EGYETEMES REGÉNYTÁR

Ő.

REGÉNY

IRTA

RIDER HAGGARD

Az Angol eredetiből forditotta

CSEPREGHYNÉ-RÁKOSI IDA

BUDAPEST,

SINGER ÉS WOLFNER KIADÁSA

A mű elektronikus változatára a Nevezd meg! - Így add tovább! 4.0 Nemzetközi (CC BY-SA 4.0) Creative Commons

licenc feltételei érvényesek. További információk: http://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/deed.hu

Elektronikus változat:

Budapest : Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2014

Készült az Internet Szolgáltatók Tanácsa támogatásával.

Készítette az Országos Széchényi Könyvtár E-könyvtári Szolgáltatások Osztálya

ISBN 978-615-5472-58-9 (online)

MEK-13429

2

TARTALOM

ELSŐ KÖTET.

I.

Látogatóm.

II.

Az évek tünnek.

III.

Amenartasz cserepe.

IV.

A szélroham.

V.

A négerfejü szikla.

VI.

Egy ő si keresztény szokás.

VII.

Ustane dala.

VIII.

Éji harcz.

IX.

Egy kis láb.

X.

Holly megmenti Billalit.

XI.

A kôri sikság.

XII.

Ő .

XIII.

Ayesha fátyolt bont.

XIV.

Egy elkárhozott lélek.

3

MÁSODIK KÖTET.

I.

Ayesha törvényt ül.

II.

A kôri sirok.

III.

Leó megmentése.

IV.

Eredj, asszony!

V.

A leopárd.

VI.

Diadal.

VII.

A halott és az élő találkoznak.

VIII.

Jób sejtelmei.

IX.

Az igazság temploma.

X.

A veszedelmes ut.

XI.

Az élet tüze.

XII.

Csoda.

XIII.

Az ugrás.

XIV.

A hegyeken keresztül.

4

ELSŐ KÖTET.

5

I.

Látogatóm.

Némely velünk történt dolognak minden részlete és a körülmények, a melyek között rajtunk

megesett, oly mélyen vésődnek emlékünkbe, hogy nem tudjuk elfelejteni. Igy vagyok én egy

jelenéssel, a melyet le akarok irni. Oly világosan merül fel előttem, mintha csak tegnap történt

volna.

Husz éve épen most, hogy én Holly Lajos Horace, a cambridgei kollégium egyik kis szobájá-

ban ülve, valamely matematikai feladattal vesződtem. Egy hét mulva kellett utolsó vizsgámat

letenni és ugy tanáraim, mint kollégáim elvárták tőlem, hogy fényes sikerrel tegyem le. Végre

kimerülve, bevágtam a könyvemet, a kandallóról pipát vettem le, megtömtem és a mint rá

akarok gyujtani, a tükörben látszó arczomra esik tekintetem; ez megállitott. A gyufa égett,

mig meg nem perzselte az ujjam hegyét, eldobtam; de még folyton a tükörbe bámultam töp-

renkedve.

- Nos - szóltam végre hangosan - remélem, hogy a koponyám belsejével viszem valamire,

mert hogy a külseje ugyan semmit sem ér, az bizonyos.

A ki ezt a megjegyzést homályosnak vélné, annak megmondhatom, hogy az külső fogyatko-

zásaimra vonatkozék. Mert minden huszonkét éves férfi legalább a fiatalság bajával rendel-

kezik, de tőlem ez is meg volt tagadva. Rövid, tagbaszakadt, a formátlanságig erős törzs,

hosszu izmos karok, széles arcz, mélyen fekvő szürke szemek, alacsony homlok, félig benőve

tüskés fekete hajjal: ilyen volt a külsőm egy ötöd század előtt, és kevés változással ilyen most

is. Az anyatermészet, mint Kaint, megbélyegzett a rendkivüli rutsággal, de megáldott rend-

kivüli testi erővel és meglehetős szellemi tehetségekkel. Oly rut voltam, hogy kollégiumbeli

társaim, bár csodálták testi erőmet és szivósságomat, még csak sétálni se szivesen jöttek

velem. Nem csoda, hogy aztán kedvetlen és emberkerülő lettem, nem csoda, hogy magamba

zárkózva buvárkodtam és dolgoztam s hogy nem volt barátom, - azaz hogy mégis volt egy.

A természet arra itélt, hogy magamban éljek és vigaszt csak benne keressek. Az asszonyok ki

nem állhattak. Egyszer, az igaz, egy asszony elhitette velem, hogy »törődik velem« és erre az

egyre rápazaroltam szeretetemnek összes kincseit; de a pénzt, a mi engem illetett volna, más

örökölte és ő elfordult tőlem. Én könyörögtem neki, a hogy soha életemben nem könyörögtem

senkinek sem; feleletül fölállt, a tükör elé vezetett és velem együtt belenézett.

- Nos? - mondá - ha én szépség vagyok, micsoda ön? Ekkor voltam husz éves.

Ugy álltam most is, mint akkor a tükör előtt és belebámultam.

Elhagyatottságomban a zord megelégedés egy nemével töltött el, mert nem volt sem apám,

sem anyám, sem testvérem; és a mint igy álltam, kopogtatott valaki az ajtómon.

Nem nyitottam ki mindjárt, mert éjfélre járt az idő és nem voltam olyan hangulatban, hogy

akárkit is bebocsássak. Csak egy barátom volt a kollégiumban, vagyis a világon, talán ő jött?

Ekkor az ajtó előtt köhögést hallottam, siettem kinyitni, mert ismertem a köhögést.

Magas termetü, körülbelül 30 éves férfi, a rendkivüli szépség nyomaival arczán, sebesen

lépett be, görnyedezve egy vas ládácska sulya alatt, melyet a jobb kezében czipelt. Az asztalra

helyezte a ládácskát és borzasztóan el kezdett köhögni. Köhögött, mig az arcza biborszinü

lett, végre egy székbe hanyatlott és elkezdett vért hányni. Gyorsan egy kis whiskyt itattam

vele, a mire jobban lett.

6

- Mért várakoztatott oly sokáig az ajtó előtt a hidegben? kérdé boszusan; tudja, hogy a

légvonat mennyire árt nekem.

- Nem tudtam, hogy ön az - feleltem - nem hittem, hogy ily későn meglátogasson.

- Igen, én vagyok és azt hiszem, hogy ez a kései látogatásom egyuttal az utolsó is - felelt

kisérteties mosolylyal. - Végem van, barátom; végem van, nem hiszem, hogy megérjem a

holnapot.

