azt az időt, hogy művelt dámának nevezném.«

Colin egész éjjen át úgy aludt, hogy egyszer sem ébredt föl s amikor reggel csöndes fektében

fölnézett, mosolygott, anélkül, hogy tudta volna - és azért mosolygott, mert csodálatosan jól

érezte magát. Nagyon kellemes volt így fölébrednie és tagjait bizonyos jóleső érzéssel nyuj-

togatta. Úgy érezte magát, mintha eddig szoros kötelékek fojtogatták volna s most egyszerre

megszabadulna tőlük. Azt nem tudta, hogy dr. Craven azt mondaná felőle, hogy idegrendszere

nincs annyira megerőltetve és most pihen. Máskor, ha így feküdt és bámult a falra, rendszerint

megsajnálta, hogy fölébredt; most meg egészen teli volt a feje tervekkel, amelyeket Maryvel

együtt főztek ki, a sok kertet ábrázoló képről, meg Dickonról és az ő szelíd állatjairól. Olyan

kellemes érzés, ha az embernek van sok terve, amivel foglalkozhatik. S még tíz perce sem

volt ébren, már hallotta, amint a folyosón nagy dobogással fut végig Mary és megjelenik az

104

ajtóban. A következő pillanatban már ott is termett az ágy mellett és friss reggeli levegőt meg

illatot hozott magával.

- Ön már lenn volt a kertben! Úgy-e, lenn volt? Olyan kedves zöldségszagot terjeszt, -

mondotta Colin.

Mary futva jött, a haja kibomlott és összekócolódott, meglátszott rajta a friss levegő, az arca is

neki volt pirosodva, bár ezt Colin nem láthatta.

- Olyan gyönyörű idő van! - mondotta Mary, a nagy futástól lihegve. - Ilyen szépet a világon

sem lehet többet látni! Mert megjött! Azt hittem, hogy már rég itt van, de nem, csak most jött

meg. Most hát itt van! Megjött a tavasz, Dickon is azt mondja!

- Igazán megjött? - kiáltott fel Colin - és ámbár nem nagyon értette, a szíve mégis hangosan

dobogott az örömtől. S rögtön fel is ült ágyában.

- Nyissa ki az ablakot! - tette hozzá nevetve, félig a vidámságtól izgatottan, félig attól a

bátorságtól, amely ebben az ötletben megnyilvánult. - Hátha meghalljuk, hogy szólanak az

arany trombiták!

Mary nevetett ugyan az ötleten, de a következő pillanatban már ott termett az ablakban,

kitárta mind a két szárnyát s csak úgy dőlt befelé a friss, lágy, illatos levegő és a madár-

csicsergés.

- Ez aztán friss levegő, - mondotta Mary. - Most csak feküdjék nyugodtan az ágyban és szívja

be mély, hosszú lélekzettel. Igy tesz Dickon is, amikor künn fekszik a Csenderesen. Azt

mondja, hogy megérzi a kis ujjában is, az teszi erőssé s úgy érzi magát, hogy nem hal meg

soha, de soha! Szívja be a levegőt, szívja be!

Csak azt mondta el, amit Dickontól hallott, de teljesen eltalálta Colin álmodozását.

- Soha de soha! Ezt érzi? - kérdezte és megfogadta az utasítást hűen, hosszúakat és mélyeket

lélekzett és nemsokára úgy érezte, mintha valami új, kellemes érzés töltené el egész szerve-

zetét.

Mary már ismét ott állt az ágya mellett.

- A titkos kertben egyremásra bújik ki a virág a földből, - mondotta gyors hadarással. - A

virágbimbók kinyilnak, a zöld levelecskék kiszélesednek, a zöld fátyol már majdnem teljesen

elborította a szürke fátyolt, a madarak pedig olyan sietve igyekeznek fészket rakni, hogy el ne

késsenek, hogy a jobb helyekért olykor még össze is vesznek. A rózsa úgy bimbózik, ahogy a

rózsa egyáltalán csak bimbózhat, a kökörcsin már látszik a fűben mindenfelé és az a sok

virágmag, amit elültettünk, mind kikelt és Dickon magával hozta a rókát, a hollót, a két

mókust és egy újszülött báránykát.

S erre megpihent, hogy lélekzetet vegyen. Az újszülött bárányt Dickon egy rekettyebokor

mellett találta a Csenderesen, elhullott anyja teteme mellett. Nem most talált először anyja-

vesztett bárányt és tudta azt is, hogy mit kell vele tennie. Bebugyolálta kabátjába, elvitte

magával a zsellérházba, odafektette a tűz mellé és megitatta meleg tejjel. Olyan gyönge kis

állatka, kedves, buta, gyerekes nézésű, törzséhez képest a lába aránytalanul hosszú. Dickon az

ölében hozta keresztül a Csenderesen, zsebében a mókus mellett egy szoptatós üveggel. S

amikor Mary egy fa alatt ülve az ölébe vette a kicsiny, meleg testű fejletlen báránykát, valami

különös öröm úgy eltöltötte a szívét, hogy beszélni sem tudott. Bárány, - bárány! Élő

báránykát tartott az ölében, mint valami csecsemőt!

105

Nagy gyönyörűséggel beszélt a báránykáról s mialatt Colin figyelmesen hallgatta és mély

lélekzettel szívta magába a friss levegőt, belépett az ápolónő. Kissé megdöbbent, amint a

nyitott ablakot megpillantotta. Azelőtt sok meleg napon fintorgatta orrát a szoba rossz levegő-

je miatt, mert Colin még akkor attól félt, hogy a friss levegőtől meghűl.

- Biztos affelől, Mr. Colin, hogy nem fázik meg? - kérdezte tőle.

- Biztos, - volt a felelet. - Hosszú lélekzettel szívom magamba a friss levegőt. Ettől az ember

megerősödik. Mindjárt odamegyek a díványra reggelizni és az unokatestvérem is itt fog

reggelizni velem.

Az ápolónő elnyomott egy mosolyt s kiment, hogy megrendelje a két reggelit. A cselédek

termét sokkal mulatságosabb helynek tartotta a betegszobánál s lent amúgy is mindenki tudni

óhajtotta, hogy odafönn mi az ujság. A cselédek különben sokat nevettek a fiatal remetén,

akiről a szakács megjegyezte: »Most azonban mesterére talált, úgy kell neki!« A cselédek

terme nagyon unta már a sok rohamot s a házvezető, egyébként családos ember, nem először

nyilvánította azt a véleményét, hogy a beteg már rég meggyógyult volna, ha valaki alaposan

elverte volna egyszer.

Colin, amint a kereveten elhelyezkedett és előtte állott fölszolgálva kettejük reggelije, az

ápolónőnek rájaszerű kijelentést tett.

- Ma reggel eljön hozzám egy fiú, egy róka, egy holló, két mókus és egy újszülött bárány. Föl

kell őket hozzám vezetni olyan hamar, amint csak lehet. Senki se töltse velük az időt a cselé-

dek termében, hanem vezessék azonnal ide. Itt van a helyük, nem másutt.

Az ápolónő el akarta magát egy kissé nevetni, de némi erőltetett köhintés túlsegítette ezen az

illetlenségen.

- Meglesz, uram.

- Mindjárt megmondom azt is, hogy ön mit tegyen, - folytatta Colin. - Mondja el parancsomat

Mártának is. Az a fiú Márta öccse. A neve Dickon, egyébként állatbűvölő.

- Remélem, Master Colin, hogy azok az állatok nem harapósak, - jegyezte meg az ápolónő.

- Hisz megmondtam, hogy állatbűvölő! - szólt szigorú hangon Colin. - Az állatbűvölő állatjai

pedig egyáltalán nem harapósok.

- Vannak Indiában kígyóbűvölők, - mondotta Mary - akik a kígyó fejét beveszik a szájukba.

- Nagy isten! - borzadozott az ápolónő.

A két gyermek a beözönlő reggeli levegőben reggelizett meg. Colin táplálkozása nagyon

kiadós volt s Mary komolyan figyelte meg:

- Ön is meg fog lassankint hízni, mint én. Nekem Indiában sohasem ízlett a reggeli, itt pedig

már alig várom.

- Nekem is volt ma étvágyam. Talán ezt is a friss levegőnek köszönhetem. Mit gondol, mikor

jön meg Dickon?

A fiú nemsokáig váratott magára. Alig tíz perc multán Mary fölemelte az egyik kezét:

- Hallga! nem hallja a hollót?

Colin figyelt, s rögtön hallotta is a világ egyik legcsodálatosabb kiabálását: hollókárogást a

ház falain belül: krák-krák!

- Csakugyan! - mondotta Colin.

106

- Ez Soot, - világosította fel Mary. - Figyeljen csak. Nem hall valami bégetést, egészen

vékony kis bégetést?

- Ó, hogyne! - kiáltott föl Colin és egészen belepirult.

- Ez az újszülött bárány. Már itt is vannak.

Dickon mezőjáró cipője jó vaskos és nehéz kis jószág lehetett, mert bárhogy igyekezett is

csöndesen járni, messzire hallhatóan csattogott végig a folyosón. Mary és Colin hallották,

amint jön-jön, mindaddig, amíg át nem haladt a kárpitozott ajtón és Colin külön folyosójának

szőnyegére érkezett.

- Ha megengedi, uram, - jelentette be Márta - itt van Dickon az ő kis állatjaival.

S belépett Dickon az ő legkedvesebb, legszélesebb mosolygásával. Az újszülött bárányt az

ölében hozta, mellette lépegetett a róka, Nut a bal vállán ült, Soot a jobbon. Shell feje és

patája meg a kabátja zsebéből kukucskált ki.

Colin lassan felült a díványon és bámult, épúgy bámult, mint nem is olyan régen Maryre,

amikor legelőször látta szobájába belépni; álmélkodása azonban ezúttal merő öröm és gyö-

nyörködés volt. Az bizonyos, hogy bármilyen sokat hallott is Dickonról, a kép, melyet róla

alkotott, még csak haloványan sem hasonlított ahoz a fiúhoz, akit most mint élő valóságot

látott maga előtt. Különösen az lepte meg, hogy Dickon megjelenése úgy hatott rá, mintha a

róka, meg a holló, meg a két mókus, meg a kis bárány szorosan hozzátartozott volna egyéni-

ségéhez. Colin még soha életében nem beszélgetett fiúkkal és a saját öröme és érdeklődése

annyira elfoglalta, hogy eszébe se jutott valamit mondani.

De Dickont a szótalanság egyáltalán nem hozta zavarba. Azt is egészen természetesnek

találta, hogy a holló, amikor legelőször találkoztak, egyáltalán nem felelt neki. Az állatok már

ilyenek, előbb alaposan meg akarnak ismerkedni. Odalépett Colin kerevete mellé és lassú

óvatossággal ráhelyezte a bárányt, mire a kis állat rögtön nekifordította fejét a Colin bársony-

ruhájának s elkezdte az orrával dörzsölgetni, gömbölyű gyapjas fejével pedig az öltöny ráncai

között keresett magának helyet.

- Hát ez mit csinál? - kiáltott föl Colin. - Mit keres?

- Az anyját keresi, - felelte Dickon mindjobban mosolyogva. - Egy kicsit éhesen hoztam el,

azt akartam, hadd lássa ön is, hogyan eszik.

Letérdelt a dívány mellé és kivett a zsebéből egy szoptatósüveget.

- Jer ide, kicsikém, - mondotta és barna kezével puhán maga felé fordította a kis, fehérgyapjas

állatfejet. - Hisz ez kell neked. Ebből többet kiszipákóhatsz, mint abbú a bársonybú! Na, ne! -

és a gummivégű üveget behelyezte a mozgékony ajkak közé, s a bárány rögtön, észrevehető

örömmel látott neki a szopásnak.

Ezek után bőven akadt beszélgetni valójuk. A kis bárány nemsokára elaludt, mire egyik

kérdés a másikat követte és Dickon megfelelt valamennyire. Elmondta, hogy hol és mikép

találta a kis bárányt három napja, napfölkeltekor. Akkor éppen egy pacsirtát hallgatott a

Csenderesen s figyelte, mint röpül följebb, mindig följebb, egészen a kék égig, amíg a nagy

magasságban csak egy kis pontocskának látszott.

- Már nem is láttam, de az énekét még mindig hallottam, és azon nagyon is csudálkoztam,

mert hogyhát a pacsirta már ojan messzire vót, mintha a világbú’ is kiröppent vón’ és amint

így utána bámulok, egyszerre a magyalbokrok felől valami furcsa hangot hallok. Hát ez ojan

gyenge bégetés vót, mingyá’ tudtam, hogy ez valami újszülött bárány, aki éhes, azt is tudtam,

hogy csak azért éhes, mert elveszejtette az anyját, hát elindutam, hogy megkeresem! Eh! De

nyomot sokáig hiába kerestem. Nekimentem a magyalbokroknak és elkezdtem körü’járni, de

107

hiába kerültem meg százszor is, mégsem tudtam megtanáni. Végre eljutottam egy halomhoz,

a sziklás tájékán, ott valami fehér fótot vettem észre s mikor utána másztam, megtanátam ezt a

kicsit, félig hótan a hidegtű meg a koplalástú.

Mialatt Dickon mesélt, Soot komoly szárnycsapásokkal kilendült az ablakon és a kert fölött

tett néhány károgó megjegyzést, míg Nut és Shell a közeli fák ágai közé ugrottak, apró

kirándulásokat téve és szorgalmasan fürkészve a fa héjának ráncai között. Captain lehasalt

Dickon mellé, aki régi szokása szerint a kandalló elé telepedett.

Aztán megnézték a kertészkönyv képeit és Dickon minden virágnak megmondta a nevét és

pontosan tudta azt is, hogy ezek közül a virágok közül melyek nőnek már a titkoskertben.

- Mindenikrű’ nem tom, hogy híjják, - és kijelölt egy virágot, amely alá ez a név volt nyom-

tatva, »Aquilegia«, - de mifelénk aszongyák rá, hogy ez galambszínű; ez meg a pintyőkés,

nagy csomóba terem vadon, de ezekbe’ a kertekbe’ nagyobb is, szebb is. Ha egész kinő és

megráz egy csomó virágot, ojan e, mintha temérdek fehér meg kék pillangó repkedne rajta.

- Ezt én is meglátom! - kiáltotta Colin - meglátom én is!

- De mög ám, - mondotta Mary nagyon komolyan - még pedig mind a két látó szömivel, hogy

nagyon is láthassa.

108

HUSZADIK FEJEZET.

„Nem halok meg soha, soha - de soha!”

Ámde egy hétnél is tovább kellett várniok, mert elsősorban nagyon erős szelek jártak, aztán

Colin volt erősen meghűlve, és ez a két fölmerült akadály bizonyosan igen felingerelte volna,

ha Dickon majdnem minden nap meg nem látogatja, bár olykor csak pár percet időzött is nála.

De ilyenkor aztán elmondta a Csenderes minden, időközben fölmerült eseményét; hogy mi

történik a réten, a csalitban, a patakok partján. S amikor ez az állatbűvölő elmondotta, hogy a

borz, a vidra, meg a vízipatkány miképpen építi a házát és leírta a madárfészkeket, a mezei

egerek tanyáit, ha elbeszélte mindazt a sok érdekfeszítő részletet, amelyről tudott, előadásá-

nak elevenségével valósággal lázbahozta hallgatóit is, szinte maguk előtt látták azt a nyüzsgő,

reszkető szorgalmat, melyet ez a földalatti világ kifejtett.

- Nagyjában ép olyanok űk is, mint mi, - mondotta Dickon - csak űk minden esztendőben

kénytelenek házukat újra megépíteni. Ettű van aztán annyi dóguk, hogy alig győzik szuszo-

gással.

A legnagyobb fontosságú feladat azonban az volt Colin előtt, hogy az ő bevonulása a

titkoskertbe olyan módon készíttessék elő, hogy arról senki se tudjon meg semmit. Senkinek

nem szabad meglátnia, hogy Colin ülőkocsijában és Mary meg Dickon mint mennek körül a

bokrokon, végig a hosszú fasoron, el a hosszú fal mellett és hogyan jutnak a borostyános

falig. S minél tovább haladt az idő, Colinban annál jobban és erősebben megrögződött az a

meggyőződés, hogy a titkoskert csak akkor őrizheti meg teljes varázsát, ha titokzatossága tö-

kéletesen érintetlenül marad. Senkinek még csak gyanítania sem szabad, hogy ilyen titkoskert

egyáltalában van. Az embereknek azt kell hinniük, hogy Colin lemegy a kertbe és magával

viszi Dickont és Maryt, mert tőlük, akiket amúgy is kedvel, nem veszi rossz néven, hogy rája

tekintenek. Hosszan és élvezetesen tudtak tervezgetni erről az első kirándulásról. Végig-

haladnak ezen a fasoron, letérnek arra az útra, fölfelé haladnak a másik ösvényen, körüljárják

a szökőkutat, mintha az üvegház kiültetett virágait akarnák megtekinteni, amelyekre Mr.

Roach, a főkertész olyan büszke volt. S mindez annyira indokolt és természetes dolog, hogy

emögött senki sem rejthet semminő titokzatosságot. Végül lekanyarodnak azután a bokrok

mögé, ott elválnak egymástól s külön haladnak mindaddig, amíg eljutnak a hosszú falig. Az

egész terv majdnem olyan komolyan és alaposan volt kidolgozva, mint aminő tervet nagy

hadvezérek készítenek háború idején csapataik fölvonultatására.

Nagyon természetes, hogy az istállókba, a kertészek házaiba sok mindenféle hír szivárgott a

cselédek útján a beteg gyermek szobájából és lakójáról, mindazáltal Mr. Roach nagyon meg

volt döbbenve, amikor egy szép napon az a rendelet érkezett a beteg környezetéből, hogy sze-

mélyesen kell az úrfinál jelentkeznie. Ez annyival feltünőbb volt, mert a külső személyzetből

még csak nem is látta soha senki a beteg gyermek szobáját, még kevésbé beszélt vele valaha.

- Hát jól van, jól van, - mondotta magában a főkertész, amint nagy sietséggel átöltözött - de

mi lesz ebből? Amikor ő Királyi Fensége, akire eddig rá sem szabad volt nézni, most egy-

szerre hivatja is az embert!

Mr. Roach nem volt ment minden kíváncsiságtól. Soha a fiút még egy pillanatra sem látta, de

akár egy egész tucat történetet hallott már arról, hogy milyen kellemetlen a nézése, modora, és

hirtelen haragú a természete. Legtöbbször persze azt mondták el előtte, hogy a fiú bármelyik

pillanatban elpusztulhat és olyanok, akik sohasem látták, rémes meséket terjesztettek erőtlen

lábszárairól és púpos hátáról.

109

- Sok minden megváltozik most ebben a házban, Mr. Roach, - mondotta Mrs. Medlock, amint

fölvezette a főkertészt a lépcsőházon át arra a folyosóra, amelyből a hisztériás hírű gyermek

szobája nyílott.

- Reméljük, hogy nem változik rosszabbra, Mrs. Medlock, - felelte a főkertész.

- Rosszabbra alig is változhatnék, - folytatá Mrs. Medlock - de az a furcsa, hogy egy ideje

mindenki sokkal könnyebbnek találja a szolgálatot. Aztán ne legyen meglepve, hogy egy-

szerre valami állatkertben fogja magát találni és Sowerby Márta Dickonjáról azt fogja látni,

hogy otthonosabb itt, mint mi ketten, vagy akárki más a házhoz tartozók közül.

Mary úgy magában valósággal hitte is, hogy Dickon fölött valami varázs lebeg. S amikor Mr.

Roach hallotta a Dickon nevét, szelíden mosolygott hozzá.

- Ó, ez a fiú a Buckingham-palotában, vagy akár egy kőszénbánya fenekén is otthonosan

érezné magát, - mondotta. - Amellett nem is szerénytelen. De nagyon kedves fiú, az bizonyos.

De talán jó is volt, hogy figyelmeztették, mert különben a beteg szobájának megpillantása

nagyon könnyen megzavarhatta volna az első pillanatban. Amint benyitott a hálószobába, egy

nagy holló, amely egészen kényelmesen egy faragott karosszék támláján guggolt, hangos

»krák-krák«-kal üdvözölte, mire Mr. Roach csak bizonyos erőfeszítéssel tudta megóvni magát

attól, hogy visszahőköljön s így belépése méltóságán csorba essék.

Az ifjú rája sem az ágyban, sem a kereveten nem feküdt, hanem egy karosszékben ült; előtte

egy kis bárányka állott, amely farkincáját vidáman billegette, Dickon pedig térdelve itatta egy

üvegből. Dickon hátán egy kis mókus csücsült és nagy buzgósággal hámozta ki egy diónak a

belét. A kis indiai lány egy széles zsámolyon ülve nézte őket.

- Master Colin, - mondotta Mrs. Medlock - itt van Mr. Roach.

Az ifjú rája megfordult és végignézett ezen az ő szolgáján, - legalább ilyesmit érezett magá-

ban a főkertész.

- Ó, hát ön Roach? Azért hívattam önt, hogy néhány nagyon fontos parancsot közöljek önnel.

- Rendelkezésére állok, uram, - mondta Roach, elkészülve arra, hogy utasítást fog kapni az

összes tölgyfák kivágására, vagy arra, hogy a gyümölcsöst változtassa át hattyús tóvá.

- Ma délután kimegyek kerekes kocsimban a kertbe, - mondotta Colin. - Ha a friss levegő jól

fog esni, kimegyek minden nap. De amikor a kertben vagyok, ott, a hosszú fal mentén ne

legyen egyetlen kertész sem. Egyáltalán ne legyen ott senki. Délután két óratájt megyek a

kertbe, attól fogva ne lássak ott senkit mindaddig, amíg meg nem üzenem, hogy mindenki

ismét folytathatja rendes munkáját.

- Meglesz, uram, - felelte Mr. Roach, örülve, hogy a tölgyek megmaradhatnak és a gyümöl-

csösnek sem esik semmi bánkódása.

- Mary, - fordult Colin unokahúgához - mit is szoktak mondani Indiában, ha a beszélgetésnek

vége és azt akarja az ember, hogy az illető eltávozzék?

- Azt kell mondania: »Megengedem önnek, hogy eltávozzék«, - felelte Mary.

A rája kezével intett.

- Roach, megengedem önnek, hogy távozzék. De el ne felejtse, hogy amit mondtam, nagyon

fontos.

- Nagyon jól van, uram, köszönöm uram, - felelte Mr. Roach, mire Mrs. Medlock kivezette a

szobából.

110

A holló károgott egyet a főkertészre, de egészen barátságosan.

Amint kiért a folyosóra, előbb csak mosolygott magában, de aztán, mint afféle jókedélyű

ember, hangosan kacagott.

- Szavamra, - mondotta - finom főúri tempója kezd lenni, igaz-e? Az ember azt hinné, hogy

egyesül benne az egész királyi család fönsége, a herceg-férjet is beleértve.

- Eh! - mondotta mogorván Mrs. Medlock - amikor valamennyien hozzászoktattuk, hogy úgy

taposhasson rajtunk, ahogy neki tetszik, mintha mi csakis azért volnánk a világon.

- Talán még megváltozik, ha megéli, - gondolta Mr. Roach.

- No, annyi bizonyos, hogyha élve marad és az az indiai lány sokáig lesz mellette, ez meg-

tanítja rá, hogy nem övé az egész narancs, amint Susan Sowerby szokta mondani. Majd aztán

megtalálja azt a... kis darabkát, amelyikhez jussa van.

Bent a szobában Colin hátradőlt székében.

- Most tehát már nyugodtak lehetünk, - mondotta. - Ma délután meglátom a kertet, belülről is

meglátom!

Dickon állatjaival együtt visszament a kertbe, Mary ott maradt Colin mellett. Mary úgy látta,

hogy Colin egyáltalán nem volt fáradt, nyugodt volt a villásreggeli előtt s azalatt is, amíg

elfogyasztották. Mary eltöprengett ezen és így szólott:

- Hogy megnagyobbodott a szeme, Colin, - mondotta. - Amikor úgy elgondolkozik, úgy

megnő a szeme, mint valami dió. Min gondolkozik most?

- Nem bírok másra gondolni, mint arra, hogy milyen is lehet? - felelte Colin.

- Micsoda? A kert? - kérdezte Mary.

- Nem a kert, hanem a tavasz. Azért gondolkozom, mert tulajdonképpen még egyáltalán nem

láttam a tavaszt. Jóformán sohasem mentem ki a szobából és ha ki is mentem, nem néztem

meg semmit. Nem is törődtem vele.

- Én sem láttam Indiában, mert ott nem is volt tavasz, - mondta Mary.

Colinnak, főkép azért, mert folyton el volt betegszobájába zárva, szorgosabban dolgozott a

képzelete, mint a Maryé s ebben nem kis segítségére volt a sok könyvlapozás és képek néze-

getése is.