- Ostobaság - mondám - rögtön megyek orvosért.

Parancsolón intett kezével.

- Nem akarok doktort látni sem. Valamikor hallgattam orvostant s tudok annyit, hogy rajtam

doktor már nem segithet. Ütött végső órám, mennem kell, már egy éve ugy is csoda, hogy

még élek. Most figyeljen rám, de ugy, a hogy még soha sem figyelt senkire sem, mert nem

lesz alkalmam ismételni, a mit mondtam. Két éve, hogy jó barátok vagyunk, nos, mondja

meg, hogy mit tud rólam?

- Tudom, hogy gazdag és hogy merő szeszélyből jött a kollégiumra oly korban, mikor mások

már rég elhagyják azt. Azt is tudom, hogy nős ember volt, hogy neje meghalt; és hogy ön volt

a legjobb, jobban mondva egyedüli barátom.

- Azt nem tudta, hogy fiam is van?

- Nem.

- Van. Öt éves. Születése édes anyja életébe került és e miatt soha sem voltam képes még csak

rátekinteni sem. Holly, ha elfogadja a megbizást önt akarom a fiu gyámjává megtenni.

Felugrottam.

- Engem? - kiáltottam.

- Igen, önt, önben megbizom Holly, mert mint a kérges fának, önnek is ép és egészséges a

szive. Figyeljen; a fiu utolsó sarja a legrégibb családok egyikének a világon. Talán ki fog nevet-

ni, ha mondom, de egykoron meg fog róla győződni, hogy hatvanötödik vagy hatvanhetedik

férfi-ősöm Egyptomban pap volt, Izis szolgálatában. Görög eredetü volt, és Kallykratesnek

hivták. Fia volt egy görög zsoldosnak, a ki Hak-Hort, a mendesiai Faraot követte Egyptomba

és unokája ugyanama Kallykratesnek, a kit Herodotus is felemlit, mint csatában elesett hőst.

339. évben, Krisztus előtt, ez a bizonyos Kallykrates, a pap, megszegte a papi fogadalmát és

megszökött Egyptomból egy királyi vérből származott herczegnővel, a ki szerette őt. Hajó-

törést szenvedtek valahol Afrika partjain, azt hiszem arra felé, a hol manap a Delagoa öböl

van, vagyis Afrika északi részén.

Rajta és nején kivül minden társuk elveszett egy vagy más módon, ők maguk sok szenvedés

és hányatás után eljutottak egy vad néptörzs közé, a melynek hatalmas királynéja, egy fehér-

bőrü, ugy látszik csodás szépségü asszony, magához fogadta őket és később, olyan körülmé-

nyek közt, melyekre most nem térhetek át, de a melyeket egykoron meg fog tudni, megölette

ősömet, Kallykratest. Ennek áldott állapotban levő neje azonban eltünt, hogyan, azt nem

tudom, de sikerült neki eljutni Athénbe, a hol is fiut szült, nevezvén őt Tisisthenes-nek, vagyis

a hatalmas boszuállónak.

Ötszáz évvel ezután a család kivándorolt Rómába, hogy miért, arról nem szól a hagyomány és

itt talán azért, hogy fenntartsák a boszu gondolatát, a melyet nevük kifejezett, felvették a

Vindex vagyis boszuálló nevet. Itt is öt századon keresztül éltek, körülbelül 770-ig, midőn

Nagy Károly elfoglalta Lombardiát. Ekkor, ugy látszik, a család feje a nagy császárhoz csatla-

kozott, követve őt az Alpokon át. Nyolcz generáczióval később a fiágon leszármazott utódja

7

Angliába költözött. Edwárd, a gyóntató király uralkodása idejében, később hóditó Vilmos

alatt nagy vagyon és hatalom birtokába jutott.

Ettől az időtől fogva megszakitás nélkül ismerem származásomat, nem mintha a »Vincey«-

család (mert régen erre változott a család neve) rendkivül kitüntette volna magát; nem, soha

sem igen beszéltettek magukról sokat. Néha katonák voltak, néha kereskedők, mindig igen

tisztességes emberek, de mindig középszerüek is. Második Károly uralkodásától kezdve a

mostani század kezdetéig kereskedők voltak.

Nagyatyám 1790 körül óriási vagyont szerzett mint serfőző; 1821-ben halt meg. Atyám elpa-

zarolta az örökség javarészét, nem hagyva nekem egyebet, 20 ezer forint évi jövedelemnél.

Ekkor oly vállalatba fogtam, mely ezzel a vasszekrénynyel volt összeköttetésben és a mely

nyomorultan végződött. Visszatértemben Európa déli részeit jártam be, igy jutottam Athénéig.

Itt ismertem meg szeretett nőmet, itt vettem el és egy év multán, fiam születésével, itt vesz-

tettem el őt.

Elhallgatott, kezére hajtotta fejét pihenni, kis időre folytatta.

Házasságom elvont egy tervemtől, melyet most nem magyarázhatok meg jobban. Nem érek

rá, Holly! nem érek rá! Ha elfogadja megbizásomat, egy napon mindet meg fog tudni. Felesé-

gem halála után ujra kezdtem vele foglalkozni, de azt hittem, vagyis az volt a meggyőző-

désem, hogy kiviteléhez szükségem lesz a keleti nyelvek, de kiváltképpen az arabs nyelv

ismeretére. Azért jöttem ide. De halálos betegségem gyorsan fejlődött és most itt vagyok a

végénél.

S mintegy szavai bizonyitásául ujra iszonyu köhögő roham fogta el.

Inni adtam neki; kevés pihenés után igy folytatta:

- Soha sem láttam a fiamat, Leót, születése óta. Nem tudtam volna elviselni látását, de hallom,

hogy szép és eszes gyermek. Ebben a »boritékban« - és egy nevemre czimzett levelet huzott

ki a zsebéből - megleli feljegyezve, hogy mily irányt óhajtok követni fiam nevelésében. Egy

kicsit különös irány, megvallom és semmi körülmények közt nem bizhatnám idegenre. Még

egyszer kérdem, el akarja-e vállalni?

- Tudnom kell először is, hogy mire vállalkozom, - feleltem.