- Amikor, nemrég reggel berohant hozzám s azt kiáltozta, hogy »Megjött! megjött!« egészen

megzavarodtam. Úgy hangzott, mintha már közel volna és jönne nagy zajjal, trombitás mu-

zsikával. Olyannak képzeltem, amilyennek valamelyik könyvemben le is van festve: vidám

népek jönnek seregestül, gyermekek a vállukon és kezükben virágfüzérek pompáznak, min-

denki nevet és mulat, és sípokon muzsikálnak a menet előtt. Azért mondtam is akkor, hogy

»Talán meghalljuk az arany trombitákat«, és kértem önt, hogy nyissa ki az ablakot.

- Milyen különös, - mondta Mary. - Mert én is teljesen olyanformát gondolok. Mert ha az a

sok virág, meg levél, meg zöld hajtás, meg madár, meg állatocska mind egyszerre kezdene el

táncolni, milyen sokan volnának és milyen gyönyörűek! Azok biztosan énekelnének, meg

fuvoláznának és megvolna a trombitás muzsika!

Arra aztán mind a ketten nagyot nevettek, de nem azért, mintha ezt az ötletet ki lehetett volna

nevetni, hanem, mert tetszett mindkettejüknek.

111

Az ápolónő valamivel később felöltöztette Colint. És megfigyelte, hogy ezúttal nem feküdt,

mint valami tuskó, amíg ruháját ráadják, hanem egyenest ült az öltöztetés alatt, sőt segített is

némileg az ápolónőnek és az egész idő alatt nevetgélt Maryvel.

- Ma jó napja van neki, uram, - mondotta az ápolónő dr. Cravennek, aki eljött egy kis felül-

vizsgálatra. - Egészen vidám s szinte erősebb is.

- Estefelé ismét meglátogatom, - mondotta dr. Craven - ha majd visszajött a kertből. Meg

akarom tudni, hogy hatott rá a szabad levegő. Szeretném, - tette hozzá csendesebb hangon -

ha önnek is szabad volna mellette maradni.

- Inkább tüstént elmegyek ebből a házból, semhogy én most ezzel előálljak, - mondotta az

ápolónő szokatlan határozottsággal.

- Nem is úgy gondoltam, hogy erőltesse, - mondotta az orvos némi idegességgel. - Hát

próbáljuk meg. Dickon olyan fiú, akire akár egy újszülött csecsemőt is rá lehetne bízni.

A ház legerősebb szolgája levitte Colint kocsijával együtt a lépcsőházba s odáig tolta, ahol

Dickon már kint várakozott. S miután párnáit és takaróját is megigazították, a rája kegyesen

intett a legénynek és az ápolónőnek.

- Megengedem önöknek, hogy távozhassanak, - mondotta, mire mindketten gyorsan vissza-

mentek a házba és be kell vallani, hogy amint biztonságban voltak, jóízűen kivihogták magukat.

Dickon elkezdte tolni a kerekes széket nyugodtan, lassan. Mistress Mary ment a kocsi mellett,

Colin pedig fölfelé fordította az arcát, egyenesen az égboltozatnak. A kék bura roppant ma-

gassága alatt apró bárányfelhők lebegtek, mintha szárnyuk volna. A Csenderesről lágy, meleg

szellő hullámai tódultak elő, valami nyers, vad édességű illatot hozva magukkal. Colin szűk

kis melle csak úgy duzzadt, amint magába szívta a friss levegőt, s nagy szemével úgy nézett

szerte, mintha a füle helyett azzal akarna hallgatózni mindenfelé.

- Annyi mindenféle hang dalol és zümmög, - mondta. - S milyen szag jön a széllel?

- Virágzik a magyal, - felelte Dickon. - Ó! van most sok, meg jó dóga a méhecskének.

Emberi lelket sehol, amerre ők elvonultak, látni nem lehetett. Mintha megbabonáztak volna

minden kerti munkást és kertészt, eltűnt valamennyi. De azért csak kanyarogtak a fasorok

között és az ösvényeken, körüljárták a szökőkutat, teljes hűséggel megtartva sétájuknak azt a

tervét, melyet a titokzatosság kedvéért olyan gondossággal eszeltek ki, hogy az örömük ezzel

is nagyobb legyen. De amikor az utolsó kerülőt is gondosan lerótták és közeledtek a borostyán-

lepte hosszú falhoz, valami furcsa érzéssel, amit megmagyarázni bizonnyal nem tudtak volna,

beszédük suttogássá halkult.

- Itt vagyunk, - lihegte Mary. - Itt szoktam járni folyton és mindig csak bámulok, meg

bámulok.

- Itt vagyunk? - kiáltott föl Colin és a szeme a kíváncsiságtól mereven rátapadt a borostyán-

függönyre. - De nem látok semmit, - folytatta halkan. - Hiszen nincs itt semmiféle ajtó!

- Én is azt hittem, - mondotta Mary.

Erre nagyon kedvesen elhallgattak mind a hárman néhány percig, mialatt a kis kocsi tovább

folytatta útját.

- Ebben a kertben szokott dolgozni Ben Weatherstaff, - mondotta Mary.

- Ebben? - felelt Colin.

Néhány lépéssel haladtak ismét odébb, mire Mary újból szólt valamit súgva.

112

- Itt pedig, - s hangja sajátságosan ünnepélyes és komoly lett, amint rámutatott egy orgona-

bokorral körülszegett virágágyra, - itt kaparta föl a vörösbegy a földet és kiásta nekem a

kertajtó kulcsát.

- Hol? hol? itt? - kiáltotta Colin és a szeme olyan karika lett, mint aminő a farkasé lehetett,

amikor a vörösbóbitás kis leány a barlangjába benyitott. Dickon hallgatott és megállt a

kocsival.

- Itt pedig, - mondotta Mary és egészen közel lépett az ágyhoz, a borostyán mellé, - beszélget-

tem vele, ő meg a fal tetejéről csiripelt le hozzám, akkor jött a szél és megfútta ezt a boros-

tyánfüggönyt - s ezzel odanyúlva, elhúzta az örökzöld lecsüngő indáit.

- Ó! ez az, ez az! - hebegte Colin.

- S itt van a gomb és itt van az ajtó. Dickon tolja be, tolja be gyorsan!

S Dickon egy pompás, erős, nyugodt taszítással, egyszerre betolta a kocsit.

Colin ebben a pillanatban hátradőlt a kocsi párnáján, kezével letakarta mind a két szemét s bár

örömében szinte lihegett, nem akart addig látni semmit, amíg nincsen egészen a kertfalon

belül; a kocsika megállt és mintha valami varázslat okozná, az ajtó egyszerre becsukódott

mögöttük. Csak most kapta el kezét szeme elől s nézett széjjel, és egyre csak nézett és nézett;

épúgy, mint annakidején Mary és Dickon. A falon, az ágakon, a földön és a fákon, a lengede-

ző indákon és kacsokon eláradt mindenfelé a tündéri apró kis levelekből összeszőtt zöld fátyol

és a pázsiton, a buja fűben, a fák alatt és a lugasok kőedényeiben, itt-ott-amott, mindenütt

nyiladozott, lengedezett a tömérdek arany- meg bíbor-, meg fehérszínű virág, fejük fölött a

fák mutogatták rózsás és fehér bimbóikat, a levegő telve volt röpkedő pillékkel, édes madár-

füttyel, meg zümmögéssel, meg illattal, százféle illattal. A nap pedig úgy öntötte rájuk meleg

sugárözönét, mintha szerető kéz símogatná arcukat. Mary és Dickon Colin mellett állott és

mindketten álmélkodva tekintettek rá. Olyan különösen megváltozott egész valója és annyira

egészen más lett, mert elefántcsonthalványságú arcát, meg a nyakát, meg a kezét, meg egész

alakját elborította a rózsaszín.

- Meggyógyulok! egészséges leszek! - kiáltott föl. - Mary! Dickon! Egészséges leszek! És

nem halok meg soha, soha, de soha!

113

HUSZONEGYEDIK FEJEZET.

Ben Weatherstaff.

A földi életnek különös sajátsága, hogy az ember néhanapján úgy érzi magát, mintha örökké,

örökké, de mindörökké élhetne. Az embert néha olyankor fogja el ez az érzés, ha nagyon

korán kél és megy ki a szabadba, még hajnalhasadása előtt, abban a finom szürkületben és

megáll egyedül a mezőn s föltekintve az égre, figyeli, hogy a halavány égbolt miként változik

meg, miként pirosodik át, míg a kelet bámulatos átalakulásától csodálkozva kiált fel s a szíve

dobogása is megáll az előtt a fönséges látvány előtt, amint nagy méltósággal fölbukkan a nap,

amint fölbukkan minden istenadott reggelen már annyi ezeresztendő óta. S olyankor is így

érezzük magunkat, amikor napnyugtakor megállunk egy csöndes erdőben, amelynek lombjai

között átszűrődik a verőfény titokzatos aranycsillogása és lassan, nagyon lassan suttog vala-

mit, amit megérteni nem lehet, bármiként is szeretnők. S néha akkor is örökkévalónak érezzük

az életet, ha az éjszaka véghetetlen csöndjében föltekintünk a mélységes kék égbolt sok millió

csillagai közé. S halhatatlannak érzi magát az ember akkor is, ha távoli zene hangjaira figyel,

vagy ha nagyon mélyen belenéz valakinek a szemébe.

Ilyenformán érezhette magát Colin is, amikor legelőször találta magát az elrejtett kert négy

falán belül és megérezte a tavaszt. Ezen a délutánon az egész világ arra látszott törekedni,

hogy ennek az egy fiúnak a kedvéért, amennyire csak lehetséges, szép és bájos és jóságos

legyen. Talán az égi kegyesség akarta úgy, hogy megjött a tavasz és minden lehető pompáját

ráöntötte erre az egy gyerekre. Dickon egynéhányszor félbeszakította munkáját, megállt és

csodálkozó tekintettel lassan csóválgatta a fejét.

- Eh, igazán nasszerű! - mondotta. - Tizenkét esztendős elmultam, nemsokára tizenhároméves

leszek, és tizenhárom év alatt sok délután vót már, de még ijen nasszerű nem vót egyse! -

- Jaj, be nasszerű! - mondotta az örömtől sóhajtva Mary. - Aszondom, hogy ijen nasszerű még

nem is vót, amióta áll a világ!

- Nem gondúja, - kérdezte Colin mintegy álomlátóan elgondolkozva - hogy ez sok csudásság

az én kedvemér’ tevődik így együvé?

- Szavamra! - mondotta Mary bámulattal - maga elsőrendű gyerök, úgy beszé’, mint valami

valódi idevalósi!

Merő boldogság volt a három gyerek.

A kis kocsit egy szilvafa lombja alá tolták, amely hófehér volt a sok virágtól és csakúgy

zengett a hangos méhzümmögéstől. Olyan volt, mint egy tündérkirály trónjának mennyezete.

Mellette egy virágzó cseresnyefa terpeszkedett, azontúl az alma büszkélkedett fehér és piros

bimbóival, közöttük ellátott a szem jó messzire, a lombmennyezetek hézagai között alá-

csillogott egy-egy darabka kék ég, mint valami álmélkodó tekintet.

Mary és Dickon itt is, ott is dolgozott valamit, Colin meg figyelte őket. Néha hoztak neki meg-

csodálásra méltó tárgyakat, bimbókat, amelyek ép megpattantak, aztán olyanokat, amelyek

szorosan össze voltak csukódva, olyan ágakat, amelyek ép most kezdtek kizöldülni, fa-

kopácsoló-szarka elhullajtott tollát és időelőtt kettéhasadt madártojás héját. Dickon lassan

körültologatta a kis kocsit az egész kerten, lépten-nyomon megállva valamelyik újabb csoda

előtt, hogy láthassa, mi minden sarjad ki a földből és hasadozik elő a fák ágain.

- Vajjon meglátjuk-e a vörösbegyet? - kérdezte Colin.

- Megláthatja nemsokára ahányszor csak akarja, - felelte Dickon. - Majd ha a tojások szét-

pattannak s kibújnak a fiókák, lesz neki annyi dóga, hogy a feje is beleszédül a szegénynek.

114

Meglássa, hogyan nyargalász ide-oda, ki a fészekbű’, be a fészekbe, oszt horgya a sok gilisz-

tát, némelyik nagyobb, mint ű maga, oszt aszt se tuggya, hogy a sok csipogó szájbú’ melyiket

tömje meg hamarább. Hallunk majd akkor csipogást és csápogást mindenhunna’. Anya

aszongya, amikor látja, mennyi dóga van egy íjen vörösbegynek, hogy a sok apró begyest

megtőtse, úgy érzi magát, mint egy főúri dáma, akinek semmi dóga nincsen.

Ezen aztán olyan vidám kacagásra fakadtak, hogy be kellett fogni a szájukat, nehogy a röhön-

csölésük kihalljék a kert falán túl is. Colint már néhány nappal azelőtt alaposan kioktatták a

tompított hangú és suttogó beszéd törvényei felől. Neki tetszett is ennek a titokzatossága és

megtett minden tőle telhetőt, de az már mégis csak nehéz dolog, hogy az ember a suttogást túl

ne kacagja, ha már kacagni kénytelen.

A délután minden perce új meg új eseményt hozott, a napfény ragyogása pedig óráról-órára

aranyosabbá vált. A kerekes kocsit visszatolták a mennyezet alá s Dickon ép leült a fűbe és

elővette sípját, amikor Colin megpillantott valamit, amit eddig nem vett észre.

- Amott, az ott, nagyon öreg fa már úgy-e? - kérdezte.

Dickon végignézett a füves tér fölött a fára, Mary is odatekintett és egy pillanatig mélyen

hallgattak mind a ketten.

- Nagyon öreg, - mondotta végül Dickon s hangjában valami nagyon szelíd komolyság

csendült meg.

Mary ismét ránézett a fára és elgondolkodott.

- A fa minden ága egészen szürke már s nincs rajta egyetlen zöld levél se, - folytatta Colin. -

Meghalt már az a fa?

- Hja! - sóhajtott Dickon. - De teli van nőve kúszó rózsával s ha maj’ az elkezd leveledzeni

meg virágozni, teli lesz az elhalt fa levéllel meg virággal. Akkor már nem lesz halott. Szebb

lesz valamennyinél.

Mary még mindig rajta felejtette tekintetét a fán és nagyon gondolkozott.

- Olyan, mintha egy nagy ága letört volna, - mondotta Colin. - Vajjon hogy történhetett?

- Az sok évvel ezelőtt történt, - világosította fel Dickon. - Eh! - kiáltott föl hirtelen és meg-

érintette Colin vállát, - ott a vörösbegy! Nézze, nézze! Hát ott repül! Ennivalót visz a párjá-

nak.

Colin majdnem elkésett, de az utolsó pillanatban mégis meglátta a madarat, amint keresztül-

röpült a lombok között, csőrében cipelve valamit. S amint átröpült a zöld tisztáson, nekivágott

a kert sűrűn benőtt szögletének és ott eltünt a tekintet előtt. Colin visszadőlt ismét a székén és

egy kissé elnevette magát.

- Talán most tálalják föl náluk az ozsonna-teát. Lehet, hogy ép öt óra van. Egy csésze teát

magam is meginnék.

Igy túlestek a nehéz pillanaton.

- A varázslat hozta erre a vörösbegyet, - mondotta titokban Mary Dickonnak. - Én tudom,

hogy ez a varázslat. - Mert mind a ketten, ő és Dickon attól féltek, hogy Colin majd még

többet is akar tudni arról az ágról, amely tíz évvel ezelőtt letört. Dickon ugyancsak dörzsöl-

gette zavarában az ő vörhenyes fejét.

- Úgy tegyünk, mintha az a fa ép olyan közönséges fa volna, mint a többi fa, - mondotta

végül. - Azt sose mondhattyuk meg a szegény gyereknek, hogy az a fa hogy tört le! Ha még

egyszer kérdez rúla valamit, hát nekünk muszáj, de muszáj nevetni és úgy nézni arra a fára.

115

- Persze, hogy muszáj! - felelte Mary.

De egyáltalán nem érezte, hogy arra a fára nevetni is tudna. Dickon még egy ideig dörzsöl-

gette a rozsdaszín haját, de kék szeme kezdett derültebben pislogni a világba.

- Mrs. Craven nagyon édes dáma lehetett, - folytatta némi habozás után. - Anya azt hiszi,

hogy néha most is eljár Misselthwaitebe és megnézi az ő kis Colinját, ahogy minden anya

visszajár, ha ezt a világot itthagyja. Hát vissza is gyütt; hát ű vezetett be minket ebbe a kertbe,

és ű dógoztatott itt minket és az ű dóga volt az is, hogy a fiát idehoztuk.

Mary azt gondolta, hogy Dickon ezzel a magyarázattal tulajdonképpen a varázslatról beszélt.

Mert Mary erősen hitt a varázslatban. Titokban még azt is hitte, hogy Dickon is varázsol,

persze, jóindulatú varázslatot művel, azért szereti mindenki és az állatok azért tudják, hogy

Dickon az ő jó barátjuk. El-eltöprengett azon is, hogy vajjon nem a varázslatnak köszönhető-e,

hogy a vörösbegy ép abban a pillanatban jelent meg, amikor Colin azt a súlyos kérdést intézte

hozzájuk. Úgy látta, hogy ez a varázslat működött egész délután s ez változtatta át Colint

egészen másfajta gyerekké, mint aminő azelőtt volt. Hiszen szinte hihetetlen volt, hogy ez a

mostani Colin ugyanaz a veszekedő, nyűgös fiú, aki nemrég még úgy sikított, a párnáját öklözte

és harapta. Még elefántcsontszínű arca is egészen megváltozott. Az a halavány rózsaszínű pír,

amely arcát, nyakát, kezét elborította, amikor besurrantak a kertbe, nem is hagyta el többé.

Meglátszott rajta, hogy van vére és feje nem elefántcsont és nem is viasz immár.

Kétszer-háromszor is látták, amint a vörösbegy eleséget viszen a párjának, úgyhogy ők is

megkívántak valaminő táplálékot és Colin nagyon áhítozott az ő ozsonna-teája után.

- Menjen és hozasson valamelyik szolgával egy kosárban ozsonnát, - mondotta Marynek - ön

és Dickon vegyék át tőle a rododendron-ágynál és hozzák be együtt.

A pompás eszmét könnyen meg is valósították s amikor a fehér terítő szétterült a fa alatt s volt

rajta forró tea, frissen pirított vajaskenyér és sütemény, nagy étvággyal és nem kisebb élvezet-

tel fogyasztottak el mindent. Csakhamar a madarak egész sokasága gyűlt köréjük. Egy ideig

csak figyelték a falatozó gyerekeket, de végül együtt lakomáztak velük. Nut és Shell sütemény-

darabkákkal ugráltak a fákra, Soot pedig egy jókora szelet vajaskenyérrel az egyik sarokba

húzódott és addig forgatta, vizsgálgatta mindenfelülről és tett rá rekedt károgással megjegy-

zéseket, míg végül elszánta magát és vidáman lenyelte egyszerre az egészet.

A délután kezdett elfogyatkozni. A nap az ő sugárnyilait már kevésbé melegen és mind

rézsútosabban lövelte alá, a méhek elmentek haza és a madarak ritkábban röpdöstek. Dickon

és Mary a fűben ültek, a teáskosár edényeit már szép rendben összeszedték, hogy nemsokára

hazaviszik. Colin hátradőlt kocsija támláján, homlokáról a rendesen lecsüggő vastag fürt el

volt simítva, arca egészen rendes színt mutatott.

- Ma már ne menjünk innen tovább, - mondotta - de holnap megint jöjjünk le és holnapután

megint, és azután megint, és azután minden, minden nap megint.

- Megszerette a friss levegőt, úgy-e bár? - kérdezte Mary.

- Nem is szeretek már mást, - felelte Colin. - Most már láttam a tavaszt, meg fogom látni azt

is, milyen a nyár, meglátom, hogy a kertben hogyan nő minden és meg fogok nőni magam is.

- Persze hogy! - mondotta Dickon. - Maga is épúgy fog itt mászkálni mint más emberfia és

fog kapálni, ahogy mi, meg mindenféle népség!

Colin szörnyen elvörösödött.

- Mászkálni! Kapálni! Én?!

116

Dickon rendkívül gyöngéden tekintett rá. Se ő, se Mary soha egy szóval sem kérdezték, hogy

mi baja lehet Colin lábának.

- Biztos, ami biztos, fog hát! - felelte keményen. - Hásze’ magának is csak ojan keze-lába van,

mint akárki másnak!

Mary egy kissé megijedt és félt is mindaddig, amíg Colin feleletét nem hallotta.

- Hiszen olyan, az igaz; nincsen semmi baja, de nagyon vékony és gyönge. Reszket is a

lábam, úgyhogy nem merek ráállani.

Mary is, Dickon is megkönnyebbülten lélekzett fel.

- Ha nem fél tűle, ráállhat bátran, - mondotta erős biztatással Dickon - hát hagyja is abba a

félést ebben a minutumban!

- Hagyjam abba? - kérdezte Colin és álmodozva dőlt hátra kocsijában.

Néhány percig teljesen nyugodtak voltak mindhárman. A nap mind alább csúszott. Eljött

immáron az az idő, amikor a természetben minden megnyugszik s az ő délutánjuk nagyon

tartalmasan és mozgalmasan telt el. Colinon meglátszott, hogy fönségesen pihen. Még a kis

állatok is csöndesen viselkedtek s mozdulatlanul guggoltak egymás mellett. Soot egy alacsony

ágra kapaszkodott, néha egyik lábát lenyujtogatta és csak a szeme héját húzogatta olykor

fölfelé. Mary azt hitte, hogy a holló néhány perc mulva ugyancsak nekilát a hortyogásnak.

Ebben a nagy csöndességben szinte riasztó hatást tett, amint Colin hirtelen fölkapta a fejét és

elég hangos suttogással, szinte ijedten kérdezte:

- Ki az az ember?

Dickon és Mary egyszerre talpon termettek.

- Ember? - kiáltottak föl mind a ketten elfojtott hangon.

Colin odamutatott a magas falra.

- Nézzenek oda! - suttogta izgatottan - odanézzenek!

Mary és Dickon gyorsan megfordultak és odanéztek. Egy létrán Ben Weatherstaff állott előt-

tük s haragos ábrázattal meredt a kertre. Ebben a pillanatban öklével fenyegette meg Maryt.

- Ha feleségem vóna és te vónál az én jányom, - kiáltott rá - most ugyancsak elpüfőnélek!...

S ezzel még egy fokkal följebb kapaszkodott, szinte fenyegető módon, mintha az volna a

szándéka, hogy nyomban beugrik a kertbe és megveri Maryt; de amint a leány közelébb lépett

feléje, nyilván meggondolta a dolgot, mert megállt a létrán és megelégedett azzal, hogy öklét

tovább is rázta Mary felé.

- Sohase állhattam ezt a köjket! - dühöngött tovább. - Már akkor is utáltam, amikor legelőször

láttam. Egy íjen vajsárgaképű senki mer ojakat kérdezni és beleüti az orrát ojakba, amihez

semmi köze sincs! Sose tudtam, miért barátkozik vélem ojan vastagon. Ha ott nincs a vörös-

begy, kitekertem vón...

- Ben Weatherstaff, - kiáltott rá Mary, aki végre lélegzetet tudott venni - Ben Weatherstaff,

hisz ép a vörösbegy mutatta meg az utat!

Erre aztán olyan dühbe jött az öreg Ben, mintha csakugyan le akart volna ugorni, hogy a lányt

elverje.

117

- Ijen rossz köjök! - ordított rá. - A maga gonoszságát rákeni a vörösbegyre, mintha anélkül is

nem volna eléggé gonosz. Hát a madár mutatta meg az utat! A madár? He, rossz köjök? - de

ezt a káromkodást nem folytatta tovább, mert még dühénél is nagyobb volt kíváncsisága. - És

hogy tudott oda bejutni?

- A vörösbegy mutatta meg utat, - erősitgette Mary konokul. - Talán nem is tudta, hogy ő

mutatta, de mégis ő mutatta. De most nem is tudom elmondani hogyan mutatta, mert ön foly-

ton az öklét rázza felém.

Az öreg ebben a pillanatban abba is hagyta az ökölrázást, az arca dühöngő kifejezése is

megváltozott egyszerre; egy pompás párnájú, fényes, kerekes kocsi, olyan, mint valami udvari

díszhintó, gurult eléje, benne egy ifjú, nagy, feketepillás szemű rája ült, aki sovány kis kezét

fenyegető mozdulattal nyujtotta feléje. A kocsi közvetlenül Ben orra előtt állott meg. Nem

csoda, hogy tátva maradt a szája.

- Tudja ön, hogy én ki vagyok? - kérdezte a rája.

Hogy elbámult Ben Weatherstaff! Úgy rámeredt, mintha valami kísértetet pillantott volna

meg. Csak nézett, bámult, nem szólt egy hangot sem, sőt inkább nyelt egy nagyot.

- Tudja ön, hogy én ki vagyok? - kérdezte Colin még fenyegetőbb hangon. - Feleljen!

Ben Weatherstaff szétnyitotta ökölbeszorult kezét, megdörzsölte előbb a szemét, aztán a

homlokát, aztán kissé zavart dadogással felelt:

- Hogy maga kicsoda? - mondotta. - Hát - honne tunnám, amikor a képibű úgy níz rám az

édes anyja szemive’. A Krisztus tudja, hogy jutott oda be! Maga a szegény kis nyomorék.

Colin egyszerre elfelejtette, hogy egyáltalán van gerince. Arca bíborpiros lett amint merészen,

keményen, egyenesen felült.

- Én nem vagyok nyomorék! - kiáltott rá felbőszülten. - Nem vagyok, ha mondom!

- Nem is! - rivalt fel ingerülten Mary, haragos méltatlankodással. - Én megnéztem a hátát,

nincs azon annyi púp se, mint gombostű, - nincs is!

Ben Weatherstaff még egyszer megdörzsölte a homlokát és úgy bámészkodott, mint ahogy

nem bámészkodott még soha életében. A keze remegett, a szája remegett, a hangja is remegett.

Hiszen tulajdonképpen tudatlan egy öreg volt, meg tapintatlan is s csak az jutott ép eszébe,

amit hallott.

- Hát - a maga lába nem kódis? - dadogta tovább Ben.

- Nem hát! - kiáltotta Colin.

- Hogy nem kódis a lába! - rebegte újból Ben.

Most már elég volt. Az az idegesség, amellyel saját beteges rohamait szokta magára idézni,

szokatlan módon vett rajta ezúttal erőt. Azzal még soha senki - még suttogva sem - nem

csúfolta meg, hogy a lába is nyomorék, s hogy Ben Weatherstaff ezt olyan határozottan

állította, sokkal több volt, mintsem hogy az ifjú rája húsa és vére elbírta volna. Hangjában,

sértett büszkeségében elfelejtett mindent és olyan elszántan erőssé tette, hogy akkora

keménységet magáról fel sem tételezett volna.

- Ide jöjjön! - kiáltott Dickonra és kezdte magáról ledobálni a szőnyeget, lábait kiszabadította

a takaró alól. - Jöjjön! Jöjjön ide! Ebben a pillanatban!

Dickon nyomban mellette termett. Mary visszafojtotta lélekzetét s szinte érezte, hogy arca

elhalványodik.

118

- Talpra áll! Talpra áll! Talpra áll! - hadarta olyan gyorsan, amint csak bírta.

Pár pillanatnyi elszánt erőfeszítés után a takarót lerúgta a földre, Dickon keményen megfogta

Colin karját, a vékony lábszárak kinyultak a kocsiból - és megállottak a gyepen. Colin megállt

egyenesen, - egyenesen! - olyan keményen, mint egy nyílvessző, megdöbbentően magasnak is

látszott, amint ott állt hátraszegett fővel. Különös tekintetében a méltatlankodás fényessé-

gével.

- Nézzen rám! - kiáltotta Ben Weatherstaffre. - Hát nézzen rám! Hát most nézzen rám jól,

hallja!

- Olyan egyenes, mint én magam la! - mondotta Dickon. - Nincs több olyan egyenes fiú

Yorkshireban.

Ben Weatherstaff erre úgy megváltozott, hogy Mary alig tudta elgondolni, mi is történhetett

vele. Előbb hümmögött, aztán nagyokat nyelt, végre megindult szeméből a könny és végig-

csurgott viharvert ábrázatán, kezét meg összekulcsolta, mintha imádkozni akarna.

- Eh-ha, - tört ki végre - hogy hazudik a népség! Hásze’ vékony mint a léc és fehér, akár a

kísértet, de nincs a testin egy darab görcs. Ember lesz belűle, - hogy az Isten is álgya meg!

Dickon erősen tartotta Colin karját, de a fiú egyáltalán nem ingadozott. Mindjobban kihúzta

magát, és a szeme közé nézett Ben Weatherstaffnek.

- Amikor a papa nincs itthon, - mondotta - az ön gazdája én vagyok. És önnek az a köteles-

sége, hogy nekem engedelmeskedjék. Ez az én kertem. Senkinek a világon erről egy szót

elmondani ne merjen! Most szálljon le arról a létráról, menjen végig a hosszú fal mellett, Miss

Mary elibe megy és behozza önt ide. Beszélni akarok önnel. Nem akartuk önt beavatni a

dolgunkba, de most ön is tudja a titkunkat, hát jöjjön be. Siessen!

Ben Weatherstaff ráncos öreg ábrázata még mindig nedves volt attól az első könnyhullaj-

tástól. Szinte úgy látszott, meg sem akar válni attól a látványtól, amit Colin sovány, álló,

egyenes alakja, hátravetett feje nyujtott.

- Ej, ez a fiú! - suttogta folyton - ez az én fiam - s mintha hirtelen eszébe jutott volna valami,

így folytatta: - Jövök, uram! Igenis, uram! - és szófogadóan lemászott a létrán.

119

HUSZONKETTEDIK FEJEZET.

Amikor a nap lement.

Amint Ben feje a fal mögött eltűnt, Colin Maryhoz fordult.

- Menjen elibe, - mondotta és Mary keresztülröpült a gyepen a borostyánfödte ajtóhoz.

Dickon figyelő szemmel nézett Colinra, aki némileg zavartan állott, de semmi jelét nem adta a

gyöngeségnek.

- Tudok én állni, - mondotta s fejét még mindig fönnen tartva, büszkén nézett szerte.

- Mondtam én, hogy tud, mihelyt nem fél tűle, - felelte Dickon. - S már nem is fél tűle.

- Nem is félek, - mondotta Colin.

Aztán egyszerre eszébe jutott, amit felőle egyízben Mary mondott.

- Ön szokott varázsolni? - kérdezte tőle élesen.

Dickon hullámos ajka széles vigyorgásra húzódott.

- Amit maga csiná’, az a varázslat, - mondotta. - Az a varázslat, amitű’ itt a fődbű kigyün a

sarjadék, ami itt dógozik ebbe! - és vaskos cipőjével megérintett egy darab földet, amelyből

már előbújt a páfrány.

Colin letekintett a hajtásra.

- Hásze’ - úgymond lassan - nagyobb varázslat má’ enné’ nem is lehetséges.

S még büszkébben kiegyenesedett.

- El szeretnék menni addig a fáig, - mondotta s rámutatott egy fára, amely tőle néhány

lépésnyire állott. - Ott akarok lenni, mikorra Ben Weatherstaff bejön. S ha elfáradok, meg-

támaszkodhatok a fához. Ha le akarok ülni, le is ülhetek, de addig le nem ülök. Hozzon a

székből egy párnát ide.

Ezzel odament a fához s ámbár Dickon fogta a karját, csodálatos erősen tartotta magát. S

amikor odaért a fatörzshöz, meg lehetett érteni, hogy kissé megtámaszkodott, de azért folyton

egyenest állott és szinte magastermetűnek látszott.

Amikor Ben Weatherstaff belépett a falbavágott ajtón, hallotta, hogy Mary lihegve mondogat

valamit.

- Mit mond? - kérdezte kissé szórakozottan, mert egész figyelme arra az egyenes, vékony

gyermekalakra összpontosult, aki ott állt a fa alatt, büszke arcát feléje fordítva.

Mary nem felelt, mert inkább magában mondogatta:

- Talpra állt! Talpra állt! Mondtam, hogy talpra tud állani. Meg tud állani a lábán! Meg tud!

Mindezt mégis inkább Colinnak mondotta, mert varázslatot akart gyakorolni s arra törekedett,

hogy a fiú tartsa magát tovább is olyan erősen és egyenesen, mint most. Nem bírta volna

elviselni, ha előbb elgyöngül, semhogy Ben Weatherstaff odáig eljut. De nem is gyöngült el.

Fönntartotta az a sajátságos benső érzés, hogy minden soványsága mellett is egyszerre szebbé

lett, amint így állott. Furcsa nagyúri tempójával mereven ránézett Ben Weatherstaffra.

- Nézzen rám! - szólt parancsoló hangon. - Nézzen végig rajtam! Hát púpos vagyok én? Kódis

az én lábam?

120

Ben Weatherstaff megindultsága ugyan még nem mult el teljesen, de egy kissé már össze-

szedte magát s majdnem régi rendes hangján válaszolt.

- Szó se lehet róla! De egy szó se! De hát minek bujkál úgy? - oszt elhitette a népséggel, hogy

nyomorék és félig meg van babonázva?

- Félig megbabonázva? - kérdezte Colin indulatosan. - Ki mondja?

- A sok bolond, - felelte Ben. - Teli a világ kofával, aki mind azon töri a fejét, hogy mitű’

járjon a szája. Hát miért is áporgott mindíg a szobájába, becsukva?

- Mert mindenki azt mondta, hogy meg fogok halni, - felelte kurtán Colin. - De nem fogok!

S ezt olyan határozottan jelentette ki, hogy Ben Weatherstaff újból végignézett rajta, felülről

lefelé és alulról fölfelé.

- Meghalni, maga? - mondta megvető méltatlankodással. - Szó se lehet arrú! Sokkal bátrabb

gyerek! Amikor megláttam, hogy olyan egyszeribe kidugja a lábát és rá is áll egykettőre,

mingyá’ gondútam, hogy: rendbe’ van! Üljön már le egy kicsit arra a faderékra, Master és

parancsójon velem.

Az öreg modorában volt valami különös keveréke a nyers gyöngédségnek és az okos megértés-

nek. Amíg végigjöttek a hosszú fal mellett, Mary nagy gyorsasággal adott neki annyi utasítást,

amennyit csak lehetett. A fődolog az volt, hogy el ne felejtse, hogy Colin nagyon egészséges,

teljesen egészséges. S ezt a kertnek köszönheti. Senkinek nem szabad eszébe juttatnia, hogy

púpja nőhet és meg is halhat.

A rája méltóztatott leülni a fatörzsre a nagy fa lombja alatt.

- Mit dolgozik ön, Ben Weatherstaff, a kertben?

- Mindent, amit parancsónak, - felelt az öreg Ben. - Énvelem nagyon jól bánnak, mert ő

engem kedvelt.

- Ki az az ő? - kérdezte Colin.

- A maga édesanyja, - felelte Ben Weatherstaff.

- Az én anyám? - kérdezte Colin és ránézett az öregre szelíden. - Úgy-e, ez volt az én anyám

kertje?

- Hát persze, hogy ez vót! - felelte Ben Weatherstaff és körülnézett a kertben. - Nagyon

szerette ezt az ű kertyét.

- Most már ez a kert az enyém, - jelentette ki Colin. - Én is nagyon szeretem. Idejövök

mindennap. De ennek titokban kell maradnia. Azt parancsolom, hogy arról senkinek tudnia

nem szabad. Dickon és unokatestvérem dolgoztak eddig rajta, hogy új életre keltsék. Néha el

fogok önért küldeni, hogy jöjjön segíteni, - de úgy kell jönnie, hogy senki észre ne vegye.

Ben Weatherstaff arcát valami széles mosoly öntötte el.

- Bejártam én ide azelőtt is, - mondotta - akkor is úgy, hogy nem látta senki.

- Igazán? - kiáltott föl Colin. - Mikor?

- Legutoljára - felelte az öreg s elgondolkozva nézett körül, - úgy két évvel ezelőtt vótam a

kertben.

- De hisz tíz esztendeje nem volt itt senki, - mondotta Colin - az ajtóról senki sem tudta, hogy

hol van?

121

- Én nem vagyok senki, - felelte nyugodtan Ben. - Aztán nem is az ajtón jöttem be, hanem a

falon másztam át. A mult két esztendőben nem tudtam bemászni a csúzos lábamtú!

- Azért gyütt, hogy megmesse a rózsafákat! - kiáltott föl Dickon. - Láttam a dógát némej

hejjen!

- Mert hát ű nagyon szerette, úgy szerette ezt a kertet! - mondotta lassú hangon Ben Weather-

staff. - S olyan fiatal, kedves teremtés vót. Egyszer aszongya, hogy: »Ben, és nevetett hozzá,

ha én majd meghalok, vagy elmegyek innen, visejje gongyát az én sok szép rózsámnak«. S

amikor csakugyan elment, ki vót adva a parancs, hogy senkinek ide begyünni nem szabad. De

hát én mégis csak begyüttem, - tette hozzá némi csökönyösséggel. - Átkapaszkodtam a falon,

de a csúztól aztán nem tudtam. De amíg lehetett, minden évben egyszer itt vótam. Hásze’ az ű

parancsa vót a régibb.

- Nem is vóna most ojan szép, ha nem gyütt vóna! - mondotta Dickon. - Csudálkoztam is.

- Örülök, hogy megtette, Weatherstaff, - jegyezte meg Colin. - Ön meg fogja őrizni a mi

titkunkat.

- Haj, uram, meg hát, - felelte Ben. - Az ojan csúzos öregnek jobb is lesz az ajtó, mint a

kerítés.

Mary az ásóját a gyepágy mellett belevágta a földbe. Most Colin kinyujtotta kezét és kihúzta

az ásót. Arcát különös kifejezés öntötte el s nekifogott az ásásnak. Keskeny keze még meg-

lehetősen gyönge, de minthogy nagyon nézték, - Mary visszafojtott lélegzettel - Colin mélyen

lenyomta az ásót és megfordított egy darab földet.

- Bírja, ha akarja! Bírja, ha akarja! - mondotta magában Mary. - Mondom önnek, hogy ön

bírja, ha akarja!

Dickon kerek szeme teli volt kíváncsisággal, de nem szólt semmit. Ben Weatherstaff arca

merő figyelem.

Colin megpihent. Miután néhány darab rögöt megforgatott, vidáman mondotta Dickonnak,

még pedig lehetőleg hűen az ő beszédmódját utánozva:

- Maga aszonta az imént, hogy nemsokára fogok én itt mászkálni meg ásni, mint más ember-

fia, - ászt gondútam, hogy csak a kedvemért mongya. No né, még el se mútt az eeső nap, - és

már mászká’tam, és ástam is!

Ben Weatherstaff szája erre a beszédre ismét tátva maradt, de nem szólt rá semmit, csak

jóízűen vigyorgott.

- Ó! - mondotta végül - hisz ez fájin dolog. Yorshirei legény maga, biztos! Meg hogy ásott is.

Hátha elűtetne valamit? Ne hozzak egy rózsatövet?

- De hozzon! hozzon! - mondotta Colin és izgatottan folytatta az ásást. - Gyorsan! gyorsan!

S valóban el is végezték a dolgot eléggé gyorsan. Ben Weatherstaff úgy szedte a lábát, mintha

soha csúzos nem lett volna. Dickon nekiállott erős karjával, hogy megmélyítse a gödröt,

alaposabban, mint ahogy azt Colin vékony, gyönge keze kimélyíteni képes lett volna. Mary

elfutott, hogy öntözőkannát szerezzen. S amikor Dickon a gödörrel készen volt, Colin

nekiállt, hogy a rögöket ásójával lehetőleg porhanyóssá tegye s a szokatlan, új testgyakorlattól

nekimelegedett és átpirosodott arccal tekintett föl az égre.

- Szeretném, ha elkészülnénk, mielőtt a nap lemegy, teljesen lemegy, - mondotta.

122

Mary azt gondolta, hogy a nap merő jóindulatból megállott kissé útján. Ben Weatherstaff

meghozta a cserepes rózsát az üvegházból. Keresztülbukdácsolt a gyepágyon olyan fürgén,

ahogy öreg lába csak bírta. Ő is kezdett izgalomba jönni. Letérdelt a gödör elé és széttörte a

cserépburkot.

- No, gyerek, - mondta és átadta a virágtövet Colinnak, tegye a fődbe a maga kezével, mint

valami kiráj, amikor egy új hejet avat fő.

A sovány kis kéz remegett egy kissé, Colin arca még jobban áttüzesedett, amint a rózsatövet

tartotta, miközben az öreg Ben megtöltötte körülötte a gödröt földdel; csakhamar készen volt.

Mary térdenállva s két tenyerére támaszkodva nézte a munkát. Soot odaröppent és élénk

figyelemmel nézte az eseményt. Nut és Shell egy cseresnyefa ágán ülve beszélgetett a törté-

nőkről.

- El van ültetve! - jelentette végül Colin. - S a nap is csak most megy le a sövényen túl.

Segítsen talpra Dickon. - Addig akart állva maradni, amíg a nap el nem tünik. Ezt így kívánja

a varázslat.

Dickon támogatta s a kellő erőt megadta hozzá a varázslat, - vagy bárhogyan nevezzék is, - s

amikor a nap lement és véget ért ez a különös bájos délután, valóban a maga lábán állt Colin

és - nevetett.

123

HUSZONHARMADIK FEJEZET.

A varázslat.

Amíg a gyermekek visszatértek a házba, addig dr. Cravennek jóideig kellett várakoznia. Már

töprengett is, nem volna-e helyes, ha valakit leküldene utánuk a kertbe, hogy keresse meg

őket. Amikor Colint visszahozták szobájába, a szegény doktor nagyon komolyan nézett végig

rajta.

- Nem kellett volna olyan sokáig künn maradnia, - mondotta. - Nem szabad magát túlerőltetni.

- Egyáltalán nem vagyok fáradt, - felelte Colin. - Nagyon jól esett künn lenni. Holnap is ki-

megyek, még pedig reggel is, délután is.

- Nem egészen bizonyos, hogy ezt megengedhetem-e, - felelte dr. Craven. - Attól tartok, hogy

nem volna okos.

- Az nem volna okos, ha nem engedné, - mondotta Colin teljes komolysággal. - De úgyis

kimegyek.

Mary is észrevette, hogy Colinnak tulajdonképpen sejtelme sem volt arról, hogy milyen durva

gyerek benyomását teszi, amikor az embereknek a maga gőgös modorában osztogatja a

parancsokat. Eddigi élete valami olyan külön kis szigeten folyt le, amelynek ő volt a királya s

amelyen egészen természetesen alakult ki a maga külön furcsa tempója, amelyet a máséval

összehasonlítani módjában sem állott. Mary inkább csak saját természetéhez volt hű, de ami-

óta Misselthwaitebe jutott, rájött lassankint, hogy az ő modora nem olyan, melyet kedvesnek

vagy szokásosnak lehetne nevezni. S minthogy ezt a fölfedezést már megtette, elég érdekes-

nek tartotta, hogy azt Colinnal is közölje. Ezért aztán, amikor dr. Craven már elment, néhány

percig szótalanul ült, kíváncsian tekintve Colinra. Szerette volna, ha a fiú megkérdezi, miért

hallgat úgy, és ez a kívánsága teljesült is.

- Miért néz rám olyan furcsán? - kérdezte Colin.

- Az jutott eszembe, hogy szinte sajnálom dr. Cravent.

- Én is, - mondotta Colin nyugodtan, de némi önelégültséggel. - Most már egyáltalán nem

kapja meg Misselthwaite-et, minthogy nem fogok meghalni.

- Én is sajnálom, persze, - mondotta Mary - de most az jutott eszembe, hogy minő keserves

dolog lehet tíz éven át udvariaskodni olyan gyerekkel, aki mindig durva hozzánk. Én ilyen

sohasem lettem volna.

- Hát én durva vagyok? - kérdezte Colin nyugodtan.

- Ha ön az ő fia volna, és ő valami olyan verekedős természetű ember, - mondta Mary - most

megverte volna.

- De nem mert, - jelentette ki Colin.

- Persze, hogy nem merte - mondotta Mary, még egyszer elfogultság nélkül gondolva át a

történteket. - Soha senki nem mert itt olyant tenni, ami önnek nem tetszett... mert azt hitték,

hogy meg fog halni és már efféle olyan szánalmas teremtés volt.

- De már nem leszek többé szánalmas teremtés, - mondotta dacosan Colin. - Nem is engedem

meg a személyzetnek, hogy engem szánalmasnak tartson. Ma délután már megállottam a

magam lábán.

- Mert mindig teljesült minden kívánsága, attól lett olyan nyerssé, - mondotta Mary, inkább

talán hangosan gondolkodva.

124

Colin mogorván fordul feléje.

- Hát én nyers vagyok? - kérdezte Maryt.

- Ó igen, - felelte Mary - még pedig nagyon. De azért ne haragudjék, tette hozzá engesztelő

hangon, mert én is nyers természetű vagyok, meg Ben Weatherstaff is az. De most már

távolról sem vagyok annyira nyers, mint azelőtt, amióta megszerettem az embereket és meg-

találtam a kertet.

- Én se akarok ezentúl nyers lenni, - mondotta Colin. - Nem is leszek többé, - és ismét

mogorva képet vágott hozzá.

Nagyon büszke természete volt a fiúnak. Egyideig elgondolkozva dőlt hátra, aztán Mary

észrevette, hogy arca valami sajátságos mosolytól megszépül és egészen átalakul.

- Attól szűnik majd meg az én nyerseségem, - mondotta - ha mindennap lejárok a kertbe. Van

ott valami varázslat, - jó varázslat, higyje el nekem, Mary. Én tudom, egész biztosan tudom.

- Én is tudom, - felelte Mary.

- Ha nem is igazi varázslat, - tette hozzá Colin - mi elmondhatjuk, hogy azért megvan. Valami

van ott, az bizonyos, - van ott valami!

- Az bizony varázslat, - de nem fekete. Olyan fehér, mint a hó.

Mindig is hittek a varázslatban s folyton emlegették, érezték is az alatt a három hónap alatt,

amely ezután következett, csodálatos hónapok, ragyogó hónapok, mesés hónapok. Ó! mennyi

minden történt a kertben az alatt a pár hó alatt! Akinek soha kertje nem volt, meg nem értheti,

de akinek volt, egészen természetesnek találja, hogy egy egész kötetet meg lehetne tölteni, ha

minden eseményét le akarnók írni. Elsősorban úgylátszott, mintha a növények egyáltalán soha

meg nem akarnának állani növésükben, százával, ezrével bújtak elő a földből, a fű közül, a

virágágyakból, még a fal tégláinak hézagai közül is. Azután elkezdtek a növények bimbózni,

a bimbók hasadozni, színeket mutogatni, a kék minden árnyalatában, a bíbor minden

fajtájában, a piros mindenféle, különösnél különösebb változatában. A virágzásnak ezekben a

napjaiban lépten-nyomon virág kukucskált elő minden talpalatnyi földterületről, minden

mélyedésből, valamennyi szögletből. Ben Weatherstaff nemcsak látta a virág buja növését,

elő is segítette, ahol csak tehette; még a téglák közeiből is kiszedte itt-ott a habarcsot és egy-

egy maroknyi földet tömött helyébe, hogy onnan is bájos virágok hajtsanak ki. A füves

területek megtarkultak nőszirommal és fehér liliommal, a lugasok zöldjét frissebbé tette a

magasszárú delfinium, a szarkaláb, meg a harangvirág.

- Ő azokat mind nagyon szerette, - de hogy szerette! - mondogatta Ben Weatherstaff. - Úgy

szerette, ha a sok virág főpislogott az égbe, ahogy mondani szokta. Ő sem igen nézett a fődre,

- nem ő. Szerette a fődet is, de még jobb szerette, amikor a kék ég olyan vidáman somolygott

lefelé.

Ami magot Mary és Dickon elültettek, úgy nőtt ki, mintha tündéri erő hajtotta volna.

Mindenféle színárnyalatú, bársonylevelű pipacs vígan lengedezett a partos helyek lankáin s

velük együtt pompázott az a sok szép virág, amely hosszú évekkel azelőtt szétszórta magvait a

kertben és amelyek, ha megmondhatták volna, bizonnyal nagyon csodálkoznak azon, hogy

milyen idegen népség tanyáz most ebben a kertben. Hát még a rózsa, a tömérdek rózsa!

Egyre-másra bukkantak föl a fűben, körülölelték a napraforgót, átfonták a fák törzseit, le-

csüngtek ágaikról, fölkapaszkodtak a falra és elborították, úgyhogy valóságos rózsazuhataggá

sűrűsödtek, napról-napra új meg új bimbót termelve, olykor még óránként is megszaporodva.

Parányi kis bimbó még az imént, - tömérdek bimbó, - olyan gyöngéd, finom és lenge, de

125

csakhamar megduzzad, hat rája a varázslat, kifejlődik, meghasad, remek rózsává alakul át,

színpompáján kívül megtölti a levegőt, az egész kertet édes illatának felhőjével.