- Arra vállalkozik, hogy a fiamat felneveli és vele marad 25 éves koráig, nem szabad őt

iskolára adni, ne felejtse. Huszonötödik születése napján gyámkodása véget ér és ön ekkor e

kulcsokkal, a melyeket im átadok, (ezzel egy csomó kulcsot tett asztalomra) kinyitja a vas-

szekrénykét, elolvastatja vele a tartalmát és rábizza, hogy akar e vagy nem vállalkozni a

dologra. Ha nem akar, semmi a világon nem kényszeriti őt arra, hogy tegye. Most térjünk át a

feltételekre. Mostani jövedelmem 22 ezer forint évenkint. E jövedelem felét végrendeletileg

önre ruháztam, az esetre, ha elvállalja a gyámságot és pedig 10.000 frt évenkint az ön fizetése,

mert semmi más kereset után nem nézhet, ha azt elvállalja; 1000 frt pedig a fiu tartásdija. A

jövedelem másik fele kamatozzék, hogy Leónak, mire 25 éves lesz, elég nagy összeg álljon

rendelkezésére, arra az esetre, ha az emlitett vállalkozásba akar fogni.

- Hátha én időközben meghalnék? - kérdém.

- Akkor a fiuról a birodalmi törvényszék fog gondoskodni. De az ön gondja legyen, hogy a

vasszekrény akkor is a kezeihez jusson. Hallgasson rám, Holly, ne utasitson el. Higyje el,

hogy önnek is előnyére fog ez válni. Ön nem arra való, hogy a világgal küzködjék, ez csak

elkeseritené önt. Néhány hét mulva ön tisztje lesz a kollégiumnak, ennek a jövedelme azzal

együtt, amit én biztositottam önnek, lehetővé teszi, hogy elvonultan és csendesen éljen tudo-

8

mányának és e mellett marad ideje kedvencz időtöltésére, a vadászatra is, és ez éppen önnek

való élet lesz.

Elhallgatott és könyörgő tekintettel nézett rám. Még mindig haboztam, a feladat oly különös-

nek tetszett.

- Az én kedvemért, Holly. Jó barátok voltunk, és már nem érek rá uj intézkedésre.

- Jól van, - szóltam végre, - megteszem, ha csak e levélben nincs olyas valami, mi miatt nem

tehetném. S a boritékra mutattam, melyet a kulcsok mellé az asztalra tett.

- Köszönöm, Holly, köszönöm. Nincs abban semmi olyas. Esküdjék meg, az egy igaz Istenre,

hogy atyja lesz fiamnak, és hogy betü szerint fogja követni utasitásaimat.

- Esküszöm, - feleltem ünnepélyesen.

- Jól van, vigyázzon mert valamikor tán számon fogom kérni esküjét, mert legyek bár halva és

elfelejtve, de azért én élni fogok. Mert nincsen halál, csak átváltozás, a miről egykor ön is

meg fog győződni; sőt azt hiszem, hogy e változást is, melyet mi életnek nevezünk, a vég-

telenig lehetne nyujtani, csakhogy... itt ismét félbeszakitotta kegyetlen köhögő rohama.

- Mennem kell, - szólt végre - itt hagyom a vasszekrényt, végrendeletemet meg fogják lelni

papirjaim között és annak az erejénél fogva fiamat át fogják adni önnek. Jól meg lesz fizetve,

Holly; tudom, hogy becsületes ember, de ha mégis megcsalná bizalmamat, Istenemre, halálom

után kisérteni fogom önt.

Nem feleltem, tényleg ugy meg voltam zavarodva, hogy nem tudtam szólni.

Fölvette a gyertyát és a tükörbe tekintett. Valamikor gyönyörü arcza lehetett, de a betegség

elpusztitotta. »A férgek tápláléka« - szólt - különös, hogy néhány óra mulva hideg és merev

leszek, az ut elfogyott - vége a tréfának. Oh, jaj! Hollym, az élet nem éri meg az életet, csak

addig, a mig szerelmes az ember, legalább az enyém nem érte meg; de tán a gyereké különb

lesz, ha van bátorsága és hite. Isten veled, barátom. És hirtelen kitöréssel nyakamba borult és

megcsókolt.

- Hallgass rám, Vincey. Ha olyan rosszul érzed magadat, engedd meg, hogy orvosért fussak.

- Nem! nem! - mondá komolyan, igérd meg, hogy nem teszed. Meg kell halnom és mint a

megmérgezett patkány egyedül óhajtok meghalni.

Mosolygott és e szóval: «emlékezzél rám» eltünt.

Magamra maradva, szemeimet kezdtem dörzsölni, hogy nem álmodtam-e? Meggyőződve,

hogy nem, azt gondoltam, hogy Vincey barátom tán többet ivott a kelleténél. Tudtam, hogy

nagyon beteg, régóta az volt, de hogy oly bizonyosra vegye, hogy nem éri meg a reggelt, még

is lehetetlennek látszott. Ha oly közel volna a vég, aligha lett volna képes ide jönni és a nehéz

vasszekrényt is elhozni. Jól megfontolva, az egész história igen hihetetlennek látszott; még

akkor nem voltam elég öreg arra, hogy tudjam, mennyi mindenféle történik ezen a földön, a

mit, mivel valószinütlen, a köznapi ember lehetetlennek tart. Valószinü volt-e, hogy egy em-

bernek legyen egy öt éves fiucskája, a kit nem látott a születése óta? Nem. Valószinü-e, hogy

oly pontosan meg tudja előre határozni halála óráját? Nem. Valószinü-e, hogy származását fel

tudja vinni 300 évvel Krisztus előttre és hogy egyetlen fiát és fele vagyonát egy kollégiumbeli

barátjára bizza? Nem! és nem. Világos, Vincey vagy részeg, vagy bolond és ha igy volt, mire

véljem mindazt, amit mondott és mi lehet a vasszekrényben?

A dolog megzavart és felizgatott. Végre is elhatároztam, hogy egyet alszom rá, mielőtt

határoznék. Felugrottam tehát, a levelet és kulcsokat, melyeket Vincey ott hagyott, elzártam, a

vasszekrénykét egy nagy ládába dobtam, lefeküdtem és nemsokára elaludtam.

9

Ugy tetszett, hogy alig aludtam valamicskét, midőn a nevemet kiáltotta valaki és én felébred-

tem. Felülve, szemeimet kezdtem dörzsölni; fényes nappal volt már, reggeli 9 óra.

- Nos, mi baj, John? kérdeztem a legénytől, a kit közösen tartottunk Vincey-vel. - Olyan vagy,

mintha kisértetet láttál volna.

- Igenis kérem, hogy láttam, de még annál is rosszabbat, mert holttestet láttam. Bent voltam

Vincey urat felkölteni és ott fekszik az ágyán, halva, hidegen és mereven.

10

II.

Az évek tünnek.