Colin meglátott mindent, megfigyelte az egymásután következő változásokat. Minden reggel

lehozták a kertbe és minden nap minden egyes óráját, hacsak az eső nem esett, lenn töltötte a

kertben. Még a borús napokat is szerette. Nagyon örömest feküdt a fűben s nézte, »hogy nő a

kert«, amint mondani szokta. Ha az ember hosszan figyel, úgy vette észre, meglátja, mint fes-

lik ki a bimbó. S aki fűben hever, megismerkedik sok érdekes apró bogárral, amint látszólag

céltalanul futkos ide-oda, de azért nyilván nagyon komoly céllal teszi meg a fárasztó utakat,

mert a szájában egy-egy darabka szalmát, tollat vagy eleséget cipel, vagy lecsíp valamelyik

fűszálról egy kis darabkát, kicsiben az embert utánozza, amint az erdőt tarolja le. Egy kis

vakond, mely nagy küzdelmek árán föltúrta fejével a földet és végül előbukkant hosszú

körmű, furcsa formájú apró lábával, - egyízben elszórakoztatta valamelyik nap egész délelőtt-

jén. A hangya járása, a bogarak szokása, a méh munkája, a béka természete, a madarak

életmódja, a növények fejlődése egész új világot tárt eléje s minthogy Dickon elmondotta

valamennyinek különös tulajdonságait és megtetézte azzal, hogy mesélt a róka, a vidra, a

borz, a mókus tempóiról, meg a pisztráng, a vízipatkány, meg a hörcsög tempóiról, mindig

volt miről beszélgetniök és miről gondolkozniok.

Pedig mindez még fele sem volt a varázslatnak. Az a nagy esemény, amikor legelőször olyan

erősen talpraállt, roppant mértékben foglalkoztatta Colint s mikor Mary bevallotta, hogy ő

akkor egyes szók többszöri ismétlésével igyekezett varázzsal is hatni rá, ezt teljes mértékben

megértette és méltányolta. Nagyon szeretett erről ismételten is beszélgetni.

- Azt hiszem, hogy tömérdek varázslat van a világon, - mondotta egyízben mély bölcsességgel

- csakhogy az emberek nem tudják, milyen és nem bírják előidézni. Meglehet, hogy az örven-

detes események is úgy következnek be, hogy az ember addig emlegeti, amíg csak valósággal

be nem következnek. Talán jó lesz, ha teszünk valamilyen kísérletet.

Másnap reggel, amint lementek a titkos kertbe, azonnal hívatta Ben Weatherstaffet. Ben,

amikor megjött, ott látta egyenest állani Colint egy fa alatt, önérzetesen, büszkén, szépen

mosolyogva.

- Jó reggelt Ben Weatherstaff, - üdvözölte. - Szeretném, ha ön, Dickon és Miss Mary sorba

állanának és rám figyelnének, mert nagyon fontos dolgot akarok mondani.

- Igenis, igenis uram! - felelte Ben Weatherstaff, kezével megérintve homlokát. (Ben

Weatherstaff egyik rég ösmert kedves vonása, hogy abból az időből, amikor gyermekkorában

megszökött a tengerre és nagyokat utazott, sok matrózszokás maradt meg a természetében.)

- Szeretnék megpróbálkozni egy tudományos kísérlettel, - kezdette az ifjú rája. - Ha megnö-

vök, nagy tudományos fölfedezéseket akarok tenni és már most megkezdem egy kísérlettel.

- Igenis, igenis uram, - felelte pontosan Ben Weatherstaff, ámbár most hallott életében először

nagy tudományos fölfedezésekről.

Efféléről Mary is most hallott először, de azért bárminő furcsa fiúnak tartotta is Colint, tudta

felőle, hogy sokat olvasott, erős akarata is volt és így képes lehetett olyasfélére, mint amit a

tudományos fölfedezésen értett. S amikor ott állt fölvetett fejjel és sajátságos tekintetű

nézésével rápillantott társaira, ezek akaratuk ellenére is hittek benne, noha csak tízéves volt, -

most fordult a tizenegyedikbe. Ebben a pillanatban különösen erős hatást tudott elérni, mert

nyilván átérezte azt is, hogy most beszédet készül tartani, mint valami felnőtt férfiú.

- Az a nagy tudományos fölfedezés, - folytatta tovább - a varázslatra vonatkozik. A varázslat

nagy dolog, ámbár alig tud valaki felőle, leszámítva azokat, akik róla régi könyvekben

olvastak valamit - és némileg Maryt, minthogy ő Indiában született, ahol fakírok is vannak.

126

Azt hiszem, hogy Dickon is tudja, hogy a varázslat mi, ámbár meglehet, hogy nem is tudja,

hogy tudja. De ő megbűvöli az állatokat és az embereket. Sohasem engedtem volna meg,

hogy meglátogasson, ha nem lett volna állatbűvölő, - ami annyit jelent, hogy fiú-bűvölő is,

mert a fiú is csak olyan teremtés, mint az állat. Meg vagyok győződve, hogy mindenben van

varázslat, csakhogy nem tudjuk jól megfogni, - ámbár épúgy hasznát vesszük, mint a

villamosságnak, a lónak és a gőznek.

Mindez olyan nagyszerűen hangzott, hogy Ben Weatherstaff egészen izgatott lett miatta és

nem bírta megállani szó nélkül.

- Igenis, igenis, uram! - mondotta és keményen kihúzta magát.

- Amikor Mary ezt a kertet megtalálta, teljesen élettelen volt, - folytatta a szónok. - Aztán

valami elkezdte hajtani a sarjakat a földből és növényeket teremtett a semmiből. S egy napon

a növények itt voltak és még sok más egyéb is. Én még soha életemben növény növekedését

nem láttam és nagyon kíváncsi lettem rá. A tudományos emberek mindig nagyon kíváncsiak,

és én tudományos ember leszek. S azt mondtam magamban: »Mi ez?« »Mi ez?« Ez bizonnyal

valami. Ez nem lehet semmi! Minthogy nem tudom, minek hívják, elnevezem varázslatnak.

Én még sohasem láttam fölkelni a napot, de Mary és Dickon már látták és ahogy ők elbe-

szélték, hogy milyen, biztos vagyok felőle, hogy az varázslat. Valami felvonja és le is húzza.

Néha, amióta ebbe a kertbe járok, fölnézek a fákon át az égre s az a sajátságos érzésem van,

hogy boldog vagyok, mintha valami buzogna, forrna bennem, a mellemben, s arra kényszerít,

hogy gyorsabban vegyek lélekzetet. A varázslat mindig buzog és ösztökél és semmiből teremt

valamit. És mindent a varázslat teremt, a leveleket és a fákat, a virágot és a madarat, a borzot,

a rókát, a mókust és az embereket. Tehát bizonyos, hogy mindannyian valami varázslatban

élünk. A varázslatnak köszönhetem, hogy talpra állottam, hogy tudom, hogy élni fogok és

ember lesz belőlem. S meg akarom próbálni azt a tudományos kísérletet, hogy meglegyen,

hogy megszálljon engem is a varázslat, buzogjon és dolgozzék bennem, hogy megnőjek és

megerősödjek. Nem tudom, hogy miként kell csinálnom, de azt hiszem, hogyha gondolko-

zunk róla és megidézzük, talán megjön. Talán ez lesz a varázslat első lépése, hogy megtanul-

jak aztán járni. Amikor én legelőször megpróbáltam talpra állani, Mary folyton és olyan

gyorsan, ahogy csak bírta, azt mondta: »Talpra áll! Talpra áll!« - és én valóban talpra is

állottam. Igaz, hogy magam is igyekeztem, de a varázslat segített hozzá, hogy sikerüljön, - és

Dickon is segített. Minden reggel és este s napközben is ahányszor csak lehet, azt fogom

magamban mondani: varázslat van bennem! A varázslat tesz egészségessé. Olyan erős leszek

mint Dickon, olyan erős mint Dickon. És ugyanezt kell tenni önöknek is. Ez az én kísérletem.

Akar-e segíteni, Ben Weatherstaff?

- Igenis, igenis uram! - felelte Ben Weatherstaff. - Igenis! igenis!

- Ha ezt megtesszük szabályosan mindennap, épúgy, mint ahogy a katonák gyakorlatoznak,

meglátjuk, mi történik s hogy a kísérlet miképpen sikerül. Az ember úgy tanul meg bizonyos

dolgokat, ha jól átgondolja és annyiszor ismétli magában, amíg a fejében megmarad s azt

hiszem, ugyanúgy vagyunk a varázslattal is. Ha folyton idézzük, hogy jöjjön, legyen velünk,

segítsen bennünket, végre is önmagunknak része lesz, velünk marad és segít dolgozni.

- Egyszer Indiában hallottam, amint egy tiszt beszélte a mamámnak, hogy vannak fakírok,

akik egy-egy szót ezerszer is elmondtak egymás után.

- Én is hallottam, amint Jem Fettleworth felesége legalább ezerszer aszondta az urának, hogy

»Jem egy részeg disznó«, - mondotta Ben Weatherstaff nyugodtan. - Arra Jem jól elpüffőte az

asszonyt, elment a »kék oroszlánho« és úgy leitta magát, mint egy lord.

Colin kissé összehúzta szemöldjét és gondolkozott. Aztán lassan földerült.

127

- Hát valami mégis lett belőle, - mondotta. - Csakhogy gonosz varázslatot használt és azért

kapott verést. Ha jóindulatúan varázsolt volna és folyton kellemeseket mond, talán nem issza

le magát, mint egy lord és meglehet, - meglehet, hogy akkor vett volna neki egy új kalapot.

Ben Weatherstaff röhögött egy kissé és apró, szúrós szeméből csak úgy csillogott az őszinte

bámulat.

- Maga, Colin úrfi ojan okos, mint amijen egyenes a lábaszára, - mondotta. - Ha találkozom

Becs Fettleworth-tal, maj’ kitanítom, hogy ezentúl hogy varázsójja meg az urát. Nagyon meg

fogja csudáni, meg örülhet is majd neki, ha a jó varázslat beüt, meg Jemnek is jó fog esni.

Dickon mozdulatlanul állva hallgatta az előadást s kerek szeme szinte ragyogott az örömtől.

Nut és Shell ott kucorgott a két vállán, az ölében meg egy hosszú fülű házinyulat tartott és

egyre puhán símogatta a hátát, ami láthatólag jól esett neki, mert hosszú fülét egészen oda-

lapította a hátára és láthatólag nagyon otthonosan érezte magát.

- Mit gondol, - kérdezte puhán Dickontól, látva, hogy elgondolkozott - fog-e sikerülni a

kísérlet? Amúgy is gyakran szerette volna tudni, hogy vajjon hogy vélekedik Dickon, amikor

boldog, széles mosolyával olyan hosszan tekint rá vagy valamelyik állatjára.

Dickon ismét mosolygott és ezúttal még szélesebben, mint rendesen.

- Hát persze, hogy gondolom, - mondotta. - Épúgy fog sikerülni, mint ahogy kinő a mag, ha a

nap megsüti. Biztosan sikerű. Fogjunk hozzá rögvest?

Colin és Mary is úsztak az örömben. Tudták, hogy úgy ahogy azt Colin képeskönyveiben látta

és olvasta: a mennyezetalakú lomb alatt, a fakírok és rajongók módjára nekik is körbe kell

ülniük, keresztbevetve és maguk alá húzva lábaikat.

- Úgy ülünk majd, mintha valami templomban volnánk, - mondotta Colin. - Különben is

elfáradtam, jó lesz egy kissé leülni.

- Eh! - szólt közbe Dickon - ne kezgye azzal, hogy elfáradt! Megrontja a varázst.

Colin feléje fordult és belenézett Dickon kerek, ártatlan szemébe.

- Igaza van, - felelte lassan. - Nem szabad egyébre gondolnom, mint a varázslatra.

Minden olyan nagyon titokzatosnak és fölségesnek látszott, amint körbe leültek. Ben Weather-

staffet az az érzés fogta el, mintha valami mélyen áhítatos gyülekezetbe csöppent volna.

Alapjában véve nem szeretett semmiféle gyülekezetet, de minthogy ezúttal az ifjú rája volt a

pap, szinte megtiszteltetésnek tartotta, hogy a gyűlésben ő is részt vehet. Mistress Maryt

éppen annyira ünnepélyes, mint boldog érzés töltötte el. Dickon az ölében tartotta a házinyulat

s talán adott is valamelyes állatbűvölő jelt, amit senki észre nem vett, de amint keresztbevetett

lábbal épúgy leült a fűbe, mint a többiek, a holló, a róka, a két mókus és a kis bárány lassan

mind odatelepedtek a körbe, mintha a szertartásban ők is részt óhajtanának venni.

- Megjelentek az állatok is, - mondotta komolyan Colin - segíteni akarnak bennünket

munkánkban.

Mary úgy látta, hogy Colin most nagyon szép. Magasan föntartotta fejét, mint valami lelkész s

különös szeme szinte csodálatosan fénylett. A lombmennyezet alatt ömlött rá a verőfény.

- Kezdjük el, - szólalt meg. - És hajtogassuk a derekunkat, Mary, előre meg hátra, mint a

dervisek.

- Én nem hajlok előre meg hátra, - mondotta Ben Weatherstaff - mert nem engedi a csúz.

- A varázslattól elmúlik a csúz, - felelte Colin főpapi hangsúlyozással, - de addig, amíg el nem

múlik, hagyjuk el a hajlongást. Elég, ha énekelünk.

128

- Én aszt se tudok, - dünnyögte Ben Weatherstaff egy kis makacssággal. - A templomi

énekkarbú’ is mindig kizavartak, ahányszó’ csak rákezdtem.

Nem mosolygott senki. Ahoz a hangulat túlságosan elkomolyodott már. Colin arca meg sem

mozdult. Csak a varázslatra gondolt.

- Énekelek én, - mondotta. S amikor hozzáfogott, szinte olyan volt, mint valami különös fiú-

szellem. - Süt a nap, süt a nap. Ez a varázslat. A virág nő, a gyökér kivirágzik. Ez a varázslat.

Az életerő, ez a varázslat, a megerősödés, ez a varázslat. Megszállott engem a varázslat, meg-

szállott engem a varázslat. Bennem vagyon, bennem vagyon. Valamennyiünket megszállott.

Benne van a Ben Weatherstaff derekában. Varázs! Varázs! Jöjj és segíts meg!

Ezt aztán elmondta sokszor, - nem éppen ezerszer, de eléggé tekintélyes számban. Mary át-

szellemülten figyelt. Szépnek és megdöbbentőnek találta és kívánta, bár folytatná tovább,

tovább. Ben Weatherstaff úgy kezdte magát érezni, mintha ringatnák és ez nagyon jól esett

neki, már szinte álmodott is. A virágok körül úgy zümmögtek a méhek, hogy muzsikájuk

összeolvadt a Colin dúdoló hangjával, amitől el kellett szundikálni. Dickon keresztbetett lábán

a házinyúl csöndesen elaludt, másik kezét a kis bárány hátán pihentette. Soot elriasztotta

Dickon válláról az egyik mókust és maga telepedett helyére, miközben folyton húzogatta

szürke szemhéját. Colin végül elhallgatott.

- Most pedig körüljárom a kertet, - jelentette ki.

Ben Weatherstaff feje ép akkor billent egyet előre, mire hirtelen fölkapta.

- Ön elaludt, - mondotta Colin.

- Szó se róla, - dörmögte Ben. - Nagyon szép volt az ima, de én mindig kimegyek, ha elkezde-

nek gyüjteni.

Még nem volt teljesen éber.

- Most nem vagyunk a templomban, - jegyezte meg Colin.

- No, én legalább nem, - felelt Ben és egyszerre kiegyenesedett. - Hát mondtam én, hogy ott

vagyok? Hallottam minden szót, amit mondott. Aszondta, hogy varázs van a derekamba! A

doktor meg aszongya, hogy csúz.

A rája kezével intett.

- Rossz volt a varázslat, - mondotta. - Ezentúl jobb lesz. Megengedem, hogy elmehessen

dolgozni. De holnap jöjjön vissza megint.

- Jobb szeretnék itt maradni, hadd lássam én is, hogy járja körű’ a kertet, - motyogta Ben.

Nem haragosan motyogta ezt a pár szót az öreg, de azért mégis csak »vissza« motyogott. Az

kétségtelen, hogy kemény vén csont létére megvolt neki a maga akarata s mivel a varázslattól

nem volt túlságosan elragadtatva, meg nem is igen értette, elhatározta magában, hogy ha

kiküldik, ő bizony fölmászik a létrára, átleskelődik a falon és ha bármilyen baj történik, ismét

visszabakalász a kertbe.

A rája nem ellenezte, hogy a kertben maradjon s így a menet megalakult, mert valósággal

olyanná vált a csoport, mint valami menet. Elül haladt Colin, egyik oldalán Dickonnal,

Maryvel a másikon. Ben Weatherstaff mögöttük lépkedett s utána jöttek az állatok, a bárány

és a rókakölyök lehetőleg Dickon közelébe igyekezve, a fehér házinyúl is ott ugrált, itt-ott

megállva, hogy rágicsáljon egy kissé, Soot pedig olyan komoly méltósággal zárta be a mene-

tet, mint amilyen egy ilyen menetben hivatalosan szereplő személyiségtől megkövetelhető.

129

A menet lassan haladt ugyan, de kellő ünnepélyességgel. Időnkint meg-megállottak pihenni.

Colin rátámaszkodott Dickon karjára, Ben Weatherstaff ilyenkor élesen figyelt, hogy min-

denkép résen legyen, de Colin néha elengedte Dickon karját és ilyenkor egyedül lépegetett.

Fejét mindig szépen föntartotta és nagyon takarosan föstött.

- Bennem a varázslat! - mondogatta olykor. - A varázslat erőssé tesz. Érzem az erejét! Érzem

az erejét!

Egészen kétségtelennek látszott, hogy van valami, ami föntartja és segíti. A lugasokban leült,

egyszer-másszor a füvön is megpihent, többízben haladtában is megállt és ilyenkor rátámasz-

kodott Dickonra, de szilárdan el volt határozva arra, hogy körüljárja az egész kertet. Amikor

aztán visszaérkezett a falomb-mennyezet alá, az arca ki volt pirosodva és a tekintetéből szinte

sugárzott a siker öröme.

- Sikerült! A varázslat hatott! - kiáltott föl. - Ime, tudományos fölfedezésem első eredménye.

- Mit szól vajjon hozzá dr. Craven? - vetette föl a kérdést Mary.

- Nem mondhat semmit, - felelte Colin - mert nem szabad megtudnia. Ez legyen a mi legna-

gyobb titkunk. Senkinek semmit sem szabad tudni mindaddig, amíg olyan erős nem leszek,

hogy úgy tudok majd járni és futni, mint a többi fiú. Székemben jövök ide mindennap s úgy is

megyek vissza a házba. Nem akarom, hogy az emberek suttogjanak rólam és kérdezősköd-

jenek s a papa megtudjon valamit mindaddig, amíg a siker teljes nem lesz. De aztán, ha majd

hazaérkezik Misselthwaitebe, bemegyek dolgozószobájába egyedül s így szólok hozzá: »Itt

vagyok; olyan vagyok, mint akármelyik fiú. Teljesen egészséges vagyok, életben maradok és

férfi lesz belőlem.« És mindezt az én tudományos kísérletemnek köszönhetjük.

- Azt hiszi majd, hogy álmodik, - mondotta Mary. - Nem fog hinni a saját szemének.

Colin büszkeségében elpirult. Elhitette önmagával, hogy ki fog gyógyulni, ami félig már

biztosította is az eredményt. De hitében és törekvésében mindennél erősebben az a gondolat

ösztökélte, vajjon mit fog mondani atyja, ha meglátja, hogy az ő gyermeke ép olyan erős és

kemény, mint más emberfia? Elmult betegsége alatt az tette legszomorúbbá, hogy olyan

nyomorult, kis púpos gyermeknek érezte magát, akire még a saját atyja is csak rémülettel

tekinthet.

- Kénytelen lesz elhinni, amit lát, - mondotta. - S mihelyt a varázslat teljesen működik,

második tudományos kísérletem az lesz, hogy atléta legyen belőlem.

- De öklözni is fog maga, aszondom, legfőjjebb egy hét mulva, vagy a körű’, - mondotta Ben

Weatherstaff. - De meg a lesz abbú’, hogy megnyeri a nagy díjat és egész Angliában maga

lesz a legelső díjbirkózó.

Colin szigorú tekintettel nézett rá.

- Weatherstaff, - szólt rá komolyan - ön megfeledkezik magáról. Azért, hogy benne van a

titokban, még nem mondhat mindent, amit akar. Akárhogy működik is a varázslat, díjbirkózó

nem leszek. Én tudományos felfedező akarok lenni.

- Engedelmet, uram, engedelmet kérek, - felelte Ben és tisztelegve érintette meg homlokát. -

Persze, hogy persze, hisz csak mókáztam, - tette hozzá hunyorgatva, de láthatóan nagyon meg

volt elégedve. Egyáltalán nem vette zokon, hogy kikapott, mert még ez a kis dorgálás is azt

jelentette, hogy az úrfi erősödik testben, lélekben egyaránt.

130

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET.

„Hadd nevessenek!”

Dickon nemcsak a titkos kertben dolgozott. A csenderesi kis zsellérházat alacsony, nagy

kövekből összerótt fallal vette körül. Korán reggel és az esti szürkületben, ameddig csak

lehetett és minden olyan napon, amikor nem volt együtt Colinnal és Maryvel, hű állatjai

kíséretében ott szokott dolgozni, és anyja számára burgonyát, káposztát, fehér és sárgarépát és

másfajta zöldséget ültetett és kapált meg. Csodálatosan nőtt és fejlődött a keze alatt minden,

és nem fáradt el tőle soha. Ásás, kapálás közben folyton fütyörészte, dalolgatta a yorkshirei

csenderesi nótákat, vagy beszélgetett Soottal és Captain-nel, öccsikéivel és húgaival, akiket

megtanított arra is, hogy neki miként segíthetnek.

- Sohasem volna olyan jó dolgunk, mint amilyen van, - mondotta Mrs. Sowerby - ha meg nem

volna a Dickon kertje. Kinő az ő keze alatt minden. Az ő krumplija meg káposztája kétszer

akkora, mint a másé és olyan illatos, amilyen semelyik kertben sem terem.

S amikor csak tehette, mindig kiment a kertbe Dickonnal beszélgetni. Vacsora után, szürkület-

kor még mindig lehetett foglalkozni a kertben és az volt az ő pihenője. Leült az alacsony

kőfalra, nézte a munkát és meghallgatta, hogy mi volt a napi esemény. Ezt a kis pihenőt

nagyon élvezte. Termett ám a kertben egyéb is, nemcsak zöldség. Dickon vásárolt olykor pár

fillérért virágmagot és pompás illatú virágokat ültetett a málnabokrok, sőt a káposztafők közé

is, az egyes ágyakat beszegte szegfűvel és árvácskával, a falakra rózsát futtatott fel vagy olyan

évelő-virágokat ültetett melléjük, amelyek minden tavasszal kibimbóztak és pompás virág-

fürtöket hajtottak. Az alacsony falkerítés olyan szép lett a Dickon gondossága folytán, hogy

Yorkshireban alig akadt párja. A nagy nyers kövek minden üregébe, hézagába elhelyezett

egy-egy marok földet s beültette harangvirággal, páfránnyal s mindenféle olyan futó és

virágzó növénnyel, amely kerítéseken és kövek között jól érzi magát.

- Megterem a’ minden gyerek keze alatt is, anya, - szokta volt mondani, - csak legyen hozzá

igazi jó barátsággal. Azok is csak ojanok, akár az állat. Ha megszomjuhoznak, meg kell űket

itatni; ha éhesek, kapjanak valami ennivalót. Azok is épúgy akarnak élni, mint mi magunk, la.

Ha valamelyik elhalna közülök, azt hinném, hogy én viseltem magam rosszúl, hát azért, - és

kegyetlenül bántam tán velük.

Ilyen esti szürkület idején értesült Mrs. Sowerby mindenről, ami Misselthwaite Manorban

történt. Előbb csak annyit tudott meg, hogy Mr. Colin a fejébe vette, hogy kikocsizik a sza-

badba Maryvel s ez nagyon jól esett. De a két gyerek nemsokára megegyezett, hogy Dickon

anyját is »beveszik a titokba«. Valahogy úgy érezték, hogy anya titoktartása »bizonyosan

biztos«.

Igy aztán egy csöndes estén Dickon elmondta az egész történetet, annak minden izgalmas

részletét, az eltemetett kulcsot, a vörösbegyet, a szürke fátyolt, amely olyan volt, mint valami

szemfedő s a nagy titkot, amit Mistress Mary soha elárulni nem akart. Dickon közbejötte, a

mód, ahogy vele a titkot közölték, drámai részletei annak, hogyan jutott be az elrejtett

birodalomba, Weatherstaff megrémült ábrázata, amint a falon át letekintett, Colin úrfi haragos

szigorúsága - annyira megkapta Mrs. Sowerbyt, hogy hatása még kellemes arculatján is

visszatükröződött.

- Szavamra! - kiáltott föl - valóságos szerencse, hogy az a kis leány bejutott a kastélyba.

Embert csinál a fiúból és meg is menti. Hogy már talpra is állt! Csak gondújja meg az ember,

- ezt a félkódis gyereket, akinek egyetlen egyenes csontja se’ vót.