Természetes, hogy szegény Vincey halála erős mozgalmat inditott a kollégiumban, de

minthogy régóta betegnek tudták és az orvosi bizonyitvány is kielégitően hangzott, nem

tartottak vizsgálatot. Ilyen körülmények között s minthogy engem sem igen faggattak, nem

tartottam szükségesnek egyebet mondani, mint hogy Vincey, halála éjjelén nálam járt, a hogy

ezt azelőtt is meg szokta tenni. A temetésre eljött egy londoni ügyvéd és elkisérte szegény

barátom koporsóját a temetőbe, azután magával vitte összes irományait és holmiját, természe-

tesen a rám bizott szekrény kivételével. Egy hétig semmit sem hallottam a dologról, különben

is annyira el voltam foglalva vizsgálataimmal, hogy nem is igen gondoltam rá. De végre ez is

elmult és én azzal a boldog tudattal dültem hátra karosszékemben, hogy szép sikerrel estem át

rajtuk.

S gondolataim most visszatértek amaz éj eseményeire, melyek szegény Vincey barátom

halálát megelőzték s ujra elkezdtem töprengeni azon, hogy mit jelentsen az egész, hogy

fogok-e még valamit hallani Vincey ügyeiről és ha nem, mittevő legyek a reám bizott különös

vasszekrénynyel? Addig-addig törtem a fejemet rajta, mig egészen belezavarodtam a dologba.

Öngyilkos lett-e? Alighanem. És mi lehetett a rejtélyes feladat, a melyet emlegetett. Az egész

igen különösnek tetszett, annyira, hogy bár sem ideges, sem ijedős nem vagyok, még termé-

szetfelettinek látszó dolgokkal szemben sem, félni kezdtem és őszintén óhajtottam, hogy bár

semmi közöm se lenne az egészhez.

A mint igy töprenkedve ülök, kopogtak az ajtón és egy terjedelmes, kék boritékba zárt levelet

hoztak be. Rögtön láttam, hogy hivatalos levél és ösztönszerüen éreztem, hogy az elhunyt

által rám bizottakra vonatkozik. A levél, melyet máig is őrzök, igy szólt:

«Uram! kliensünk, a megboldogult M. L. Vincey ur, a ki e hó 9-dikén hunyt el a

cambridgei kollégiumban, végrendeletet hagyott hátra, melynek végrehajtói mi vagyunk,

és a melynek hiteles másolatát, e levélhez csatolva, van szerencsénk önnek átküldeni.

E végrendelet értelmében Vincey ur jövedelmének fele önt illeti, abban az esetben, ha

egyetlen hátrahagyott 5 éves fiugyermekének a gyámságát elvállalja. Ha nem magunk

fogalmaztuk volna az emlitett okmányokat, még pedig Vincey ur szóbeli és irott utasi-

tásai szerint, oly szokatlannak találnók ez intézkedéseit, hogy szükségesnek láttuk volna

a törvény figyelmét fölhivni rá, hogy esetleg az árva érdekeit megvédelmezze. De igy

kliensünket intelligens és eszes embernek ismerve és tudva, hogy egyetlen élő rokona

sincs, a kire gyermekét bizhatná, nem érezhettük magunkat hivatva, hogy egyébként a

dologba avatkozzunk.

Rendelkezését a gyermek átadására és az évi jövedelem kifizetésére vonatkozólag

elvárva, maradtunk tisztelettel

Geoffry és Jordan,

ügyvédek.«

Letettem a levelet és átfutottam a végrendeletet, a mely, ugy látszik, a legszigorubb törvényes

stilusban volt irva, mert semmit sem értettem belőle. Annyit valahogy mégis kieszeltem, hogy

ugy volt minden, a hogy Vincey barátom halála éjjelén mondta. Tehát mégis igaz volt. El kell

vállalnom a fiut. Hirtelen eszembe jutott a levél, melyet a szekrénynyel együtt nálam hagyott.

Előkerestem és elolvastam. Ugyanazokat az utasitásokat tartalmazta, melyeket szóval adott a

szekrény felnyitására vonatkozólag Leó 25-ik születése napján és megjelölte az irányt, a

11

melyben a fiu nevelését vezetnem kell, különös sulyt fektetve a görög és arab nyelvekre és a

mathematikára. Egy utóirat is volt: ha a fiu életének 25-dik éve előtt halna meg, a mit azonban

nem tartott valószinünek, én nyissam ki a szekrényt és vállalkozzam a feladatra, ha jónak

látom, ha nem, semmisitsek meg mindent, a mit a vasszekrényben lelek; semmi szin alatt nem

szabad idegen kézre juttatnom.

Nem maradt egyéb hátra, mint irni Geoffry és Jordan uraknak, hogy kész vagyok a gyámságot

elvállalni és hogy tiz nap mulva átvehetem a gyermeket. Ezután felkerestem a kollégium

előljáróit, elmondtam nekik a történtekből annyit, a mennyit jónak láttam, a mi nem igen sok

volt és kértem őket, hogy tegyenek kivételt velem és engedjék meg, hogy bár a kollégium

tagjává lettem, a kis fiut magamhoz vehessem. Sok kifogás után végre beleegyeztek, de csak

azzal a kikötéssel, hogy a kollégiumon kívül, de a közelben fogok magánlakást tartani.

Kerestem és kaptam kitünő lakást egészen közel. Most még csak cselédről kellett gondos-

kodnom. Nem akartam nőszemélyt fogadni, a ki rajtam és a gyermeken zsarnokoskodjék és

szeretetét tőlem elforditsa. A fiu elég nagy volt ahhoz, hogy női ápolás nélkül ellehessen, igy

hát férficseléd mellett döntöttem. Némi nehézséggel sikerült is fogadnom egy kellemes,

kerekképü fiatal embert, a ki ugyan lovász-legény volt, de azt állitotta, hogy tizenhét testvér

közül a legidősebb lévén, igen jól ért a gyermekekkel való bánásmódhoz és kész Leó urfi

mellé beállni dajkának. Ezt elvégezve, Londonba indultam, a vasszekrényt átadtam banká-

romnak megőrzés végett és egy csomó kézikönyvet vásároltam, melyek a gyermekápolásra és

nevelésre tanitottak; elolvastam őket először magam, aztán felolvasásokat tartottam belőlük

Jóbnak, igy hivták a kerekképü fiatal lovászt.

Végre megérkezett a gyermek, egy öreges asszony hozta, ki keserves könyek között bucsuzott

el tőle. Gyönyörü gyermek volt. Sohase láttam ilyen tökéletes szépet. Szemei világosszürkék,

homloka széles és arcza már ebben a zsenge korában is oly tökéletes metszésü, mint egy antik

kamea, a nélkül, hogy azért sovány vagy éles lett volna. De legszebb volt rajta a haja, ragyogó

aranyszinü és gyönyörüen göndörödött formás fején. Egy kicsit sirt, a mikor a dajkája végre

elvált tőle és velünk hagyta. Soha sem fogom elfelejteni e jelenetet. Ott állt a szoba közepén,

göndör haját megaranyozta az ablakon beömlő napfény, kis tenyerét egyik szemére szoritotta,

a másikkal minket vizsgálgatott. Én egy széken ülve, feléje nyujtottam karjaimat és csalogat-

tam, mig Jób a sarokban állt, csettengetett a nyelvével, tapsolt, lármázott, tán régi tapasztala-

taiból tudva, hogy az efféle el szokta csendesiteni az ifju kedélyeket. Ez igy ment egy kis

ideig, végre a gyermek kinyujtotta kezecskéit és hozzám szaladt.

- Szeretlek - igy szólt - szeretlek; te csunya vagy, de jó vagy.

Tiz perczczel később vajaskenyérszeleteket pusztitott a lehető legmegelégedettebb képpel;

Jób tejfelt is szeretett volna még a vaj fölé kenni, de én szigoru képpel figyelmeztettem őt az

olvasott jeles könyvekre és nem engedtem meg.

Nemsokára kedvencze lett az egész kollégiumnak, a hol szabadon járt-kelt, mindenki által

kényeztetve. Egyszer komoly vitám volt miatta egy öreg kollégámmal, kit az egész kollégium

durva, kérges, hozzáférhetlen embernek és valóságos gyermekgyülölőnek tartott. Rásült, hogy

ez a jellemtelen öreg kolléga a gyermeket a szobájába szokta csalogatni, a hol aztán agyon

tömte süteménynyel és megigérgette vele, hogy nem mondja meg senkinek sem.

Jób rátámadt, hogy szégyelje magát ilyeneket tenni, olyan korban, a mikor már nagyapa

lehetne, »ha megtette volna azt, a mi illik«, a mi alatt Jób valószinüleg a házasságot értette.

Ebből származott a vitánk. De nem érek rá ez elmult kedves időkön elmerengeni, melyekre

most is oly édesen emlékszem, és melyek alatt egyre jobban megszerettük egymást. Kevés

fiut szerettek ugy, a hogy én Leót szerettem, és kevés apa részesült oly gyengéd és folytonos

figyelemben, mint a milyennel Leó engem körülvett.

12

A gyermek fiuvá nőtt és a fiuból fiatal emberré, a mint a kedves évek egymásután tüntek és a

hogy növekedett, ugy fejlődött testi és szellemi szépségben egyaránt. Tizenhat éves korában

»szépségnek« hivták a kollégiumban, az én csufnevem pedig a »vad« volt. Igy szoktak

utánunk kiabálni is, ha együtt sétáltunk, a mi majd minden nap megesett. Egyszer Leó neki

esett egy óriás mészároslegénynek, ki kétszer akkora volt, mint ő, mivel ezt kiabálta utánunk,

és jól elpáholta őt. Később Leót elkeresztelték Apollónak, engem pedig Cháronnak, a mire

nézve nincs egyéb megjegyzésem, mint annak szerény kijelentése, hogy sohasem voltam szép

és az idő mulása sem tett szebbé. Leóra tökéletesen illett az elnevezés. Huszonegy éves korá-

ban az ifju Apolló szobrához mintául állhatott volna. Sohasem láttam hozzá hasonló szépségü

férfit, a ki e mellett oly kevéssé tudta volna, hogy szép. Eszes és rendkivül szellemes volt, a

nélkül, hogy tudós lett volna. Nevelésében atyja utasitásait elég pontosan követtük és

egészben véve az eredmény, különösen, a mi a görög és az arabs nyelvet illeti, kielégitő volt.

Magam is megtanultam az utóbbit, csak azért, hogy őt tanulmányaiban támogathassam; de öt

év leforgása alatt csak ugy tudta, mint jómagam, sőt mint a tanár, ki mindkettőnket tanitott.

Igen szenvedélyes sportsman vagyok és minden őszszel elmentünk valahová Skócziába, néha

Norvégiába, sőt egy izben Oroszországba is vadászni, halászni. Kitünő lövő vagyok, de Leó

még ebben is tultett rajtam. Tizennyolcz éves korában visszaköltöztünk a kollégiumba és

Leóval letétettem vizsgáit. Ez időben először beszéltem előtte saját történetéről és a titok-

zatosságról, mely boritotta.

Természetesen, kiváncsiságát igen felkeltettem de kénytelen volt belenyugodni abba, hogy

egyelőre nem elégithetem ki. Ezután, hogy ideje könnyebben teljék, rávettem, hogy jogot

hallgasson, a mit meg is tett. Egyetlenegy kellemetlenségem volt vele, s ez az, hogy minden

fiatal leány vagy asszony, a kivel csak szóba állt, halálosan beleszeretett. Ebből temérdek

alkalmatlanságom származott, de nem bocsátkozom bővebb magyarázatokba, elég annyit

emlitenem, hogy Leó elég jól viselte magát.

Igy mult el az idő, mig végre elérte születése 25-ik évfordulóját, a mikor is ez a különös és

némely részeiben borzalmas történet kezdetét veszi.

13

III.

Amenartasz cserepe.

Leó 25-dik születésnapja előtti napon mindaketten Londonba utaztunk, és átvettük banká-

romtól a vasszekrényt, melyet 20 évvel ezelőtt letéteményeztem. Emlékszem, hogy ugyanaz a

segéd hozta fel, a ki átvette volt tőlem. Jól emlékezett rá, mondá, hogy hová rejtette, e nélkül

alig találta volna meg, ugy be volt pókhálósodva.

Este visszatértünk Cambridgebe. Pitymallatkor Leó már a szobámban volt hálóköntösben és

azt akarta, hogy haladéktalanul lássunk a dologhoz. Én elvetettem az inditványt, mint hozzánk

méltatlan kiváncsiság kitörését. A szekrény husz évig várt, hát várhat még addig is, mig meg-

reggeliztünk.