131

Anya sok mindenfélét kérdezett még, Dickon kék szemén pedig meglátszott, hogy a fiú

ugyancsak gondolkozik.

- És mit mondanak ehez a kastélyban, - amikor látják, hogy olyan jól érzi magát, vidám és

nem nyűgös? - kérdezte Mrs. Sowerby.

- Nem tuggyák, hogy mit mongyanak, - felelte Dickon. - Az ábrázatyja fojton-fojvást

gömbölyűbbnek lácik, már nem ojan sovány mint vót és nem is ojan viaszszínű. De azért itt-

ott mégis nyafog egy-egy kicsikét, - tette hozzá ravasz vigyorgással.

- Az istenért, de hát minek? - kérdezte Mrs. Sowerby.

- Azért, hogy meg ne tuggyák, hogy tulajdonkép mi történik. Mert ha a doktor megtunná,

talán meg is haragunna és képes volna megírni Mr. Cravennek. Colin úrfi pedig nagyon félti

az ő titkát. Folyton, napról-napra próbálgatja, hogy varázslatával meggyógyíjja a lába gyen-

geségit, mielőtt az apja hazagyün, aztán maj’ bemegy hozzá a szobájába és megmutassa, hogy

ő is olyan igyenes és kemény fiú, mint a többi gyerek. Azért asztán ű, meg Miss Mary azt

gondúták ki, hogy legjobb lesz, ha néha mégis nyafog, meg nyűgösködik, nehogy a cselédség

megszimatójon valamit.

Mrs. Sowerby lassan, jóízűen nevetett, még mielőtt Dickon rövid mondókáját befejezte.

- Ej, úgy látom, hogy ez a két gyerek elég jól is mulat mellette, - mondotta. - Az nekik

biztosan a legnagyobb mulatságuk, hogy komédiázhatnak egy kicsit, szereti azt minden

gyerek. Hát csak mondja, Dickon, tovább.

- Colin úrfit, amikor csak a kertbe akar menni, mindig a kocsiján viszik le, - folytatta Dickon.

- S rendszerint leszidja Johnt, a szolgát, mert nem tolja a kocsit elég gondosan. S ojan szomo-

rú képeket vág, amijeneket csak tud és fő’ nem emelné a fejét semmiért se, - amíg minket a

kastélybú’ megláthatnak. S ahányszor beteszik a kocsiba, úgy nyöszörög és nyavajog, ahogy

csak bír. Azon osztán nagyokat mulatnak, ű, meg Miss Mary és hogy panaszkodnak! Miss

Mary fojton aszondja: »Szegény Colin! Nagyon fáj? Hát ojan gyenge maga, szegény Colin«?

- de néha az a nagy baj, hogy alig bírják el, hogy ki ne pukkagyjon belőlük a röhögés. De

amikor oszt’ biztonságban vagyunk a kertbe, akkor úgy nevetnek és addig nevetnek, hogy már

szuszogni sem bírnak. És bedugják a képüket a Mr. Colin párnájába, nehogy valamék kertész,

ha arra vetődik, meg tanája hallani.

- Minél többet nevetnek, az csak annál jobb nekik, - mondá Mrs. Sowerby és maga is jót

nevetett hozzá. - Az egészséges gyereknevetés többet ér, mint egy egész patika. Ez a két

gyerek meg is fog tőle hízni.

- Híznak azok máris, - mondotta Dickon. - Folyton éhesek, de nem mernek több ennivalót

kérni, nehogy főtünjön. Mr. Colin aszongya, hogyha több ételt kérnének, nem hinnék el, hogy

még beteg. Miss Mary akart neki adni a maga kosztyából, de azt a fiú nem fogagyja el, mert

akkor Mary lesoványodnék, pedig ő azt akarja, hogy hízzanak meg mind a ketten.

Mrs. Sowerby olyan jóízűt kacagott azon a helyzeten, hogy ím, merő ravaszkodásból most az

a két gyerek tulajdonképpen koplal, - hogy testével ide-oda lóbálta magát nagy nevettében és

vele együtt mulatott az eseten Dickon is.

- Mondok valamit, gyerek, - szólalt meg Mrs. Sowerby, amikor a nevetéstől végre beszélni

tudott. - Kitaláltam valamit, amivel segíthetek a gyerekeken. Holnap vigye magával, amit

kűdök, egy rocska frissen fejt tejet, sütök hozzá egy jókora fonott kalácsot, lesz benne egy kis

mazsola is, ahogy azt a gyerek legjobban szereti. Nincs annál jobb, - friss tej, meg kenyér.

Evvel lecsillapíthatják az étvágyukat a kertben, a finom ételeket meg megehetik a kastélyban,

ahogy csak jó’ esik.

132

- Jaj, anya! - kiáltott föl őszinte csodálattal Dickon - micsoda nagyszerű asszony maga!

Mindig eltanájja azt, ami a legokosabb. Tegnap is egész oda vót a két gyerek. Nem tudtak rá

módot, hogy rendejjenek még valami ételt, - pedig üresnek érezték a belüket.

- Mert ojanok, mint két fiatal csikó, s meggyütt az egészségük. Ijenkor ojan a gyerek, mint a

farkasköjök, az ételtűl kap húst meg vért, - mondotta Mrs. Sowerby és épolyan csigavonalú

szájjal mosolygott, ahogy Dickon szokott. - Eh! az biztos, hogy jól is mulathatnak mellette!

Teljesen igaza is volt ennek a csodálatosan kedves, anyának termett asszonynak - és

különösen jól találta el azt, hogy a komédiázásban nagy örömük tellett a gyerekeknek. Colin

és Mary ebben a mulatozás bőséges forrására találtak. A színjátszás ötletét önkénytelenül is az

a csodálkozás keltette föl bennük, amellyel az ápolónő s utóbb dr. Craven kezdte őket figyelni.

- Master Colin, - mondotta neki egy napon az ápolónő - az ön étvágya jelentékenyen

megjavult. Azelőtt alig evett valamit és olyan sok ételt kifogásolt.

- Most nem kifogásolok már semmit, - felelte Colin - s amikor észrevette, hogy az ápolónő

nagyon kíváncsian tekint rá, eszébe jutott, hogy talán nem lesz célszerű megmutatni, hogy

mennyire jól érzi magát. - Vagy hogy legalább is jobban ízlik most már egyik-másik étel, mint

azelőtt. Talán a szabad levegő az oka.

- Az bizony meglehet, - vélte az ápolónő titokzatos ábrázattal. - De ezt mégis meg kell

beszélnem dr. Cravennel.

- De hogy megbámulta önt! - mondotta Mary, amikor az ápolónő kiment. - Mintha arra

gondolt volna, hogy itt lappang valami, amit neki ki kellene találni!

- De én nem akarom ám, hogy kitalálja, - mondotta Colin. - Senkinek sem szabad azt még

most kitalálni!

S dr. Craven, amikor ugyanaz nap reggelén meglátogatta, szintén láthatólag meg volt lepve.

Annyi mindenfélét kérdezett, hogy megbosszantotta vele Colint.

- Ön most sokat van a kertben, - mondotta - merre szokott járni?

- Azt én nem akarom, hogy megtudják, - felelte a fiú. - Arra megyek, amerre én akarok.

Senkinek sem szabad akkor az utamba vetődnie. Nem akarom, hogy vigyázzanak rám, és

folyton nézzenek. Ezt ön jól tudhatja!

- Ön mostanában a szabad levegőn tartózkodik egész nap és ebben én nem látok semmi bajt, -

nem is hiszem, hogy megártana. Az ápolónő azt mondja, hogy most sokkal jobb az étvágya is,

mint amilyen azelőtt volt.

- Meglehet, - mondotta Colin, kit valami hirtelen ötlet kapott meg - hogy ez csak afféle

természetellenes, hamis étvágy.

- Ezt én nem hiszem, - felelte dr. Craven - mert úgy látom, hogy a bővebb táplálkozás jót is

tesz önnek. Kezd húsra kapni és arcszíne is sokkal jobb.

- Talán - talán föl vagyok fuvódva és lázam is van, - mondotta Colin és igyekezett hozzá

szánalmas képet vágni. - Az olyan ember, akiben nincs elég életerő, gyakran annyira - más.

Dr. Craven csak megcsóválta fejét. Megfogta Colin csuklóját és föltolta kabátja ujját.

- Nincs önnek semmi láza - állapította meg elgondolkozva, - s a karja is teljesen egészséges

módon kezd húsosodni. Ha ez így tart tovább is, nem kell többet a meghalásról beszélni. Lesz

a papájának öröme, ha megtudja, milyen örvendetes változás állott be.

- De én nem akarom, hogy megtudja! - kiáltott föl haragosan Colin. - Mert aztán megint

elszomorodik, ha újra rosszul leszek, - pedig éppen ma éjjel megint rosszul leszek. Már érzem

133

is, hogy leszek. Nem akarom, hogy leveleket irkáljanak a papának!... nem akarom... hát nem

akarom! Engem itt mindig felmérgesítenek, pedig jól tudják, hogy az nekem megárt. Máris

olyan melegem van. Utálom azt az örökös írkálást, meg hogy mindig én rólam beszélnek, meg

hogy folyton engem néznek!

- S-s-s-s, fiacskám! - csillapította az orvos. - Ha ön nem engedi meg, nem írunk egyetlen szót

sem; úgy látom, hogy bizonyos dolgokban túlságosan érzékeny. Kár volna most elrontani azt

a szép haladást, amit nagynehezen elért.

Nem is beszélt többet arról, hogy meg lehetne írni valamit Mr. Cravennek és amikor meglátta

az ápolónőt, külön figyelmeztette, hogy a beteg előtt még a levélírás lehetőségét sem szabad

megemlítenie.

- A gyerek sokkal jobban van, - mondotta. - Ez a haladás szinte csodálatos. Az a fődolog,

hogy most a saját akaratából megteszi azt, amire azelőtt rávenni sehogysem bírtuk. De még

mindig nagyon hamar felizgul, s kerülnünk kell mindent, ami idegessé tehetné.

Mary és Colin nagyon meg voltak rőkönyödve és komolyan megtárgyalták az esetet. Ettől a

pillanattól fogva kezdődött az ő »komédiázásuk«.

- Kénytelen leszek rohamot szerezni, - szomorkodott Colin. - Pedig nem szeretném és nem is

érzem magam rosszul, hogy kierőltessem. Az is meglehet, hogy egyáltalán nem is bírom már

kierőltetni. A torkomat most már sohasem fojtogatja semmi és rá sem tudok gondolni arra,

ami rossz, mert folyton csak a mulatságon jár az eszem. De ha sokat beszélnek arról, hogy

írnak a papának, valamit mégis csak ki kell találni.

Elhatározta, hogy ezentúl kevesebbet fog enni, de azt a fényes ötletét nem tudta megvalósí-

tani, mert amikor fölébredt és a díván előtt meglátta a reggelit, teljes étvággyal látott neki a

friss kenyérnek, friss vajnak, hófehér tojásnak, málnaíznek és tejszínhabos tejnek. Mary

mindig együtt reggelizett vele s amikor úgy szembe ültek egymással az asztalnál, s különösen

amikor az ezüst bura alól néhány szelet forró sonka is kiárasztotta andalítóan finom illatát, -

elrémülten néztek egymásra.

- Mary, most az egyszer, együk ezt meg mind - szokta Colin végül rendesen mondani. - Majd

inkább a villásreggeliből vagy az ebédből hagyjunk meg valamit.

Aztán rájöttek, hogy egyáltalán nem bírtak meghagyni semmit és a fényesre kitörült tálak sok

beszédre adtak alkalmat a tálalóban, meg a konyhában.

- Nem is értem, minek vágják ezt a sonkát olyan vékonyan, - mondotta Colin - aztán még egy

szelet pirított vajaskenyér is nagyon kevés egy embernek!

- Annak, aki meg akar halni, - mondotta Mary, amikor ezt a megjegyzést először hallotta -

éppen elég. Én is meg tudnék belőle enni akár három darabot; ez a finom rekettye, meg

magyalvirágillat, amint bejön a nyitott ablakon át a Csenderesről, az az oka.

S egy szép reggelen, amikor a gyerekek már jó két óra hosszat mulatoztak a kertben, Dickon

egyszerre csak eltűnt egy vastag rózsabokor mögé, ahonnan két bádogedénnyel bújt újra elő.

Az egyik teli volt pompás frissen fejt tejjel, melyen vastagon úszott a hab, a másikba meg

tiszta kékfehér kendőbe bugyolált mazsolaszőlős kalács volt elrejtve, - olyan gondos csoma-

golásban, hogy egész melegségét megtartotta, - el lehet képzelni, hogy erre milyen boldog

öröm fogta el őket. Milyen ötletes ez a Mrs. Sowerby! Micsoda jó, okos egy asszony! Milyen

remek a mazsolás kalács! Hát még a friss tej!

- Varázslat van Mrs. Sowerbyben épúgy, mint Dickonban! - mondotta Colin. - Attól gondol ki

jóságos, kedves gondolatokat és meg is csinálja. Varázslatos asszony, az bizonyos. Mondja

meg Dickon, hogy nagyon köszönjük, - hihetetlenül köszönjük.

134

Olykor szeretett olyan, felnőtt emberekhez illő szavakat is használni, - szinte öröme telt

hangzatosságukban. S nem is találta ezúttal eléggé megfelelőnek, amit mondott, megtoldotta

ekképpen:

- Mondja meg az édes anyjának, hogy igazi nagylelkűséget tanusított irántunk s hogy hálánk

ezért rendkívül magasfokú.

És rögtön megfeledkezvén előkelőségéről, s olyan mohón esett neki a kalácsnak és olyan

egészségeseket húzott a tejes bögréből, mint ahogyan minden más gyerek tette volna, aki a

Csenderes éles levegőjében szokatlanul erős testi munkát végezett és aki már két órája nem

evett semmit.

Ez azonban csak kezdete volt sok más hasonló kellemes események sorozatának. Lassanként

rájöttek azonban arra is, hogy Mrs. Sowerbynek tökéletesen eléggé nehéz lehet tizennégy éhes

bendőt táplálni és nem igen telik arra, hogy azonfelül még két éhes gyereket is tömjön. Ezért

aztán megkérték, engedje meg, hogy élelmiszer-vásárlásra küldhessenek néhány shillinget.

Dickon közben pompás felfedezésre bukkant. A parkon kívül, a kertnek abban a részében,

ahol először látta őt meg Mary, amint sípjával bűvölgeti az állatokat, talált valami mély

barlangszerű üreget, amelynek sziklakövei között nagyon könnyen lehetett olyan kemencét

összeállítani, ahol tojást meg burgonyát süthettek. A sült tojás teljesen új csemege volt

előttük, a frissen sült burgonya pedig friss vajjal és megsózva olyan élvezetes táplálék, hogy

akár az erdő királya is megnyalhatja utána a száját, - azonfelül pedig tápláléknak is elsőrendű.

Burgonyát és tojást pedig vásárolhattak amennyit csak akartak, anélkül, hogy ezzel az a

kellemetlen érzés együtt járt volna, hogy tizennégy éhes száj elől esznek el valamit is.

A mennyezetes lombsátor alatt, amely amint a virágzás rövid ideje elmult, mind tömörebbé

vált, az összeülő körben minden délelőtt nagy hatással működött a varázslat. A szertartás után

Colin mindig elvégezte gyaloglási gyakorlatait és időközönként más módon is kipróbálgatta

testi erősségét. Izmossága minden nap növekedett valamennyire, járni is folyton jobban tudott

és mindig nagyobb darab földet volt képes fölásni. És minden nap erősebben hitt a varázs-

latban is, - ami nagyon könnyen megérthető. S amint ereje gyarapodott, Dickon mesteri

útmutatása szerint egyre újabb gyakorlatokra vállalkozott.

- Tegnap, - mesélte Dickon, miután egy napon át elmaradt, - anya beküldött Thwaitebe s ott a

»kék tehén« korcsma mellett találkoztam Bob Haworth-zal. Ű a Csenderes legerősebb legénye.

Ő a bajnok-birkozó és nincs olyan fiú, aki nála magasabbat tudna ugrani, meg a kalapácsot is

ű dobja a legmesszibbre. Néhány évvel ezelőtt odajárt Skóciába, sportot tanulni. Engem már

kicsi korom óta jól ösmer, barátságos is vélem, hát kérdeztem tőle egyet-mást. Az urak aszon-

gyák, hogy ű atléta s nekem maga jutott eszembe, Mr. Colin, aztán aszontam neki: »Bob, mit

csinyá’ maga, hogy ojjan erős lett a karja, meg a lába? Csinát valami különöset, hogy olyan

szörnyű erős lett?« Arra ű aszongya: »Hát persze, hogy csinyátam. Vót egyszer Thwaiteben

egy cirkusz, annak vót egy erős embere, az mutatta meg, hogy mitű’ lesz az ember keze-lába,

a testiben minden ízma ojan erős.« Én meg azt mondtam: »Erősebb lesz attú’ egy gyönge

gyerek is?« Arra ű nevetett és aszongya: »Tán maga az a gyönge gyerek?« Én meg azt

mondtam: »Dehogy is; de ösmerek egy fiatal urat, aki most kezd kiszabadúni hosszú

betegségibű, hát szeretnék néhány fogást ösmerni, amit megmutathatnék neki.« Nevet nem

mondtam, ű se kérdezte. Osztán, mert hát ahogy mondtam, barátságos vélem és jó fiú, fölállt,

mutatott néhány gyakorlatot, amiket én addig csináltam utána, amíg megtanútam.

Colin nagy érdeklődéssel figyelte.

- Megmutatja? - kiáltott föl. - Ugy-e megmutatja?

135

- Hát persze, - felelt Dickon s mindjárt neki is állott. - De ű azt is mondta, hogy eleinte csak

módjával kell csinyáni a gyakorlatokat, elfáradni meg nem nagyon szabad. Időnkint pihenni

kell, nagyokat lélekzeni és vigyázni, hogy túlzás belüle ne legyen.

- Nagyon vigyázok, - mondotta Colin. - Csak mutassa meg! Mutassa! Dickon, ön a leg-

varázslatosabb fiú a világon!

Dickon kiállt a gyöpre és lassan megmutatott egynéhány nagyon egyszerű, gondosan össze-

válogatott szabadgyakorlatot. Colin tágrameresztett szemmel figyelte. Néhányat utána csinál-

hatott ülve is. De nemsokára talpra állt és így is elvégezte az erősítő mozgásokat. Kedvet

kapott hozzá Mary is. Soot, aki figyelő szemmel leselkedett a mutatványokra, lerebbent a

fáról s nagyon nyugtalanul tipegett ide-oda, mert ő maga nem tudta a gyakorlatokat elvégezni.

Ettől fogva a testgyakorlat ép olyan fontos része lett a napi teendőknek, mint maga a varázs-

lat-idézés. Mind Mary, mind Colin napról-napra több és több testgyakorlatot tudtak és bírtak

elvégezni, úgyhogy Dickonnak az ozsonnakosarat a folyton növekvő étvágy veszedelmével

szemben ugyancsak alaposan el kellett dugdosnia mindenféle bokrok mögé. De a kert mögött

a kis kemence és Mrs. Sowerby jótékonysága annyira kielégítette az igényeket, hogy az

ápolónő, Mrs. Medlock és dr. Craven ismét titokzatos tünetek előtt állottak. Mert az ember

könnyen fumigálhatja a villásreggelit és piszkálhat az ebéd fogásai között, ha előbb jól

megtelt sült tojással, meg sült burgonyával, meg frissen fejt tejjel, meg mazsolás kaláccsal,

meg mézzel, meg tejszínhabbal.

- Nemsokára már semmit sem esznek, - mondotta az ápolónő. - Meghalnak ezek éhen, ha

valami ennivalót beléjük nem erőltetünk. És mégis, nézze, milyen színben vannak!

- Mit nézzem! - kiáltott föl Mrs. Medlock méltatlankodva. - Eh! szinte halálra gyötröm

magam miattuk, olyan két kis ördög! Az egyik nap szétszaggatják a ruhájukat, a másikon az

orrukat fintorgatják, akármilyen remekül is főz a szakácsnő. Meg se kóstolták azt a finom

felfújtat, de hozzá se nyúltak, amit a szegény asszony külön az ő számukra komponált,

egyszerűen kiküldték. A szegény majdnem sírva fakadt. Attól fél, hogy ha ezek meghalnak

éhen, attól az ő híre megy tönkre.

Megjött dr. Craven és hosszan, gondosan megvizsgálta Colint. Nagy megütközés tükröződött

az arcán, amikor az ápolónő megmutatta, hogy a villásreggeli tálcája, amelyet állítása igazolá-

sára külön félretett, jóformán érintetlenül jött ki a gyerekektől. De zavara, ha ugyan lehetsé-

ges, még nagyobbá vált, amikor leült Colin mellé a kerevetre és alaposan megnézte a fiút.

Hivatalos ügyben Londonba hívták és már vagy két hete nem látta Colint. Ha a gyerek elkezd

valamilyen betegségből kibontakozni, rendkívül hamar kap erőre. Arcáról a viaszos szín

teljesen eltűnt s helyén meleg rózsás pír ömlött el; szép szeme tisztán csillogott, a képe szinte

egészen megtelt. Sötét haja, amely azelőtt mindig homlokára omlott, most mintha tömörebbé

vált volna, erős csomókban magasan állt fölfelé és noha megmaradt puhának, szinte meleggé

vált és duzzadt az életerőtől. Ajka fejlettebb lett és természetes színt kapott. Az bizonyos,

hogy beteges hatást egyáltalában nem tett ez a beteges gyerek. Dr. Craven rátámasztotta állát

kezére és mélyen gondolkozott.

- Nagy szomorúsággal hallottam, hogy ön jóformán semmit sem eszik, - mondotta. Ebből

pedig baj lesz. Elveszít mindent, amit magára szedett, - pedig nagyon örvendetesen össze-

szedte magát. Hiszen még nemrég olyan jó étvágya volt!

- Mondtam önnek akkor is, hogy az természetellenes étvágy volt - felelte Colin.

Mary, aki közelükben ült, erre olyan különös hangot szalajtott ki a száján, hogy csak nagy

erővel tudta elfojtani, amitől aztán szinte hápogott.

- Mi a baj? - fordult feléje dr. Craven és kíváncsian nézett rá.

136

Mary modora gyorsan komollyá vált újból.

- Egyszerre jött rám a tüsszentés, meg a köhögés, - mondotta bizonyos nehezteléssel vegyes

méltósággal. - Aztán megakadt a torkomon.

- De hát már nem bírtam tovább, - mondotta röviddel azután Colinnak; - kitört belőlem, mert

önkénytelen eszembe jutott, hogy micsoda óriási darab burgonyát vett legutoljára a szájába s

hogy falta azt a pompás, vajas-lekváros kenyeret!

- Lehetséges-e, - fürkészte dr. Craven, Mrs. Medlockot kérdezve, - hogy ezek a gyerekek

valahonnan titokban szereznek élelmiszereket?

- Az nem lehetséges, - felelte Mrs. Medlock, - ha csak a földből ki nem ássák, vagy fáról nem

szedik. Egész nap kinn vannak a kertben és ott a világon ő kivülök nincsen senki. De ha ép

megéheznek és kérnek valamit, küldünk utánuk, amit csak akarnak.

- Hát, amíg ilyen jól megvannak táplálkozás nélkül is, - mondotta dr. Craven, - igazán nincs

miért nyugtalankodnunk. A fiú egészen megváltozott.

- De a leány is, - mondotta Mrs. Medlock. - Sőt igazán csinos lett, amióta az a csúf kis

savanyuság eltünt a képiből. A haja is megvastagodott, meglátszik rajta, hogy egészséges, az

arca is megpirosodott. Azelőtt olyan durcás, nyafogó, jelentéktelen teremtés volt, most meg

Colinnal együtt úgy nevetnek folyton, mint két kis bolond. Lehet, hogy ettől hiznak úgy.

- Az is meglehet, - mondotta dr. Craven. - Hát csak hadd nevessenek.

137

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET.

A függöny.

A titkos kert pedig tovább fejlődött, virágzott és minden reggelen új csodákat tárt föl. A

vörösbegy fészkében már ott fehérlett néhány tojás, a nöstényke rajtuk ült, kis tollas testének

melegével és szárnyának gondos takargatásával. Eleinte a nöstényke nagyon ideges volt s

maga a vörösbegy is haragosan éberkedett. Ez időtájt még Dickon sem mert a kertnek abba a

sűrűen benőtt sarkába menni, feléjük sem nézett mindaddig, amíg a kis párnak valami

titokzatos ösztöne meg nem súghatta és csiripelésük nyugodtabb módjával valamikép meg

nem mutatták, hogy most, ebben a kertben nem félnek semmitől sem. Mert itt mindenki

teljesen méltányolja és tiszteletben tartja azt a csodálatos nagy eseményt, amely előtt állanak,

a tojáskiköltés óriási, megható, rettentő, szívettépő szépségét és ünnepélyességét.