Kilenczkor megreggeliztünk, de be kell vallanom, hogy annyira el voltam fogulva, hogy

czukor helyett szalonnát tettem Leó teájába; Jóbra is elragadt izgatottságunk és sikerült neki

eltörni sévresi teáskannám fülét, a mely pedig ritka jószág volt; állitólag ebből ivott Marat

utoljára teát, mielőtt a fürdőjében ledöfték volna.

Végre is leszedtük a reggeliző asztalt. Jób behozta a vasszekrényt és elejbénk tette, ugy fogva,

mintha attól félne, hogy elsül. Aztán ki akart menni.

- Megállj, Jób, - mondám. - Ha Leónak nincs ellene kifogása, szeretném, ha mint tanu szere-

pelnél a kinyitásnál, tudom, hogy megbizhatunk benned, hogy nem fogsz a dologról fecsegni.

- Nem bánom, Horace bátyám, - felelt Leó, a kit arra szoktattam, hogy bátyjának szólitson,

bár néha megengedte magának azt is, hogy »vén gyereknek« hivjon.

Jób szalutált nem lévén kalap a fején.

- Zárd be az ajtót, Jób, - mondám, - és hozd ide irószekrénykémet. Szót fogadott, és a szek-

rénykéből kivettem a kulcsokat, melyeket Leó atyja halála éjjelén bizott rám. Három volt, a

legnagyobbik egy közönséges ujabb fajta kulcs, a második egy igen régi formáju, a harmadik

pedig olyan különös, a milyent még soha sem láttam. Ugy látszott, hogy egy darab szolid

ezüstrudból állt, egyik végén egy másik keresztbefektetett ruddal, a mely fogantyu gyanánt

szolgált, a másik végén pedig csak nehány rovás-féle volt látható. Ugy nézett ki, mint valami

özönviz előtti vasuti kupé kulcsának a mintája.

- Nos, készen vagytok? kérdém oly hangon, mintha egy aknát akarnék felrobbantani. Nem

feleltek, én fogtam a kulcsot, jól beolajoztam és remegő kézzel tett nehány sikertelen kisérlet

után felpattant a zár. Leó nagy nehezen felemelte a láda fedelét, mert nagyon be volt rozsdá-

sodva és nem akart engedni. Felemelte és hátra csapta. Egy valamivel kisebb láda tünt elénk,

melyet kiemeltünk és a rajta felhalmozódott port egy ruhakefével letisztitottuk. Oly fekete

volt, mintha ébenfából készült volna és keresztül-kasul meg volt pántolva vasszalagokkal.

Nagyon régi lehetett, mert a fa keménysége daczára itt-ott porladozni kezdett.

- Na most rajta! mondám, a zárba illesztve a második kulcsot.

Jób és Leó lélekzet nélkül lesték. A kulcs fordult, én felrántottam a fedelet és elkiáltottam

magamat meglepetésemben. Nem is csoda, mert a faládában volt egy gyönyörü kis ezüst

szekrényke, körülbelül 12 hüvelyk hosszu és 8 hüvelyk magas. Egyiptomi munkának látszott,

mert a négy lábát négy szfinx képezte és a domboru fedelet is egy szfinx diszitette. A szek-

rényke nagyon fénytelen és kopott volt a régiségtől.

Kiemeltem, az asztalra tettem, és aztán mély csendben bele illesztettem a különös ezüst

kulcsot. Némi próbálgatás után sikerült kinyitnom. Szinültig tele volt valami rostos, barnás

14

szinü, száritott növényfajtával. Ezt gondosan leszedtem, mig körülbelül 3 hüvelyknyi mély-

ségben levélre akadtam. Közönséges modern levélboriték volt, a czimen meghalt barátom

kezeirásával:

Leó fiamnak, ha megéri,

hogy kinyithassa e

szekrényt.

Leónak nyujtottam a levelet, ki elolvasva a czimet, letette az asztalra és intett, hogy foly-

tassam a szekrény kiüritését. Következett egy pergament-tekercs, kibontottam s igy kezdődött,

szintén Vincey barátom kezeirásával: Forditása a cserépen levő ó-görög irásnak. Ezt is a le-

vélhez tettem. Ezután következett egy másik, sárga és gyürődött pergament-tekercs; kibontva,

láttuk, hogy ez is forditása az ó-görög irásnak, de latin nyelvre. Közelebbi megtekintés után

ugy láttuk, hogy a XV-dik század elejéről származhatott. Közvetlen ez alatt valami kemény és

sulyos tárgy volt, sárga vászonba takargatva és ez alatt ismét egy csomó finom, sásszerü lom.

Lassan és gondosan legöngyölitettük a vásznat és szemünkbe tünt egy nagy, kétségenkivül

igen régi, piszkos, sárgaszinü cserép. Ez a cserép egy középnagyságu amforának a darabja

lehetett. Nagyságára nézve 10 hüvelyk hosszu, 7 hüvelyk széles és fél hüvelyk vastag volt,

sürün elboritva ó-görög irásjegyekkel, itt-ott kissé eltörlődve, de mindenütt olvashatóan.

- Van még valami? kérdé Leó, izgatottan suttogva.

Keresgéltem és találtam egy kis kemény csomagot, apró vászonzacskóban. A zacskóból kivet-

tük először is egy gyönyörü miniatürképet, elefántcsontra festve, továbbá egy kis csokoládé-

szinü scarabeust, a következő jegygyel:

A mi, mint azóta megbizonyosodtunk róla, annyit tesz: „ Suten se Ra”, forditásban: »Ra,

vagyis a nap király fia«. A miniatürkép Leó görög anyját ábrázolta, egy gyönyörü, fekete

szemü asszonyt. A kép hátára szegény Vincey kezeirásával volt irva: Imádott feleségem!

- Ez minden - szólék.

- Jól van, - felelt Leó, az asztalra helyezve a miniatürképet, melyet eddig szeretetteljesen

nézegetett. És most olvassuk el a levelet.

Habozás nélkül feltörte a pecsétet és olvasta a következőket:

»Fiam Leó! Mikor ezt a levelemet olvasod, már elérted férfikorodat és én elég régen

meg leszek halva, hogy elfelejtett légyen mindenki, a ki valaha ismert, de olvasva ezt,

emlékezzél meg, hogy voltam. És emlékezzél meg, hogy talán még most is vagyok. És

hogy ebben a pillanatban a toll és papir segitségével feléd nyujtom kezemet a megsem-

misülésen keresztül, beszélek hozzád a sir megtörhetetlen némasága ellenére. Bár halva

vagyok és kiestem emlékedből, veled vagyok ebben az órában, mig ezt a levelet olva-

sod. Születésed óta e mai napig nem láttam arczodat. Bocsáss meg érte! Életed annak az

életébe került, a kit mindenekfelett szerettem e földön s e veszteség keserüségét most is

érzem. Ha tovább éltem volna, tán legyőzhettem volna ez őrült bánatot: de meg kell

halnom! Szenvedéseim, lelkiek és testiek, elviselhetetlenek s elhatároztam, hogy ha

rendelkezéseimet, jövődről és jóllétedről befejeztem, véget vetek életemnek. Bocsássa

15

meg az Isten, ha rosszul cselekszem. Különben sem élhetnék egy évnél tovább.« - Igy

hát öngyilkos lett! - kiáltottam - mindig is azt hittem.

- »És most, - folytatá az olvasást Leó, - elég magamról. A mit mondanom kell, az téged

illet, a ki élsz, és nem engem, a ki halott vagyok, és elfeledett, mintha sohasem éltem

volna. Holly barátom, - a kire bizni akarlak, ha elvállalja gondodat, - bizonyosan emli-

tette már származásod ősrégiségét. A szekrény tartalmában megleled ennek bizonyité-

kait. A különös legenda, melyet első ősanyád irt a cserépre, atyámról szállt reám, és

tartalma eltörölhetetlen benyomást tett képzelődésemre. Alig voltam 19 éves, midőn

elhatároztam, - a mint ezt szerencsétlenségére egy régebbi ősünk is tette, - hogy kiku-

tatom az igazságot. Nem mondhatok el itt mindent, a mi utamba ért. De a következőket

saját szemeimmel láttam: Afrika partvidékén, eddig át nem kutatott tájékon, kissé

északra a Zambezi torkolatától, van egy földcsucs, melynek legkiállóbb végén egy óriás

szikla mered az égnek, formára teljesen hasonló egy néger fejhez, mint a milyenről az

irás is megemlékezik.

Ott partra szálltam és hallottam egy bujdosó benszülöttől, a kit népe, valamely elköve-

tett büne miatt kitaszitott, hogy messze bent a száraz földön vannak óriás katlanalaku

hegyek, sziklaüregekkel tele és körülvéve beláthatatlan mocsarakkal.

Azt is beszélte, hogy az ő nemzete arabul beszél és egy szép fehér asszony uralkodik

felette, a kit népe alig, vagy sohasem lát, de azt hiszi róla, hogy élők és halottak felett

feltétlen hatalommal bir. Nemsokára, hogy ezt ki tudtam tőle, az ember mocsárlázba

esett és meghalt. Rajtam is ekkor kezdtek először mutatkozni későbben kifejlődött

betegségem előjelei, élelmiszereim is fogytán voltak s igy kénytelen valék visszatérni

hajómra.

A bajokról, melyek ezután értek, nem akarok most megemlékezni; csak annyit mondok,

hogy Madagaszkar partjain hajótörést szenvedtem, néhány hónappal később egy angol

hajó felszedett és elvitt Adenbe, onnan indultam vissza Angliába, azzal az elhatározott

szándékkal, hogy mihelyt kellőleg felszerelhetem magamat, folytatni fogom kutatásai-

mat.

Utközben meglátogattam Görögországot, ott láttam meg szeretett anyádat, elvettem és

ott születtél te, és ... ott halt meg ő. Ekkor kitört rajtam eddig lappangó nyavalyám és én

haza tértem meghalni.

De még mindig reméltem, reméltem a lehetetlent, elkezdtem arabul tanulni azzal a

szándékkal, hogy ha bajom enyhül, visszatérek Afrikába és megoldom a rejtélyt, a

melyről a hagyomány annyi századon át fentartotta magát. De nem gyógyultam meg és

most a mi engem illet, vége a játéknak.

De rád nézve, fiam, nincs vége és én reád hagyom kutatásom eredményeit, az okokkal

együtt a melyek arra inditottak. Szándékom gondoskodni róla, hogy csak akkor jussanak

kezeid közé, a mikor elég idős léssz arra, hogy megitélhesd: vajjon utána járj-e annak, a

mi, ha igaz, a legrejtelmesebb dolog a világon, vagy félre dobd, mint haszontalan mesét,

mely először egy asszony beteg elméjéből eredt.

Én nem hiszem, hogy mese lenne. Azt hiszem, hogy van egy hely, csak föl kellene

fedezni, a hol a világ éltető ereje láthatóan létezik.

Az élet tényleg meg van, mért ne létezhetnék az erő, a mely az életét a végtelenségig

megnyujthassa. De nem akarom elmédet befolyásolni. Olvass és itélj magad. Ha hajlan-

dó vagy a kutatásra vállalkozni, én gondoskodtam róla, hogy pénzed is legyen hozzá.

De ha ellenkezőleg az volna a meggyőződésed, hogy az egész csak agyrém, akkor,

16

kérlek, pusztitsd el a cserepet és irományokat és ne engedd, hogy ez a dolog családunkat

tovább is gyötörje. Talán ez lenne a legbölcsebb. Az ismeretlen rendesen félelmet keltő,

mert többnyire félelmesnek bizonyul is. Az, a ki a titkos és hatalmas erőket kutatja,

melyek a világot éltetik, könnyen áldozatul eshetik. És ha végre elérhető volna a czél,

ha a megpróbáltatásból örök ifjan és örök szépen kerülhetnél ki, kérdés, hogy ez a

csodálatos változás boldoggá tenne-e? Válaszsz, fiam, és engedje a titkos hatalom, a

mely mindeneken uralkodik és a mely azt mondja, hogy »eddig és ne tovább«, hogy

választásod a saját boldogságodra és a világ javára vezessen, a mely világ felett, ha

kutatásod sikerre vezet, kétségkivül uralkodni fogsz egy napon, tapasztalataid erejénél

fogva. Isten veled.«

Eddig a levél, a mely aláirás nélkül, hirtelen végződött.

- Mit szólsz ehhez, Holly bátyám, kérdé Leó szinte lihegve, - valami titokzatosra voltunk

elkészülve, és ugy látszik, nem fogunk megcsalódni.

- Hogy mit szólok hozzá, csak azt, hogy szegény atyád megzavarodott - feleltem boszusan. -

Akkor éjjel is ezt gondoltam, most husz éve, mikor a szobámba jött. Láthatod abból is, hogy

véget vetett életének a szegény. Az egész óriási zagyvalék.

- Az, uram, az, - mondá Jób ünnepélyesen.