Egyetlen olyan lélek sem jár most ebben a kertben, aki a lelke legbensőbb tudatában nincs

meggyőződve arról, hogy csak egy tojás eltűnése vagy megsértése is elegendő arra, hogy föl-

forduljon tőle az egész világ és kiessék mind a két sarkából és elpusztuljon az egész minden-

ség, - itt minden teremtett lélek ezt így hitte és tudta, ekképen viselkedett, mert érezte, hogy

enélkül nem képzelhető el semmiféle boldogság, még ennek a bűbájos tavasznak aranyos

levegőjében sem. De ezt ők valamennyien érezték és tudták, a vörösbegy és nösténykéje pedig

tudták felőlük, hogy ezt ők így tudják.

A vörösbegy az első időben élénk aggodalommal figyelte meg Maryt és Colint. Valamilyen

titokzatos ok miatt sejtette, hogy Dickontól nincs mit félnie. Már az első pillanatban, amikor

nagy kerek szemével rámeredt Dickonra, látta, hogy ez nem holmi idegen, hanem szintén olyan

vörösbegyszerű, csakhogy nincsen ép csőre és tollazata. Mindenekelőtt ez tudott vörösbegyül

(ami olyan nyelv, amelyet teljesen meg lehetett különböztetni minden más madárnyelvtől). Ha

valaki a vörösbegyhez vörösbegyül szól, az ép olyan, mintha franciául szólítanánk meg egy

francia embert. A vörösbegy hallotta, amint Dickon az ő társaival valamilyen más, zagyva-

lékos nyelven szólt, de bizonnyal csak azért, mert azok nem voltak elég okosak ahhoz, hogy

vörösbegyül értsenek. De még minden mozdulata is vörösbegyes. Soha őket meg nem riasztja,

hirtelen föllépéssel meg nem lepi, nem rémítgeti. Dickont megértette minden vörösbegy s az ő

jelenléte ekképen még zavarólag sem hatott.

De másrészt annál jobban kellett vigyázni arra a két másikra. Első sorban aggasztó lehetett,

hogy az a fiú-teremtés nem a saját lábán jött a kertbe. Betolták valamin, ami kerekeken jár és

állatbőrrel van letakarva. Aztán ő maga is olyan gyanusan viselkedett. Mert amikor talpra állt

és elkezdett mozogni, azt egészen különös módon csinálta és úgy látszott, hogy a többiek meg

segítenek neki. A vörösbegy titokban, valamelyik közeli bokorba rejtőzve, figyelte meg és

ilyenkor a fejét félre hajtotta balra, aztán meg félrehajtotta jobbra. Azt gondolta, hogy ezek a

lassú mozdulatok afféle merő ravaszság, olyan meglapulásféle, amilyennel a macska él,

mielőtt ugrik. Mert a macska, mielőtt támad, olyan szép lassan mászik, hozzásímul a földhöz

s csak azután ugrik hirtelen a zsákmányra. Mindezt a vörösbegy alaposan meghányta-vetette

az ő nösténykéjével néhány napon át, de aztán elhatározták, hogy nem beszélnek róla többet,

mert attól tartottak, hogy a nagy félelem rossz hatással lehet még a tojásokra is.

Amikor azonban a fiú elkezdett magában is járni, sőt gyorsabb mozdulatokat is tett, roppant

mód megkönnyebbültek. De azért még hosszú ideig, - vagy legalább is a vörösbegy előtt

hosszúig, - az ő magaviselete állandóan nyugtalanító maradt. Mert nem úgy mozgott, mint a

többi emberi teremtés. Nagyon szeretett járni, nyilván, de amellett gyakran leült, vagy leheve-

redett a fűbe, aztán megint fölöttébb különös módon indult útnak.

138

A vörösbegynek valamelyik napon eszébe jutott, hogy amikor szüleitől röpülni tanult, körül-

belül ő is így viselkedett. Ő is röpülgetett néhány rőfnyire, de aztán mindig meg-meg kellett

pihennie. S azért arra gondolt, hogy talán az a fiú is most tanul röpülni, - vagy esetleg járni.

Ezt aztán megemlítette nösténykéjének s amikor kifejtette, hogy az ő tojásaik, majd ha föl-

pattantak, alighanem ugyanúgy fognak viselkedni, a nöstényke is teljesen megnyugodott, sőt

utóbb élénken érdeklődött is és kiülve a fészek peremére megfigyelte a fiút, - bár azt gondolta,

hogy az ő tojásai sokkal ügyesebbek lesznek és sokkal gyorsabban fognak megtanulni

mindent. De aztán elnézően hozzátette, hogy az emberi teremtés egyáltalán jelentékeny mér-

tékben esetlenebb, mint a tojás s akárhány van közöttük, aki teljességgel képtelen arra, hogy

rendesen megtanuljon röpülni. Fönn a levegőben, vagy valamelyik fa tetején nehezen lehet

velük találkozni.

Nemsokára a fiú ép úgy mozgott, mint a többiek, de a három gyerek időnként egészen

szokatlan dolgokat művelt. Megállottak valamelyik fa alatt s kezüket, lábukat, fejüket olyan

furcsa mód mozgatták, ami se járás, se futás, se ülés nem volt. Ezt cselekedték egy-egy ideig

minden nap és a vörösbegy sehogy sem bírta a nösténykéjének megmagyarázni, hogy ezek

tulajdonképen mit csinálnak, vagy mit akarnak. Annyit azonban határozottan kijelentett, hogy

az ő tojásaik közül így egyik sem fogja szárnyát csattogtatni s amikor megállapították, hogy

ezeket a mozdulatokat az a fiú is csinálja, aki egész folyékonyan tud vörösbegyül, teljesen

megnyugodtak abban, hogy ebben a dologban semmiféle veszedelem őket nem fenyegeti.

Persze, se a vörösbegy, se a nösténykéje soha még Bob Haworthnak, a birokbajnoknak s

azoknak a gyakorlatoknak, amelyektől izmai úgy kidagadnak, mint egy doromboló macska

háta, - hírét nem hallották. A vörösbegy egészen más teremtés, nem olyan, mint az ember; az

ő izomzata az első pillanattól fogva dolgozik és egészen természetes úton-módon fejlődik ki.

Ha ő ráéhezik valamilyen élelemre, nekie repülni kell érte egy darabot és az izomrendszere el

nem lanyhul (ami azt jelenti, hogy a tétlenség folytán össze nem zsugorodik).

Amikor a fiú már ép úgy járt és futkosott, ásott és gyomlált, mint a többi, a lombos sarok

fészke fölött nagy békességes megnyugvás uralkodott. Az az idő, hogy a tojások miatt aggód-

janak, teljesen elmult. Az a tudat, hogy a tojások olyan biztos helyen vannak, mintha valame-

lyik bank páncélszobájában volnának elcsukva s hogy ennek folytán a vörösbegy nyugodtan

nézdegélhet egyebet is, figyelheti, milyen furcsa dolgokat művelnek azok oda lenn, egészen

kellemes volt. Sőt egy esős napon a tojások anyukája bosszankodott is, hogy a gyerekek nem

jöttek le a kertbe.

De Mary és Colin még esős napokon sem unták magukat. Egy olyan reggelen, amikor az eső

kegyetlen kitartással zuhogott s Colin kezdett türelmetlen lenn, amiért a szobában kényszerült

maradni és nem futkoshatott a szabadban, Marynek új ötlete támadt.

- Most, hogy én is igazi fiú vagyok, - mondotta Colin - kezem, lábam, egész testem, annyira

teli van varázslattal, hogy alig bírok velük, - mindig mozognának. Folyton csinálni akarnak

valamit. Tudja-e, Mary, hogy amikor reggel fölébredek, még egészen hajnalban s a madarak

kezdenek kinn csiripelni s minden lármázik örömében, - még a fák és a bokrok is, csakhogy

azt mi nem halljuk, - azt érzem, mintha nekem is ki kellene ugranom az ágyból és kurjongat-

nom. De ha megtenném, csak gondolja el, mi lenne abból!

Mary erre lehetetlen módon vihogott.

- Beszaladna az ápolónő és beszaladna Mrs. Medlock és mind a ketten azt hinnék, hogy ön

megőrült és elküldenének az orvosért.

Colin maga is vihogott, amint elképzelte, hogy milyen arcot vágnának, hogy mennyire meg-

rémítené őket kiabálása és mennyire álmélkodnának azon, hogy egyenest áll a lábán.

139

- Szeretném már, ha a papa hazajönne, - mondotta. - Szeretnék neki elmondani mindent

magam. Folyton erre gondolok, - ezt így már úgy sem folytathatjuk sokáig. Nem maradhatok

mindig fekve a háznép előtt, azonfelül egészen meg is változtam. De jó volna, ha már

megszünne ez az eső!

Ekkor támadt Marynek az az ötlete.

- Colin, - szólalt meg titokzatosan, - tudja-e, hogy ebben a házban hány szoba van?

- Azt hiszem, hogy van vagy ezer.

- Van körülbelül száz, amit nem használnak soha. Én egy ilyen esős napon végig mentem a

folyosókon és nagyon sokat megnéztem közülök. Ezt azonban nem tudta meg senki, ámbár

Mrs. Medlockkal találkoztam a folyosón, mert eltévedtem s amikor vissza akartam menni

szobámba, megállottam az ön folyosóján. Akkor hallottam önt sírni másodszor.

Colin fölugrott a kerevetről.

- Száz szoba, amit nem használnak, - mondotta, - ez majdnem úgy hangzik, mint a titkos kert.

Hátha neki indulnánk és megnéznők? Ön tolhatná a kocsit és senki sem tudná meg, hogy

merre jártunk.

- Ezt gondoltam én is, - mondotta Mary. - Utánunk jönni nem merne senki. Van egy hosszú

folyosó, ahol szaladgálhatna. Aztán elvégezhetnők a testgyakorlatot is. Van egy kis indiai

szoba teli apró, elefántcsontból faragott elefántokkal. Van itt mindenféle szoba.

- Csöngessen! - mondotta Colin.

A belépő ápolónővel aztán rendelkezett:

- Hozzák ide a kerekes kocsit. Miss Maryvel megnézzük a ház lakatlan részét. John tolja a

kocsit egész a képtárig, mert van közben néhány lépcső. Aztán menjen el, hagyjon bennünket

egyedül és csak akkor jőjjön vissza, amikor hívatom.

Ettől fogva az esős napoktól nem volt mit félniök. Amikor a szolga eltolta a kerekes kocsit a

képtárig s ott a parancshoz híven elhagyta a gyermekeket, Mary és Colin nagy vidámsággal

tekintettek egymásra. S amint Mary megbizonyosodott afelől, hogy John valóban lement a

lépcsőn és visszatért a személyzet termébe, Colin kiszállt kocsijából.

- Most végigfutok a csarnokon, oda és vissza, - mondotta, - aztán ugrok, aztán meg elcsináljuk

a Bob Haworth testgyakorlatait.

S elvégezték az egész műsort és még sok egyeben is elmulatoztak. Megnézték az összes

arcképeket s megtalálták azét a kis leányét is, akinek az egyik ujján zöld papagály ül.

- Ezek itt biztosan mind az én rokonságom, - mondotta Colin. - Ez a papagályos, azt hiszem

az én ükk-nagynéném lehetett. Némileg hasonlít is önhöz Mary, de nem a mai arcához, hanem

ahhoz, amilyen akkor volt, amikor hozzánk jött. Most már sokkal gömbölyübb és szebb.

- De ön is! - felelt Mary s azon mind a ketten nevettek egy nagyot.

Bementek az indus szobába és játszottak az elefántcsontból faragott elefántokkal. Megtalálták

a rózsaszínű brokát szalont, abban az egérlyukas díványpárnát, de az egerek azóta megnőttek

és elmenekültek valamerre. Találtak azonfelül még sok olyan termet és képet, melyet Mary

első kirándulásában nem is látott. Fölfedeztek új folyosókat és csarnokokat, meg érdekes

képeket, amelyek nagyon megtetszettek és sok olyan holmit, amiről nem bírták kitalálni, hogy

mire valók lehetnek? Nagyon mulatságosan telt el az egész délelőtt, mert ugyancsak tetszett

nekik, hogy elvándorolgathattak egy egészen idegen világba és láthattak annyi új képet és

mindehhez még a házból sem kellett kimenniök; úgy hatott rájuk a temérdek látványosság,

140

mint ha sok mértföldnyire mentek volna el hazulról. Az ezernyi fölfedezést úgy élvezték,

mintha valami pompás szórakozásban lett volna részük.

- Nagyon örülök, hogy ide eljöttünk, - mondotta Colin. - Sohasem sejtettem, hogy a házunk

ilyen furcsa öreg ház. De nekem tetszik. Ezentúl minden esős napon át fogjuk kutatni. Azt

hiszem, hogy minden alkalommal találunk itt valami furcsa, meg érdekes dolgot.

A sok érdekes holmin kívül találtak még hatalmas étvágyat is, úgy, hogy amikor visszatértek

Colin szobájába és föltálalták a villásreggelit, teljességgel lehetetlen volt abból bármit is

érintetlenül visszaküldeni.

S amikor az ápolónő az edényes tálcát levitte a konyhába és lecsapta a tálaló asztalra, Mrs.

Leonis, a szakácsnő, egyebet se látott a tálcán, mint alaposan fényesre kitörölt tányért, meg

tálat.

- Hát csak nézzenek ide! - mondotta. - Ez a legcsodálatosabb ház a világon és ez a két gyerek

benne a legnagyobb csoda.

- Ha ezt napról-napra így csinálják, - mondotta John, az erős fiatal szolga, - nem lehet

csodálni, hogy a fiú ma kétszer olyan nehéz, mint amilyen ezelőtt egy hónappal volt. Ideje,

hogy valami más állást keressek magamnak, különben kimarjul a karom.

Ennek a napnak délutánján azt vette észre Mary, hogy Colin szobájában valami új jelenség

látható. Látta ő már azt az előző napon is, de nem szólt semmit, mert azt gondolta, hogy merő

véletlenség. Ma sem beszélt róla, de hosszan ránézett a kandalló fölött lógó képre. S most

azért nézhette, mert a függöny félre volt húzva. Ez az a változás, amit észrevett.

- Kitalálom, hogy mit akar kérdezni, - mondotta Colin néhány percnyi gondolkodás után. -

Rendesen eltalálom, hogy mit gondol, amikor velem van. Úgy-e azon csodálkozik, hogy a

függöny félre van vonva? Ezután pedig mindig így marad.

- Miért? - kérdezte Mary.

- Azért, mert most már nem bánt, hogy a mosolygását látom. Tegnapelőtt éjjel, amikor föl-

ébredtem, nagyon világosan sütött a holdvilág, úgy éreztem, hogy a szoba teli van varázslattal

és minden úgy ragyog, hogy nem bírtam tovább mozdulatlanul feküdni. Fölkeltem és kinéz-

tem az ablakon. A szoba egészen világos volt és nem is tudom, hogy miért, de önkénytelenül

odamentem a képhez és félre húztam a függönyt. A szegény mama egyenest rám nézett s úgy

láttam azért mosolyog, mert örül, hogy engem egyenest lát állani. És én is örültem, hogy

ránézhettem. Ezentúl már folyton látni akarom a mosolygását. Azt hiszem, hogy talán ő is

varázslatos egyéniség lehetett.

- Ön most annyira hasonlít hozzá, - mondotta Mary, - hogy szinte azt hiszem, hogy ön az ő

szelleme, átalakulva fiúvá.

Ez az ötlet mély benyomást tett Colinra. Gondolkozott fölötte, aztán lassú hangon így felelt:

- Ha én az ő szelleme volnék, akkor a papa szeretne engem is.

- Szeretné, hogy a papája szeresse? - faggatta Mary.

- Eddig nem bántam, mert nem szeretett. De ha elkezdene engem megkedvelni, akkor azt

hiszem, elmondanám neki a varázslatos dolgokat is. Attól talán jobb kedvű lenne.

141

HUSZONHATODIK FEJEZET.

„Itt az anya!”

A gyerekek hite a varázslatban egészen sajátságos módon megállandósult. Colin, a reggeli

varázslati dúdolgatás után néha külön előadást is tartott.

- Szeretem ezt a varázslat-űzést, - magyarázta egy ízben, - mert ha megnövök, tudományosan

is föl akarom fedezni. Kénytelen leszek róla előadást tartani s amit most teszek, csak előzetes

gyakorlat. Most még csak kurtán beszélhetek róla, mert még nagyon fiatal vagyok, másrészt

pedig Ben Weatherstaff azt hinné, hogy templomban van és elaludna tőle.

- Az a legfájnabb ebbe’ az előadásba’, - jegyzé meg Ben, - hogy egy ilyen gyerek neki állhat,

mondhat, amit akar és senki emberfia nem szóhat bele. Néha jómagam is szeretnék így

előadni.

De amikor Colin folytatta előadását, az öreg Ben komolyan rászegezte szemét és nem is

tévesztette szem elől egy percre sem. Bírálgató tekintettel nézett rajta végig. Nem is annyira

az előadás érdekelte, mint inkább azt nézegette, hogy a fiú lábaszára mennyire megerősödött,

egész alakja hogy izmosodott napról-napra, fiús fejét milyen keményen tartja magasra, azelőtt

annyira vékony álla, beesett orcája hogy megtelt s a szeme miképpen változott meg ragyogá-

sában annyira, hogy teljesen hűen emlékeztet egy másik szempárra. Colin, amikor néha így

magán érezte Ben kutató nézését, azt gondolta, hogy előadása tett rá talán szokatlanul erős

benyomást és fölöttébb óhajtotta tudni, hogy miket gondol hozzá; egy ízben, amikor az öreg

teljesen átszellemültnek látszott, meg is kérdezte.

- Mit gondol erről a dologról, Ben Weatherstaff?

- Azt gondútam, - felelte Ben, - hogy akár jót is állhatnék érte: hízik maga hetenként legalább

három-négy fontot. Nízegetem a lábikráját, meg a fejét. Szeretném is, ha egyszer megmá-

zsáltatná a szeméjiségit.

- A varázslatnak köszönhetem, - meg annak a kalácsnak, tejnek és egyéb ételnek, amit Mrs.

Sowerby küldött, - mondotta Colin. - Ebből is láthatja, hogy a tudományos kísérlet bevált.

Ennek a napnak reggelén Dickon olyan későn jött meg, hogy az előadást már elmulasztotta. S

amikor megérkezett, a sietéstől egészen ki volt pirulva és furcsa ábrázata még a rendesnél is

mozgékonyabbnak látszott. S minthogy az eső után sok gyomlálni valójuk volt, mindjárt neki

is állottak a munkának. Amikor a tartós meleg eső megszünt, rendszerint akadt elég dolguk.

Az a nedvesség, amely olyan jótékonyan hatott a virágra, erősen kifejlesztette a gyomot is és

apró zöld hajtásait idején ki kellett irtani, mielőtt gyökere megerősödhetett. Colin az ilyen

napokon ép olyan szorgalmasan gyomlált, mint a többi, de azalatt megtarthatta előadását is.

- A varázslat akkor dolgozik a legjobban, ha mi is szorgalmasan dolgozunk, - mondotta. - Az

ember érzi minden csontjában és izmában. Most a csontokról és izmokról akarok néhány

könyvet olvasni, de a varázslatról én magam akarok könyvet írni. Most jöttem rá sok dologra

és sokat kell még ezentúl megállapítanom.

S nem sokkal azután, hogy ezeket a szavakat elmondotta, letette ásóját és kiegyenesedett.

Néhány percig hallgatott s meglátszott rajta, hogy amint gyakran máskor is szokása volt,

ezúttal is előadásán gondolkozott. S amikor így hirtelen leszúrta az ásóját és kimagasodva

megállott, Dickon és Mary ugyanannak a benyomásnak hatása alá kerültek: azt látták ugyanis

rajta, hogy valami erős indulat fogta el, azért állott meg munkája közepett. Úgy kiegyene-

sedett, ahogy csak bírt és két karját különös lendülettel tárta szét. Arcát elborította a pír és

142

sajátságos szemében különösen vidám fény lobogott. Úgy látszott, mintha valamilyen érzés

egészen elhatalmasodott volna rajta.

- Mary! Dickon! - kiáltott föl. - Most nézzenek rám!

Ezek rögtön abbahagyták a gyomlálást és rátekintettek.

- Emlékeznek-e még arra a reggelre, amikor legelőször hoztak engem ide? - kérdezte tőlük.

Dickon nagyon élesen tekintett rá. Állatbűvölő létére sok olyan tünetet látott ő meg, amit más

ember észre sem vett, de amiről ő soha beszélni nem szokott. Valami ilyest láthatott most a

fiún is.

- De mennyire emlékszem! - felelte Dickon.

Mary szintén figyelmesen nézte Colint, de nem szólott semmit.

- Ép ebben a pillanatban egyszerre eszembe jutott, hogy milyen voltam akkor, - hogy fogta a

kezem az ásót akkor, - hogy álltam a lábamon akkor - és most látom, hogy mi lett belőlem

azóta. Ez most a való igazság - egészséges vagyok, - egészséges vagyok!

- Persze, hogy egészséges! - mondotta Dickon.

- Egészséges vagyok! egészséges vagyok! - ismételte Colin és arcát egészen elöntötte a

pirosság.

Hiszen tudta ő azt valahogyan már előbb is, látta, hogy reménysége teljesedik, napról-napra

egyre jobban, erősebben és biztosabban érezte ezt, de most, ép most, úgy átnyilalt rajta a teljes

erő érzése és valami diadalmas megkönnyebbülés, az álom megvalósulása gyanánt hatott rá,

még pedig olyan hirtelen és ellenállhatatlan kényszerrel, hogy nem bírta magát visszatartani

attól, hogy hangosan ki ne kiáltsa.

- És nem is halok meg soha! soha! - de soha! - kiáltott föl átszellemülve. - Föl fogok találni

ezer meg ezer sok mindenfélét. Megösmerem az embereket, az állatokat, a növényeket, - mint

Dickon - és fönntartom a varázslatot szünetlenül. Egészséges vagyok! Egészséges vagyok!

Érzem - úgy érzem, hogy kiabálnom kell, - kurjongatnom, - hogy hálás lehessek ezért a

boldogságért.

Ben Weatherstaff, aki ott dolgozott közel hozzá egy rózsabokornál, feléje fordult.

- Hát énekeljen el egy zsolozsmát, - mondotta a maga rendes, csöndes dörmögő módján. Nem

volt egyébként semminő véleménye a zsolozsmák felől és egyáltalán nem is gondolt rá, hogy

javaslatának valaminő különös jelentősége is lehet.

Ám Colin kutató szellemű természet volt és eddig mit sem tudott arról, hogy mi is az a

zsolozsma?

- Mi az? - kérdezte.

- Dickon maj’ elénekel egyet, gondolom, - felelte Ben Weatherstaff.

Dickon azzal a széles mosollyal válaszolt, amellyel állatjainál szokta magát behízelegni.

- A templomba’ szokták azt énekeni. Anya aszongya, hogy alighanem azt énekeli a fülemüle

is, amiko’ reggel főrepű’ a magasba.

- Ha pedig ő azt mondja, - felelte Colin, - akkor az nagyon szép ének lehet. Én még sohasem

voltam templomban. Nem mehettem az örökös betegségem miatt. Énekelje el, Dickon. Igazán

szeretném hallani.

143

Dickon őszinte volta kizárta, hogy kéresse magát. Azon felül ő talán jobban is megértette azt

az érzelmet, amely Colint annyira áthatotta. Természetes ösztöne vezette rá s szinte öntudat-

lanul is mélyebben érezte át talán, mint Colin maga. Levette sapkáját és még mindig moso-

lyogva körülnézett.

- De le kell venni a sapakot, - mondotta Colinnak, - és magának is, Ben, - meg fő’ is kell állni,

hisz’ tudhassa!

Colin levette a sapkáját, a nap pedig rásütött vastag, sűrű hajára, amint mély bensőséggel

figyelt Dickonra. Ben Weatherstaff is fölkecmelgett térdelő helyzetéből és szintén levette

sapkáját, bár durcás képén meglátszott, hogy nem nagyon érti, miért kell neki mindezt a

különös műveletet végrehajtania.

Dickon ott állt a fák és a rózsabokrok között és nekilátott az éneknek egyszerű, természetes

módon, a maga kellemes, erős, fiús hangján:

Dicsérlek téged Uristen!

Dicsérlek teljes szívemben!

És csudatételeidet

Hirdetem jótéteményeidet.

Amen.

Amikor az ének véget ért, Ben Weatherstaff szótlanul állt s bár a szája még mindig némi

duzzogással össze volt szorítva, tekintete bizonyos zavarral szegeződött Colinra. Colin arcán

meglátszott a mély elgondolkozás és megértés.

- Nagyon szép ének ez, - mondotta. - Igazán nagyon szép. Talán én is ép ezt akartam mon-

dani, amit az ének mond, amikor kiabálni szerettem volna, hogy hálás legyek a varázslat iránt.

- Erre elhallgatott és zavartan kezdett töprengeni. - Az is meglehet, hogy mind a kettő

ugyanazt jelenti. Hogy is tudhassuk mindennek a nevét pontosan? Dickon énekelje el még

egyszer. Mary, tanuljuk meg. Én is el szeretném énekelni. Hogy is kezdődik?

És elkezdték énekelni elülről; Mary és Colin, amennyire zenei hallásuk engedte, megtették,

ami tőlük telt, Dickon meg kieresztette hangját csengően, szépen, - a második sornál már Ben

Weatherstaff is köszörülte torkát, a harmadiknál már szinte harsogott is az öreg, mikor pedig

eljutottak a végire, az Amenig, Mary észrevette, hogy Ben Weatherstaffel most ugyanaz esett

meg, ami vele történt meg, amikor meglátta, hogy Colin egyáltalán nem olyan nyomorék,

mint amilyennek magát képzeli, - elkezd im az ajka remegni, a szeme sűrűen pislog és öreg

ráncos képét elborítja a nedvesség.

- Nem nagyon sokat bántam én azelőtt a zsolozsmákat, - mondotta rekedten, - de má’ ezután

mégis máskép lesz. Aszondom, Colin úrfi, hogy nincs egy hete, hízott maga legalább öt

fontot, - öt igazi fontot!

Colin tekintete végig futott ebben a pillanatban a kerten s szinte ijedt volt.

- Ki jön ott? - kérdezte gyorsan. - Ki az?

A borostyános fal ajtaja lassan kinyilt és bejött egy asszony. Az ének utolsó soránál lépett be,

de megállt, hallgatta és nézte őket. S amint ott állt a borostyán fal előtt, a fák lombjain

átszűrődő verőfényben, hosszú kék ruhájában, a viruló zöld kertben üde, kellemes, mosolygó

arccal, úgy hatott, mint Colin valamelyik könyvének egyik szép, színes képe. Csodálatosan

gyöngéd nézésű szeméből mintha az látszott volna visszatükröződni, hogy szeretettel néz és

lát meg egyszerre mindenkit, még Ben Weatherstaffet és az állatokat és minden nyiló virágot

is. És noha megjelenése teljesen váratlan volt, senki sem gondolt arra, hogy jötte illetéktelen

is lehetett volna. Dickon szeme úgy lobogott, mint a lámpa.

144

- Itt az anya - ez az anya! - kiáltott föl, és rohant hozzá a pázsiton keresztül.

Colin megindult feléje, vele ment Mary is; mind a kettőnek erősebben kopogott a szíve.

- Az én anyám! - mondotta Dickon, amint félúton találkoztak. - Tudtam, hogy maguk szeret-

nék már látni, hát megmondtam, hogy hol találja meg a rejtekajtót.

Colin kissé szégyenkező előkelőséggel nyújtott kezet, de szemével majd elnyelte Mrs.

Sowerby arcát.

- Már akkor is szerettem volna önnel megösmerkedni, - mondotta, - amikor még beteg voltam,

önnel, meg Dickonnal, meg ezzel a kerttel. Pedig azelőtt nem kívántam látni senkit és semmit.

Colin arcának megpillantása hirtelen megváltoztatta »anya« arckifejezését: elpirult, ajka

megremegett, szemét könnyes fátyol borította el.

- Eh! kedves fiam! - kiáltott föl remegő hangon. - De kedves fiam! ismételte, mintha azt sem

tudná, hogy mit akar mondani. Szó se volt arról, hogy Colin úrfinak, Mr. Colinnak szólítsa, a

legtermészetesebb volt a »kedves fiam«. Ugyanezt mondta volna kétségkívül Dickonnak is,

ha annak az arcán pillant meg valami meglepőt s ez Colinnak nagyon tetszett.

- Meglepi önt, hogy ilyen egészségesnek lát? - kérdezte Colin.

- De mennyire meglep! - felelte Mrs. Sowerby, - de meg a megbódogult édes anyjához is úgy

hasonlít, hogy a szívem is dobog tűle.

- És mit gondol, - kérdezte tovább némi szepegéssel Colin, - ha úgy hasonlítok rá, fog-e a

papám engem ezért szeretni?

- Hogyne szeretné, kedves fiam! - felelte s gyöngéden hátba is vágta egy kicsit, - jó vóna má’,

ha haza gyünne, - hadd gyűjjön má’ haza!

- Susan Sowerby, - mondotta Ben Weatherstaff, teljesen közel lépve hozzá, - nézze meg

ennek a fiúnak a két lábaszárát, - lássa-e? Ojan vót e ma két hónapja, mint a pipaszár, úgy

lötyögött a strimflijébe’, - pedig azt beszélték, hogy akkor még be is volt pójálva a lába, - hát

nézze meg most!

Susan Sowerby jóizűen nevetett.

- Nemsokára ojan erős lesz a lába, mint akármék fickóé - mondotta. Csak hadd játszon,

dógozzon a kertbe’, egyék, amennyi jó esik és igyon sok jó édes tejet - és nem lesz még egy

pár ojan kemény lábikra egész Yorkshireba’, mint ez itt, - hogy az isten is álgya meg.

Aztán rátette mindkét kezét Mary két vállára és anyai szeretettel nézett rá.

- Ez is ojan, la! - mondotta. Majd ojan erős már, mint a mi Lizabeth Ellenünk. Merek fogadni,

hogy maga is hasonlít a megboldogult édes anyjához. Az én Mártám pedig aszonta, hogy Mrs.

Medlocknak mondta valaki, hogy az szép asszony vót. Úgy ki fog maga fejlődni, lelkem, kis

lánykám, mint a rózsa ha megnő, isten segedelmével.

Azt bölcsen elhallgatta, hogy Márta, amikor egyik szabadnapján otthon volt és elmondta,

hogy milyen az a kis, sárgásképű lány, hozzátette, hogy alig hiszi el, amit Mrs. Medlock az

anyjáról hallott. »Azt el se lehet képzelni, hogy ennek a vézna, sanyarú kis jánnak az anyja

szép asszony vót,« - tette hozzá csökönyösen.

Mary eddig nem sok figyelmet fordított arra, hogy arca változik-e és mennyiben? Csak azt

tudta, hogy most már »mást« mutat és hogy haja sokkal sűrűbb és vastagabb lett. De

minthogy nagyon jól emlékezett arra, hogy milyen örömmel nézdegélte Mem Sahibot, nagyon

szívesen hallotta most, hogy majd egykor talán hasonlítani fog hozzá.

145

Susan Sowerby aztán a gyerekekkel együtt bejárta az egész kertet, meghallgatta történetét

apróra, s megszemlélt minden rózsát és fát, amely azóta új életre kelt. Egyik oldalán ment

Colin, s Mary a másikon. Mindketten gyakran pillantgattak kellemes rózsás arcára, miközben

magukban azon töprengtek, hogy vajjon miért tölti meg szívüket az ő jelenléte olyan sajátsá-

gos, meleg, jóleső érzéssel? S úgylátszik, hogy ezt Mrs. Sowerby kitalálta épúgy, mint ahogy

Dickon ösmeri az ő állatjai minden csirádzó indulatát is. Meg-megállott némelyik rózsatőnél,

és beszélt róluk a gyerekeknek, de úgy, mintha azok is gyermekek volnának. Soot mögötte

tipegett, egyszer-kétszer károgott egyet feléje, aztán fölröpült a vállára, akár a Dickonéra. S

amikor a gyerekek beszéltek a vörösbegyről, meg arról, hogy a fiókák hogy tanultak röpülni,

olyan igazi anyásan nevetgélt magában hozzá.

- Azt gondolom, - mondotta - hogy a madár épúgy tanul röpülni, mint járni a gyerek; de azért

nem szeretném, ha az én gyermekeimnek is szárnyuk volna lábuk helyett.

És minthogy kedves, csenderesi parasztos természetével annyira csodálatos asszonynak

találták, beavatták őt a varázslatos hitükbe és észjárásukba is.

- Hisz ön a varázslatban? - kérdezte Colin, miután az indiai fakirok szokásait is elmondotta. -

Remélem, hogy hisz.

- Persze, gyerekem, hogy hiszek, - felelte Mrs. Sowerby. - Nem tudom, hogy így hívják, de

hát a név amúgy sem fontos. Biztosan egészen más neve van neki Franciaországban és a néme-

teknél is megint egészen más. Az se lehet egyéb, mint amitől a virágmag kinő, amitől süt a

nap, amitől magából embernyi gyerek lett - szóval nem lehet egyéb, mint a jó szellem. Nem illik

mi hozzánk, szegény tudatlanokhoz, hogy kigondoljunk valamit, és mingyár’ el is nevezzük

valami névvel. Az a Nagy Jó Szellem azért meg nem áll az ő munkájában, akár elnevezzük,

akár nem. Azért csak dolgozik tovább, és millió olyan világot teremt, amilyen a mienk. Abban

sohasem szabad kételkedni, hogy van valamilyen Jó Szellem, s teli van véle az egész világ, -

akárhogy hívják is. Ahoz énekeltek maguk is, amikor ép a kertbe bejöttem.

- Olyan boldognak éreztem magam - mondotta Colin, ráemelve különös tekintetű szép

szemét, - hirtelen rájöttem arra, hogy milyen más voltam azelőtt, mennyire megerősödött

kezem, lábam, hogy tudok most már ásni, a lábamon megállni, - hogy fölugrottam, és oda

akartam kiáltani az örömömet valakinek, aki meghallhassa.

- A varázslat meghatott, amikor a zsolozsmát énekelte, - de meghatotta vón’ az, akármit

énekel is, aszondom. Az a legfőbb, hogy megvót az öröme, és meg is van. Ó, gyerek, gyerek,

minek nevet adni annak, aki az öröm legfőbb okozója? - mondotta Mrs. Sowerby s egy kicsit

ismét ráütött a Colin hátára.

Egyébként pedig hozott magával egy jól megrakott ozsonnás kosarat, s mikor a pihenés ideje

megjött és Dickon előhozta rejtekhelyéből az elemózsiát, leült a gyermekekkel együtt az ő

fájuk lombsátora alá, és nagy gyönyörűséggel nézte: mekkora étvággyal esnek neki a falato-

zásnak és nyelnek le lehetőleg mindent. S azalatt elmondott nekik mindenféle vidám

történetet, mert maga is merő vidámság és derű volt. S velük együtt ő is jó nagyokat nevetett s

amikor a gyerekek elmondották, hogy milyen nehéz komédiázásba kerül folyton elhitetni,

hogy Colin tulajdonképen szánalomra méltó kis beteg, alig bírt már rajtuk eleget kacagni.

- Hát lássa, majdnem mindig így nevetünk, ha együtt vagyunk egész nap, - magyarázgatta

Colin. - Ez pedig egyáltalán nem hangzik valami nagyon betegesen. Igyekszünk a nevetést

visszafojtani, de folyton kipukkan belőlünk s akkor még sokkal erősebb.

- És a legnagyobb baj, - mondotta Mary - hogy egy bolondos gondolatot nem tudok a

fejemből kiverni és emiatt alig tudok olykor magamon uralkodni. Azt gondolom ugyanis, mi

lesz akkor, ha Colin arca úgy meghízik, mint a holdvilág? Még most nem olyan kövér ugyan,

146

de minthogy mindennap kövérebb egy kissé, meglehet, hogy egyszer csakugyan olyan

gömbölyű lesz, mint a telihold, - de mi lesz akkor?

- A jó ég segítse magukat, hogy tovább is legyen okuk a komédiázásra, - mondotta Susan

Sowerby. De már nagyon sokáig ez a játék nem tarthat. Craven úrnak haza kell már jönnie.

- Azt hiszi, hogy hazajön? - kérdezte Colin. - Mért gondolja?

Susan Sowerby csöndesen mosolygott.

- Attól tartok, hogy a maga szíve nagyon fájna, ha mástól tudná meg a nagy titkot. Hát ki kell

valamit gondolnia, hogy csakis magától tudhassa meg először és senki mástól.

- Nem birnám elviselni, hogy mástól tudja meg. Ép azért mindenféle terven töröm a fejem

majdnem mindennap. Azt hiszem, hogy befutok egyenest a szobájába, - és megvan.

- No, az szép meglepetés lesz, - mondotta Susan Sowerby. - Szeretném én akkor az ő ábrázat-

ját látni, gyerekem! Ezt szeretném! Csak jöjjön már vissza! - jöjjön haza!

Aztán nagyon alaposan megbeszélték, hogy a gyerekek miként fognak ellátogatni a zsellér-

házba. Erről is sok tervet szőttek, keresztül kocsiznak a Csenderesen, és a szabadban, a rekettye-

bokrok között megreggeliznek. Megösmerkednek mind a tizenkét gyerekkel, megnézik

Dickon kertjét is és csak akkor térnek haza, ha már teljesen kifáradtak.

Susan Sowerby végre fölkelt, hogy visszamenjen a házba és Mrs. Medlockot meglátogassa. Itt

volt az ideje annak is, hogy Colint kerekes kocsiján hazavigyék. De mielőtt kocsijába beült,

szorosan odaállt Mrs. Sowerby mellé és szemét határtalan csodálattal rátapasztva arcára,

erősen megfogta ruháját és így szólt:

- Ön éppen olyan, aminőnek... én képzeltem. Úgy szeretném, ha az én anyám is volna, -

épúgy, mint a Dickoné.

Susan erre nyomban lehajolt és két meleg karjával átölelve a fiút, odaszorította az alatt a kék

ruha alatt rejlő szívéhez, mintha a Dickon öccse lett volna. S a szemét egyszerre ismét

elborította az a nedves ködfátyol.

- Ej, kedves gyerekem, - mondotta. - Hát én azt hiszem, hogy a maga igazi édes anyja is itt

van most ebben a kertben. Nem tudott ő innen teljesen elszakadni. A papája meg hadd jöjjön

haza, - haza kell neki jönni minél hamarabb!

147

HUSZONHETEDIK FEJEZET.

A kert.

Amióta a világ áll, minden századnak megvolt a maga csodálatos fölfedezése. A mult év-

században pedig több csodát találtak föl, mint azelőtt egy egész csomóban együttvéve. És

ebben a mi századunkban talán még több ilyen csoda megösmerésére lesz alkalmunk. A

tömegek eleinte teljességgel nem akarnak hinni a nagy ujságban, aztán kezdik remélni, hogy

talán mégis lehetséges, s amikor mégis megvalósul, mindenki azon álmélkodik, hogy mikép

nem jöttek rá már több évszázaddal ezelőtt? S azoknak az új jelenségeknek egyike, melyeket

az ember csak ebben a században kezd megérteni, az, hogy a gondolat - tisztán a gondolat -

épp olyan hatalmas erő, mint valami villamos telep, - olyan jótékony akár a napfény, vagy

annyira romboló mint a méreg. Aki megengedi, hogy valamely rossz gondolat az agyába

férkőzzék, ép olyan veszedelemnek teszi ki magát, mint, aki a vérébe beoltatja a vörhenyt. S

ha aztán is magában hordja, amikor már megfogant, soha többé az életben nem tud tőle

megmenekülni.

Miss Mary is, amíg abban a hitben volt, hogy őt nem szereti senki, hogy nem tetszhetik

senkinek, hogy nincs a világon ember, aki iránta érdeklődjék, maga is került mindenkit:

valóban afféle megsavanyodott sárgaképű, kis nyafogó, csúf gyermek volt. Pedig azok a

körülmények, amelyek között élt, eléggé kedvezőek voltak, noha ő maga alig méltatta

figyelemre. De ezek a körülmények önmaguktól is elkezdtek rá fokozatosan hatni. Amikor a

gondolkodásában - teli volt kellemetlen gondolatokkal - tért foglalt lassanként a vörösbegy, a

csenderesi zsellérház nyüzsgő gyermekcsapatával, a furcsán mászkáló öreg kertésszel, az

egyszerű kis yorkshirei cseléddel, a tavasszal, a napról-napra ujjá éledő titkos kerttel, s hozzá

a Csenderesnevelte fiúval és az ő szelíd állatocskáival, agyából kivonultak mindazok a

kelletlen gondolatok, amelyek eddig annyira megrontották az életét, megzavarták egész

szervezetét és amelyekből természetesen sárga és unott lett még az arca is.

Colin is mindaddig, amíg elzárkózva élt szobájában és egyébre se gondolt, mint a saját

rémületére s arra, hogy az emberek mennyire gyűlölték, mert folyton őt vizsgálgatják és amíg

nem gondolt másra, mint a saját gyöngeségére, a fenyegető púpkinövésre, a korai halálra, -

hisztériás, csak félig értelmes, kis képzelt beteg volt, aki nem is sejtette, hogy mi az a verő-

fény és a tavasz, tehát azt sem sejtette, hogy még meg is gyógyulhat s megállhat a saját lábán,

ha megpróbálja. Amikor új és kellemes gondolatok kezdtek benne támadni a régi kelletlenek

helyén, ereiben egyszerre megindult az egészséges vér pezsdülése, új élet támadt szerveze-

tében és szétáradt benne a fiatalság ereje. Tudományos kísérlete teljesen egyszerű és gyakor-

latias volt, mindenféle csodálatosság nélkül. De ha valakiben megvan az az erős akarat, hogy

amint valami kellemetlen eszme megtámadja, ellentáll neki és kiszorítja helyéből kellemessel

és hasznossal, azzal még sokkal meglepőbb dolog is történhetik. Két dolog egyidőben,

ugyanazon helyen meg nem állhat.

»Ha kertedben rózsát ültetsz,

Bogáncs ottan meg nem terem.«

Mialatt újjáéledt a titkoskert és abban igazi életnek zsendült két gyermek, egy férfiú vándorolt

messzi országok szép vidékein, a norvég fjordokban, Svájc völgyeiben és hegyein; olyan

ember, aki tíz hosszú esztendőn át megtöltötte a saját lelkét sötét és szívettépő gondolatokkal.

Nem tartozott azok közé a bátor emberek közé, aki a nehéz gondolatok helyébe más gondo-

latokat lett volna képes ültetni. Amikor a kék tavak mellett járt, akkor is ezeken a sötét gon-

dolatokon tépelődött, s ahogy lehevert valamelyik hegy lejtőjén, hiába nőtt körülötte

csomókban a szép, sötét tárnics s terjesztette szét édes illatát a levegőben, ezek a gondolatok

148

nem engedték nyugodni. Rettentő szomorúság gyötörte és sötétségébe nem hagyott becsillan-

ni semmi világító, vigasztaló fénysugárt. Megfeledkezett elhanyagolt otthonáról és minden

kötelességéről. Bárhol utazgatott is, magával vitte s szinte terjesztette maga körül szíve

sötétségét s megjelenése még az idegenekre nézve is kellemetlen volt, mert szinte úgy hatott,

mintha megmérgezné maga körül a levegőt. A legtöbb idegen azt gondolta felőle, hogy vagy

félig őrült, vagy valami nehéz bűn terheli lelkét. Zilált arcú, magas termetű, bár ferde vállú

férfiú, aki a fogadók névjegyzékébe rendszerint ezt írta: »Archibald Craven, Misselthwaite

Manor, Yorkshire, Anglia«.

Amióta Miss Maryval dolgozószobájában beszélgetett és megmondta neki, hogy ad neki »egy

darab földet«, szerteszéjjel utazott a világban. Meglátogatta Európa legszebb helyeit, ámbár

sehol néhány napnál tovább megmaradni nem bírt. Járt olyan magas csúcsokon, amelyek a

felhőket érik, s lenézett róluk a többi hegyre, amikor fölkelt a nap, és rózsás fénnyel és

világossággal öntött el mindent, mintha ép akkor születnék meg a világ.

De ez a világosság soha az ő lelkéig eljutni nem bírt, amíg egy napon először vette észre,

hogy valami különös dolog történik. Akkor ép az osztrák Tirol egyik olyan csodálatos szép

völgyében járt, melynek bájossága bármelyik más férfi lelkéből elűzte volna a sötétséget. De

bárhová, bármily messzire és bármily sokáig vándorolt is, szívében megmaradt a sötétség. De

amint ment, ment, végül mégis csak elfáradt és egy kis, tiszta vizű patak puha mohás, pázsitos

partján ledőlt pihenni. A patak vize víg csörgedezéssel folydogált alá keskeny, tarka virággal

teli szűk medrében. Megfigyelte, hogy sok madár, mint száll le a vízre, mint mártja meg

csőrét, majd szárnyát szétterjesztve, mint rebben tova. Csirpelésük volt jóformán az egyetlen

életjel, de még ez is szinte mélyebbé tette azt a nagy csöndet, amely a völgyre súlyosodott.

Nesztelen nyugalom nehezedett el körülötte.

Archibald Craven amint nézegette, mint folyik a víz a patakban zavartalanul alá, lassankint

úgy érezte magát, mintha teste, lelke éppen olyan nyugodttá válnék lassankint, mint maga a

békés völgy. Szinte azt hitte, hogy alszik, pedig nem aludt. Csak üldögélt és nézte a napsütötte

vizet; szeme lassankint megszokta, hogy a patak partján burjánzó virágokat is meglássa. A

bájos kék nefelejts olyan tömegben termett ott, hogy soknak a levele a vízbe ért és amint így

nézdegélt, eszébe jutott, hogy évekkel ezelőtt éppen így gyönyörködött a nefelejtsben. S aztán

egyideig nem is gondolt másra, mint hogy mind élénkebben fölidézte emlékezetében azt a sok

száz finom kis virágot, s azt, hogy akkor mint tudott bennük gyönyörködni. És anélkül, hogy

sejtelme lett volna róla, ez az egyszerű kis visszaemlékezés lassankint betöltötte a szívét,

mindjobban szétterjeszkedett benne, mindjobban elhatalmasodott, amíg észrevétlenül kiszorí-

tott belőle minden emléket. Olyan volt ez, mintha valami sötétszínű tócsa alján egyszerre

friss, tisztavizű forrás támadna, amely mind erősebben bugyogva, addig szaporodik, amíg a

feketeszínű víz megritkul és lassankint teljesen eltűnik. De erre ő maga, természetesen nem is

gondolt. Csak azt vette észre, hogy amint nézte a kedves kék virágzást, a völgy nyugodal-

massága folyton-folyton nőtt. Nem is sejtette, meddig ült ott, vagy hogy mi is történt vele,

csak egyszerre olyan mozdulattal, mintha fölébredne, lassan fölállt, még egy darabig tovább

ott vesztegelt a mohás parton, hosszú, mély lélekzettel szívta magába az üde levegőt és alig

értette meg a saját hangulatát. Lelkében valami egészen, észrevétlenül, szinte loppal fakadt

föl.

- Vajjon mi lehet? - kérdezte önmagától szinte suttogva és végig simította homlokát. - Szinte

úgy érzem magam, mintha fölelevenedtem volna egyszerre.

Én bizony vajmi keveset tudok a még földerítetlen csodálatos jelenségekről, azért alig magya-

rázhatnám meg alaposan, hogy tulajdonképen mi és hogy történt most Archibald Cravennel.

Azt hiszem, hogy most még más se igen tudna erre felelni. Ő maga sem értette, - de még jóval

több hónappal azután is, amikor már újból otthon volt Misselthwaiteben, eszébe jutott ez a

149

csodálatos óra és rájött, hogy talán merő véletlenségből ennek az ideje teljesen egybe eshetett

azzal az időponttal, amikor Colin bemenve a titkos kertbe, így kiáltott föl:

- Nem halok meg soha, soha, - de soha!

Ez a csodálatos elcsöndesülés nem hagyta el egész éjen át, és szokatlanul jól, felüdítőn aludt

tőle; de ez a hangulat nem tartott sokáig. Másnap éjjel ismét feltárta lelkét a sötét gondolatok

előtt s azok jöttek is, és csomóstól suhantak vissza régi helyükre. De azért, bármilyen külö-

nösnek tartotta, mégis akadtak már percek - sőt akadt néha egy-egy félóra is, - amikor,

anélkül, hogy tudná miképen, a sötét függöny megritkult újból, s úgy érezte magát, hogy nem

az a halódó ember többé, amelyik eddig volt, hanem kezd fölébredni. Lassan - fokozatosan -

sejtelme sem lehetett róla, hogy mi oknál fogva, de »föléledt« ő is, épúgy, mint a kert.

Amikor az aranyos nyár átalakult mélyebb aranyosságú ősszé, elutazott a comói-tó partjára.

Itt megtanult ismét aludni. Az egész napot vagy a tó kék vizén töltötte, vagy a környező

hegyek lejtőinek sötétzöld erdeiben barangolt mindaddig, amíg jól kifárasztotta magát, hogy

éjjel nyugalma legyen. Ez időtájt kezdett jobban aludni és észrevette, hogy álmai nem olyan

rettenetesek többé, mint azelőtt.

- Meglehet, - gondolta magában - hogy a szervezetem kezd megerősödni.

Bizonyos is, hogy erősödött, de ezt azoknak a békességes perceknek köszönhette, amikor a

sötét gondolatok nem háborgatták s amikor a szíve is nyugodtabbá, erősebbé vált. Gyakrab-

ban jutott eszébe Misselthwaite, s azon töprengett, ne menjen-e haza? Olykor némi bátorta-

lansággal rágondolt a fiára is s azon töprengett, vajjon mit fog érezni, ha majd ismét ott áll a

négy faragott oszlopú ágy mellett és lenéz arra a halavány, elefántcsontszínű, éles vonású kis

arcra, amelyet az alvó lecsukott, hosszú szempillájú szemek olyan sajátságossá tesznek? Meg-

borzongott tőle.

Egy csodálatos napon annyit gyalogolt, hogy amikor hazatért a teli hold már egészen fönn-

libegett az égen és az egész világot ezüstös fénnyel és sötétkék árnyékkal borította el. A tó, a

part, az erdő csöndességében olyan jól érezte magát, hogy be sem ment abba a villába,

amelyben lakott. Egyideig a tó partján járt még fel és alá, aztán egy emelkedettebb parton

leült és mély lélegzettel szívta magába az éjjeli levegő édes illatát. Érezte, hogy lassan-lassan

nagy megnyugvás szállja meg s egyre erősebben fogja körül, míg aztán egyszerre elaludt.

Azt nem tudhatta, hogy mikor aludt el és mikor kezdett álmodozni; álmát olyan élesen tisztán

látta, hogy nem is úgy hatott rá, mint az álom. Később is megemlékezett róla és alig bírta

elhinni, hogy valóban álom volt. Úgy tudta, hogy amint ott ült s magába szívta a kései rózsák

illatát és hallgatta, hogy loccsan a parthoz a tó vize, egyszerre egy hang megszólította. Édes,

tiszta, vidám hang, valahonnan, nagyon messziről. De akármilyen óriási távolságból jött is,

olyan határozottan megértette, mintha közvetlenül mellette csendült volna meg.

- Archie! Archie! Archie! - mondotta ez a hang, majd ismét megszólalt s ezúttal még bájosab-

ban, még tisztábban: - Archie! Archie!

Utóbb úgy érezte, hogy akkor meg sem lepődött, hanem talpra ugrott.

A hang annyira élesen hallható, valóságos volt, hogy nem lehetett benne kételkednie.

- Lilias! Lilias? - felelte ő, - hol van Lilias?

- A kertben! - csendült fel a válasz olyan hangon, mintha aranyfuvolából eredt volna. - A

kertben!

Ezzel az álom véget ért. De azért nem ébredt föl. Nyugodtan, mélyen aludta át az egész

gyönyörű éjszakát. Amikor végre a verőfényes reggelen fölébredt, egy szolga állt mellette,

kinek tekintete figyelmesen tapadt rá az arcára. Olasz származású volt, s mint a villa többi

150

alkalmazottai, ő is hozzá volt szoktatva, hogy minden kutatás nélkül egészen természetesnek

találja, az idegen vendég uraknak akármilyen furcsa viselkedését. Soha, senki sem tudta előre,

hogy Craven hova megy, mikor érkezik vissza, hol fog aludni, nem tölti-e az egész éjszakát a

kertben, vagy a tó valamelyik ladikjában. A szolga egy tálcán néhány levelet tartott eléje és

mozdulatlanul várt, amíg Craven átveszi. Mr. Craven, amikor a szolga eltávozott, néhány

pillanatig kezében tartotta a leveleket és nézte a tó vizét. Különös nyugodtságát még mindig

megőrizte, de azonfelül még valami egyéb is meglátszott az arcán - a megkönnyebbülés

csillanása, mintha megtudta volna, hogy valami rémség, melynek bekövetkeztétől félt, el-

marad immáron; valami megváltozott benne és körüle. Eszébe jutott az álom, a valóság, - az a

valóságos álom.

- A kertben! - mondotta magában, álmélkodva. - A kertben! De hiszen a kert el van zárva és

kulcsa mélyen el van ásva!

Amikor aztán nemsokára rápillantott a levelekre, azt látta, hogy a legfelső angolul van írva és

Yorkshireből jött. Kezdetleges női kézírás, még pedig teljesen ösmeretlen. Némi szórakozott-

sággal nyitotta föl és kezdte olvasni, de már az első szavaknál rajta csüggött egész figyelme.

»Kedves Uram!

Én vagyok az a Susan Sowerby, aki önt a Csenderesen meg merte már egyszer szólítani.

Akkor Miss Maryről beszéltem. Most meg írni merek önnek. Azt hiszem, hogy nem

bánná meg, ha haza jönne, és - meg ne haragudjon érte, uram - ha az ön megboldogult

felesége még itt volna, ő is csak azt mondaná.

Alázatos szolgálója

Susan Sowerby.«

Mr. Craven kétszer is elolvasta a levelet, mielőtt a borítékba visszatette. Aztán, amint a kezé-

ben tartotta, folyton az álomra gondolt.

- Megyek haza Misselthwaitebe, - mondotta. - Úgy van, megyek rögtön.

S keresztül haladva a kerten, bement a villába, s megparancsolta Pitchernek, hogy csoma-

goljon s indulnak vissza, Angliába.

Néhány nappal utóbb ismét Yorkshireban volt; a hosszú vasúti úton gyakran gondolt a fiára,

de ezúttal egészen máskép, mint az elmult tíz év alatt! Az eltűnt években mindig arra töreke-

dett, hogy lehetőleg elfelejtse. Most pedig, bár nem foglalkozott vele szándékosan, folyton

emlékeztette valami a fiára. Eszébe jutott az a nehéz korszak, amikor úgy dühöngött, mint az

őrült, hogy a fia életben maradt, amikor az anyja meghalt. Nem is akarta a gyermeket látni s

amikor végre rászánta magát, hogy megnézze, gyönge, nyomorúságos teremtésnek találta,

akiről mindenki azt hitte, hogy néhány nap alatt elpusztul. De mindazok nagy meglepetésére,

akikre a csecsemő gondozása ez időn bízva volt, egymásután multak a napok és a gyermek

életben maradt, de általában úgy gondolták, hogy egyéb nem válhatik belőle, mint idomtalan,

nyomorék.

Hiszen nem akart ő szívtelen atya lenni, de egyáltalán nem volt benne a gyermek iránt atyai

érzés. Fölhajszolt annyi orvost, ápolónőt és minden elképzelhető egyebet, amennyire csak egy

beteg kis fiúnak szüksége lehet, de magától a gyermektől rémüldözött és teljesen elhúzódva

tőle, szinte kizárólag a saját szerencsétlensége martalékául engedte át magát. Amikor egy évi

távollét után visszatért Misselthwaitebe, s a kis, nyomorúságos gyermek fáradtan és közöm-

bösen feléje fordította arcát és ránézett azzal a hosszú szempillás, szürke szemével, amely

annyira hasonlított ahhoz a boldog szempárhoz, amelyet ő imádott és amelytől mégis olyan

rettenetesen különbözött, - ennek a szemnek a tekintetét nem bírta elviselni. Sápadt lett, mint

151

a halál és elfordult. Azután csak nagyon ritkán nézte meg a gyermeket, de mégis leginkább

olyankor, amikor a gyermek aludt; és nem is igen tudott felőle egyebet, minthogy teljesen

nyomorék s alig beszámítható, indulatos, hisztériás teremtés lett belőle, akitől csak úgy

lehetett a dühöngés rohamait távoltartani, ha minden szeszélyét és akaratát teljesítették.

Mindez az emlék épenséggel nem hathatott nagyon megnyugtatóan, de amint a vonat keresz-

tül kanyargott a hegyszorosokon és végighaladt a verőfényes lapályokon, az a »feléledő«

ember kezdett egészen máskép gondolkozni és gondolkozása mindig mélyebbé vált.

- Meglehet, hogy sok hibát követtem el azalatt a tíz év alatt, - mondotta magában. - Tíz év

nagy idő. Lehet, hogy már el is késtem, hogy bármit is tehessek, - teljesen elkéstem. De hát

mennyit gondoltam rá!

Természetes, hogy azzal kezdeni, hogy »teljesen lekésett« - nem más, mint gonosz varázslat.

Ezt Colin is megmondhatta volna. De hát Mr. Craven egyáltalán semmit sem tudott a varázs-

latról, sem a feketéről, sem a fehérről. Ezt meg kellett még előbb tanulnia. Azon is sokat

töprengett, hogy vajjon mi lelte Susan Sowerbyt, hogy olyat merészel, hogy neki levelet írjon,

hacsak ez a csupa anyateremtés nem azt akarta tudtára adni, hogy a fiú sokkal rosszabbul van,

vagy éppen veszedelmesen beteg. Ha a Csenderes levegőjének csodálatos nyugalma meg nem

nyugtatja idegeit, sokkal szerencsétlenebbnek érezte volna magát talán, mint azelőtt bármikor

is. De ez a csöndesség némi bátorságot öntött beléje és reménykedővé is tette. S ahelyett,

hogy átengedte volna magát a legsötétebb sejtelmeknek, mint hajdanán, most azt vette észre,

hogy inkább kezd lassankint valamilyen kedvezőbb fordulatban hinni.

- Talán Mrs. Sowerby azt gondolja, hogy én segíthetek valamit a fiamon, és az én felügye-

letem üdvös hatással lehet rá? - gondolta. - Mielőtt eljutok Misselthwaitebe, betérek hozzá.

De amint Csenderesen áthaladtában kocsiját a zsellérház előtt megállította, csak hét vagy

nyolc gyereket talált otthon, akik hét vagy nyolc udvarias és barátságos hajbókolás után

elmondták, hogy a mamájuk már kora reggel elment hazulról a Csenderes túlsó végire, hogy

egy asszonynak, akinek kis babája született, segítségére legyen. »A mi Dickonunk« pedig -

tették hozzá önkényt - átment a kastély egyik kertjébe, ahol egyébként minden héten tölt

néhány napot.

Mr. Craven szétnézett a kis zömök testű, piros képű gyermekek között, akik valamennyien

jóízűen vigyorogtak és megállapította magában, hogy egészséges, kedves kis csapat. Barátsá-

gos modorukon derűsen mosolygott és zsebébe nyulva, Lizabeth Ellennek, mint legidősebb-

nek, egy arany sovereignet adott át.

- Ha ezt elosztja nyolc részre, mindeniknek jut belőle egy-egy félkorona - mondotta.

Aztán a gyerekek vidám mosolygása és hajlongása közepett hajtatott tovább, maga mögött

hagyva a boldogan nevetgélő és ugráló gyermekhadat.

Kocsizása a Csenderesen keresztül nagyon üdítő, megnyugtató hatást gyakorolt reá. Vajjon

miért esik a hazatérés abba az ódon házba, amelyben családja már hatszáz éve lakott, ezúttal

először olyan jól? Alig hitte, hogy ez valaha vele még megtörténhetik és íme, most egyszerre

meglátta, hogy milyen szép ez a vidék, milyen csodás az égbolt, milyen bájos minden virágzó

bokor, és a szíve megtelt melegséggel. Pedig milyen borzongással hajtatott el innen legutóbb

is, miközben rémüldözve gondolt a ház elzárt szobáira, a négy faragott oszlopos ágyra,

amelynek brokát függönyei között az a gyerek fekszik. Lehetséges-e, valjon, hogy a gyermek

valamivel jobban van, s hogy talán lebírja magában küzdeni az iszonyatot, mellyel iránta

eddig viseltetett? Minő élethű volt az az álom, s minő csodálatosan tiszta az a hang, amely őt

visszahívta ide, »A kertbe! - a kertbe!«

152

- Megpróbálom megkeresni a kulcsot, - mondotta magában. - Megpróbálom kinyitni az ajtót.

Ki fogom nyitni, - még nem tudom mikép, de ki fogom nyitni.

Amikor a kastélyba érkezett, a személyzet a szokásos szertartások között fogadta, de min-

denki észrevette, hogy arcszíne jobb és hogy ezúttal nem vonul vissza abba a lakosztályba,

amelyet rendszerint Pitcher gondozott, hanem egyenest a könyvtárba megy, ahol azonnal Mrs.

Medlockot hivatta, aki zavartan, izgatottan és ünnepélyesen csakhamar ott üdvözölte.

- Medlock, hogy van Master Colin? - kérdezte Mr. Craven.

- Jól van, uram, - felelte Mrs. Medlock - ő most valahogy egészen más, hogy úgy mondjam.

- Rosszabbul van, mint volt?

Mrs. Medlock láthatóan elvörösödött.

- Hát kérem, uram, tetszik látni, - igyekezett magyarázgatni Mrs. Medlock, - se dr. Craven, se

az ápolónő, se jó magam nem ösmerjük ki magunkat teljesen.

- Miket beszél össze-vissza?

- Hogy az igazat bevalljam, uram, Colin úrfi talán sokkal jobban van, meg talán nincs is olyan

jól. Étvágya mintha nem volna, - ami meg a modorát illeti...

- Az talán még sokkal-sokkal különösebb? - kérdezte gazdája s aggódva vonta össze szemöl-

dökét.

- Hát ez az, uram. Egészen különösen viselkedik, ha a régebbi modorával összehasonlítjuk.

Azelőtt alig evett valamit, aztán egyszerre rengeteg sokat evett, - aztán ismét egyszerre

teljesen abbahagyta és az ételeket ismét érintetlenül küldte ki, mint hajdan. Ön talán nem is

tudja, uram, de azelőtt soha a szobából ki nem vitette magát. Annyi mindenfélével próbál-

koztunk, hogy még most is reszketek belé, csakhogy kicsaljuk a friss levegőre. De ilyenkor

mindig olyan rosszul lett, hogy dr. Craven azt mondta, nem vállal érte felelősséget, ha tovább

is erőltetjük. Nos, uram, közvetlenül azután, hogy egyszer nagy rohama volt, anélkül, hogy

ajánlottuk volna, - egyszerre azt követelte, hogy Miss Maryvel mindennap kimehessen a

szabadba, a kocsiját pedig Susan Sowerby fiának, Dickonnak kellett tolni. Egészen belebolon-

dult Miss Marybe és Dickonba, és Dickon elhozta ide az ő szelidített állatjait s akár hiszi, akár

nem, uram, most reggeltől estig mindig künn van a szabadban.

- És jó színben van? - kérdezte tovább Mr. Craven.

- Ha rendesen evett volna, uram, azt hinné az ember, hogy meghízott, - de így attól félünk,

hogy csak felfuvódott. Néha, amikor egyedül van Maryval, olyan furcsán nevetnek együtt.

Pedig azelőtt egyáltalán nem nevetett soha. Dr. Craven azonnal eljön, ha megengedi; ő sem

volt ilyen zavarban még, amióta a világon van.

- Most hol van Colin?

- A kertben, uram. Most mindig a kertben van, - bár egy teremtett léleknek sem szabad hozzá

közel mennie, mert nem akarja, hogy nézzék.

Mr. Craven a legutóbbi szavakat már alig hallotta.

- A kertben! - mondotta s amint Mrs. Medlockot elbocsátotta, megállt egy helyen és

egymásután többször is elmondta: »A kertben! A kertben!«

Annyira lenyűgözte a gondolkodás, hogy alig tudott álló helyéből elmozdulni; csak mikor

ismét uralkodni tudott érzékein, akkor fordult egyet és ment ki a szobából. S azon az úton,

amelyen annakidején Mary járt, a bokros ösvényen végig, a babérszegte úton haladt a

szökőkútig, amely körülültetve gyönyörű őszi virággal, ezúttal működött is. Keresztül ment a

153

nagy gyepágyon a hosszú fasorba, amely a borostyános fal mellett húzódik végig. Nem tudta

megérteni miért, de valamilyen érzés nagy erővel vonzotta erre a helyre, amelyet olyan rég

nem látott. Azt tudta jól, hogy a sűrű borostyán függöny mellett is hol találja meg az ajtót; de,

hogy a kulcsot hová ásta el, azt már elfeledte.

Ezért aztán megállt s csöndesen körültekintett, de szinte abban a pillanatban, amint így

elkezdett töprengeni, - fölneszelt és azt hitte, hogy íme, most ismét álmodik.

A borostyán sűrű leomló tömeggel födi be az ajtót, kulcsa mélyen el van ásva a bokrok

között, semmi emberi lélek abba a kertbe tíz év óta be nem juthatott, - és a kertből hangok

hallatszanak elő. Lábdobogás zaja, amint többen is nyargalnak a fák alatt, siető lihegés,

elfojtott kiáltozás, vidám nevetés. Nyilvánvalóan gyermeki hangok, erőszakosan letompított

nevetés zaja, amely azonban az izgalmak hatása alatt olykor annál erősebben, szinte erősza-

kosan tör ki, ellenállhatatlan erővel. De az isten szerelmére, micsoda sajátságos álom ez ismét,

- mi az, amit hall? Vagy talán elvesztette minden önuralmát és csak képzeli azt, amit hallani

vél? Ezt a csodát is az a messziről hangzó szózat űzi vele most?

S most bekövetkezett az a pillanat, mikor a mérséklés minden lehetősége megszűnt. A lábak

dobogása egyre gyorsabb, gyorsabb lett - közeledik a kert ajtajához - fiatal, erős tüdők

lihegése egész tisztán hallatszik, aztán a nevető kurjongatás diadalmas kitörése, amit vissza-

tartani nem lehetett, - az ajtó hirtelen teljes szélességében kitárul, amitől a borostyán függöny

messzire szétlódul és kirohan egy fiú a legnagyobb gyorsasággal s anélkül, hogy észrevenné a

künn álló férfit, egyenest széttárt karjai közé fut.

Mr. Craven épp idejében fogta föl, hogy föl ne bukjék vele együtt és csak aztán tartotta

magától kissé távol, hogy jobban megtekinthesse a még folyton lihegő gyermeket, - miközben

maga is alig tudott lélekzeni.

Sugár termetű, csinos fiú. Csakúgy sugárzik az életerőtől, és a futás hevétől pompás pirosság

borítja arcát. Fekete haját fölsimítja homlokáról és föltekint azzal a sajátságos szürke

szemével, amely teli van fiús vidámsággal s olyan hosszan övezi körül a szempilla íve, mint

egy-egy legyező. Ennek a szempárnak láttára állt el Mr. Craven lélekzete.

- Ki - hogyan - kicsoda? - dadogta.

Colin nem ezt várta, - nem is így tervezte. Ilyen találkozásra nem is gondolt soha. De így

előrohanni, - megnyerve egy versenyfutást, - talán még jobb is volt. És most kiegyenesedett,

ahogy csak bírt. Mary, aki utána futott és szintén kirohant az ajtón, úgy látta, mintha Colin

szándékosan magasabbra húzta volna ki magát, - több hüvellyel is magasabbra, mint aminő

rendesen volt.

- Papa, - szólalt meg - én vagyok Colin! Nem akarja elhinni? Magam is alig bírom elhinni,

pedig én vagyok, Colin!

S aztán úgy járt, mint Mrs. Medlock. Ő sem értette meg, miért mondja atyja:

- A kertben! A kertben!

- Úgy van, - a kertnek köszönhetem, - kiáltotta Colin. - Ezt a csodát a kert tette, - meg Mary,

meg Dickon, meg az ő kis állatjai, - meg a varázslat. És nem tud róla senki. Papának őriztük a

titkot, amikorra hazajön. És egészséges vagyok, - megvertem Maryt versenyfutásban - atléta

leszek!

Mindezt úgy hadarta el, mint ahogy egy egészséges fiútól csak várható volt, - nekipirult

arccal, a szó csak úgy pattogott elő az ajakán, - míg Mr. Craven lelkét hihetetlen öröm töltötte

el.

Colin megfogta atyja karját.

154

- Örül-e, papám? - kérdezte végül. Most már nem halok meg soha, soha - de soha.

Mr. Craven rátette két kezét a fiú két vállára és csöndesen tartotta maga előtt. Néhány

pillanatig alig mert megszólalni.

- Menjünk be a kertbe, fiam, - mondotta végül. S aztán mondjon el szép sorjában mindent.

Arra bevezették a kertbe.

A kert telve van őszi ragyogással; arany fénnyel, bíboros pirossággal. Kék és piros virággal,

minden felülről fehér, vagy fehér-rubinszínű liliommal. Mr. Craven nagyon jól emlékezett rá,

hogy a liliomot mikor ültették és épp ebben az évadban jutalmazta meg őket első hajtásaival.

Kései rózsák nyiltak magas száraikon, futó indáikon, bokraikon s a nap olyan fénnyel öntötte

el a sárguló lombokat, hogy az ember valami elvarázsolt templomnak képzelhette, ahol a fák

levelei aranyból valók. Az újon érkezett szótlanul megállt, épúgy, mint ahogy elnémultak a

gyermekek, mikor először lépték át a szürke kert küszöbét.

- Azt hittem, hogy a kert kihalt, - mondotta.

- Eleinte Mary is azt hitte, - felelte Colin - de föléledt.

Archibald Craven azt gondolta, hogy a legkülönösebb történet az, amit életében valaha csak

hallott, amint a fiú a maga gyerekes gyors összevisszaságában az eseményeket elmondotta. A

titok, meg a varázslat, meg a csenderesi állatok, - a borzalmas éjjeli találkozás, - a tavasz

megjötte - és az ifjú rája gőgje, amint megsértett önérzetében megalázta az öreg Ben

Weatherstaffet, - aztán a kifejlődött jó cimboraság, a komédiázás a cselédség előtt, és a nagy

titok annyi gonddal való megőrzése. A hallgató addig nevetett, amíg a könnye ki nem csor-

dult, de kicsordult volna akkor is, ha nem nevet. Az atléta, az oktató, a tudományos fölfedező

nagyon kedves, mulatságos fiatal legényke lett.

- De most már - fejezte be történetét - nincs ok a további titkolózásra. Azt hiszem, hogyha

most egyszerre megjelenek közöttük, el fognak ájulni, - de én soha többé a kerekes kocsiba

bele nem ülök. Együtt megyek be a házba önnel, papám.

Ben Weatherstaffnak ritkán volt egyebütt is dolga, mint a kertben, de ezúttal alkalmat keres-

vén arra, hogy a konyhába menjen, egy kis zöldségfélét vitt magával. Mrs. Medlock behívta a

személyzet termébe és megkínálta egy pohár sörrel. Igy lett - amint remélte is - tanúja a

legdrámaibb eseménynek, amelyet a mostani nemzedék a Misselthwaite-kastélyban átélt.

A csarnok egyik ablakából oda lehet látni a kert nagy gyepszőnyegére. Mrs. Medlock, ki

tudta, hogy Ben a kertből jő, azt remélte, hogy találkozott az úrral és esetleg tanúja volt a

jelenetnek, amikor Mr. Craven a fiát megtalálta.

- Weatherstaff, látta valamelyiket közülük? - kérdezte az öreg kertésztől.

Ben letette söröspoharát és keze fejével megtörülte száját.

- Persze, hogy! - felelte, nagyon ravaszul hunyorgató képpel.

- Mindkettőt talán? - faggatta Mrs. Medlock tovább.

- Persze, hogy mind a kettőt, - felelte Ben Weatherstaff. - Köszönöm a sört, asszonyság. Le

tudnék ebbű’ nyelni még egy másik pohárral is.

- Együtt voltak már akkor? - kérdezte Mrs. Medlock és izgatottságában úgy meglódította a

söröskancsót, hogy az árpalé kicsordult a pohárból.

- Együtt bizony, asszonyság, - felelte Ben és nagyot húzott a sörből.

- Hát Colin úrfi hol volt? Milyen színben volt? Mit mondtak egymásnak, amikor találkoztak?

155

- Azt én má’ nem hallottam, - felelte Ben - mert főmásztam a létra tetejébe és onnan, a falrú’

láttam üket. Hanem mondok valami mást. Ojan dógok vannak itt, má’ mint a kertbe’, amiről

maguk, házi népség, nem tudnak semmit se. De amit mégis meg kő tunniok, megtuggyák,

egykettőre.

S alig telt el két perc azóta, hogy söre utolsó kortyát is lenyelte, kezefejének egy széles

mozdulatával odamutatott arra az ablakra, ahonnan a bokorral beszegett gyepszőnyegre

lehetett látni.

- Oda nézzen, ha akar valamit látni - mondotta. - Csak nézze, hogy mi gyün ott a füvön.

S amint Mrs. Medlock kitekintett, széttárta a két karját, fölsikoltott egy kissé, mire ahány férfi

és női cseléd csak a személyzet termében időzött, mind odarohant az ablakhoz s olyan

bámulattal nézett le, hogy a szemük majd kiugrott a helyéből.

A füvön át Misselthwaite ura olyan arccal közeledett, aminővel alig is látta közülök egy is

valaha. S mellette lépegetett emelt fővel, a vidámságtól ragyogó szemmel, oly erős és kemény

járással, mint akármelyik yorkshirei legényke - Colin úrfi.

VÉGE.

156