- Nos, lássuk legalább, hogy mit mond a cserép? - szólt Leó, felvéve a tekercset, mely az irás

latin forditása volt, atyja kezeirásával, és a következőket olvasta.

»Én, Amenartas, az egyiptomi Faraók királyi véréből, neje Kallykratesnek, Isis papjá-

nak, a kit az Istenek szeretnek, és kinek a démonok engedelmeskednek, haldokolva irom

ezt kicsi fiamnak, Tisisthenesnek (a hatalmas boszuállónak). Futottam atyáddal Egyip-

tomból Nectanebes napjaiban, mert szerelmünkért megszegte fogadalmát, a melyet az

Isteneknek tett. Délnek menekültünk a nagy vizeken keresztül, és kétszer tizenkét

hónapig bolyongtunk a vizeken, Libya partvidékén, a mely a kelő nap felé tekint, és a

hol a nagy folyó mellett áll egy óriási szikla, olyanra faragva, mint egy ethiopiai ember

feje. Négy napi járó földre a nagy folyó torkolatától hajótöröttek lettünk, elpusztult

mindenki, vagy a vizben, vagy betegség által. De minket vad emberek elhurczoltak,

vizeken és olyan dögletes mocsarakon keresztül, a hol a vad kacsák sokasága elfedte a

napvilágot.

Tiz napig mentünk, mig elértünk egy nagy átfurt hegyhez, a hol egy nagy elpusztult

város volt, és a hol a hegy gyomrában végtelen üregek vannak; és oda vittek bennünket

a királyné elé, a ki uralkodik a nép fölött, mely tüzes fazekat huz az idegen fejére. A

királyné nagy büvész volt, ismervén e természetfölöttieket és birtokában levén örök

ifjuságnak és szépségnek. És ő a szerelem tekintetével nézett atyádra, és elpusztitott

volna engem, hogy őt férjül vehesse, de atyád szeretett engem és vonakodott. Ekkor

elvitt bennünket borzalmas utakon oda, a hol a nagy barlang van, melynek szájában az

öreg filozófus halva feküdt, és mutatta nekünk az élet hömpölygő tüzoszlopát, a mely

soha ki nem alszik, és a melynek mennydörgés a hangja; és ő beleállt a tüzbe és

sértetlen maradt és szebb és ifjabb lett, mint azelőtt. Ekkor megesküdött, hogy atyádat is

halhatatlanná teszi, mint önmagát, ha engem megsemmisit. Mert felettem nem volt

hatalma, népem büvészete miatt, melynek birtokában voltam és a mely megvédett

ellene. De atyád elfedte szemeit, hogy ne lássa az ő szépségét és nem engedett. Ekkor

dühében lesujtotta őt büvészete erejével és atyád meghalt; de megölvén, siratta is őt és

jajszóval hoztuk el onnan férjemet. Engem pedig, mert félt tőlem, elküldött a nagy folyó

torkolatához, a hol a hajók járnak és elvittek a hajón, a hol téged szültelek. Sok keserves

bolyongás után elértem Athént. És most mondom neked, fiam, keresd fel azt az

17

asszonyt, lesd el tőle az élet titkát és aztán sujtsd le őt atyád halálának miatta, és ha te

félsz, vagy sikertelenül jársz, ezt mondom mindazoknak, a kik fajunkból utánad követ-

keznek, mig végre akad köztük egy bátor férfi, a ki megtisztulva az örök élet tüzében, a

Faraók trónján fog uralkodni. A mit itt mondok, bár hihetetlennek látszik, igaz, mert én

láttam és én nem hazudom.«

- Az ur isten bocsássa meg neki ezt - nyögött Jób, a ki tátott szájjal hallgatta e csodálatos

történetet.

Én magam nem szóltam semmit sem. Első gondolatom az volt, hogy szegény barátom fél-

őrültségben komponálta az egészet, bár alig hihető, hogy ilyen különös mesét szőhessen

valaki. Roppant eredeti volt. Hogy kétségeimet eloszlassam, felvettem a cserepet és elkezd-

tem olvasni rajta a régi görög irást, a mely tekintve, hogy egyiptomi asszony tollából eredt,

kitünő volt. Ekkor láttam, hogy a forditás a lehető leghivebb volt. Szinte megrettenve fordi-

tottam meg a cserepet. A másik fele, a felső szélétől egészen az alsóig tele volt névaláirások-

kal, a legfelső Thisisthenes tollából eredt, a kihez az izenet intézve volt és igy hangzott: »Nem

mehettem! Thisisthenes fiának Kallykratesnek! »Ez a Kallykrates, a ki görög szokás szerint

nagyatyja nevét viselte, ugy látszik, megpróbálta a dolgot, mert az ő izenete igy szólt: »Vissza

kellett fordulnom, az Istenek ellenem voltak. Fiamnak Kallykratesnek«.

A két régi felirat közt volt egy ujabbkoru aláirás is: Lionel Vincey; igy hivták Leó szépapját.

Utána jött még egy egész sereg görög aláirás, majd mindenik névhez oda irva e lakonikus szó

»fiamnak«, a mi bizonyitotta, hogy a monda századok óta lelkiismeretesen szállt hagyomány-

képen apáról fiura.

A görög aláirások után következett egészen jól olvasható irással »Romae. A. V. C.« jelezve,

hogy a család Rómába származott át, de átköltözésük ideje nem volt pontosan meghatá-

rozható, mert a cserép töredezett volt ama helyen és csak annyi látszott belőle: cvi. Ezután kö-

vetkezett 12 latin aláirás, a melyek, három kivételével mind a »Vindex« vagyis »Boszuálló«

névvel voltak jegyezve, a melyre ugy látszik, a görög »Tisisthenest«, a mely szintén

boszuállót jelent, változtatták. Végül ez a latin név először de Vincey-re és még később az

egyszerü modern Vincey-re változott. Különös, hogy a boszu eszméje, a melyet az egyiptomi

asszony még Krisztus születése előtt ugyszólván a nevébe oltott, hogy változott át idők

multával egyszerü angol családnévvé. Az utolsó római név után századokig nem jegyeztek

semmit a cserépre, soha senki sem fogja megtudni, mi történt ez emlékkel e sötét századok

alatt és hogyan őriztetett meg a családban. Szegény barátom ugyan beszélte ezt is, az át-

költözést Lombardiába, majd Északra, végre Angliába.

De hogy honnan tudta ezt, nem is sejtem, mert az emléken nem volt ezekre semmi vonat-

kozás.

A következő jel az emléken, egy piros vér- vagy festékfoltot számba nem véve, valami piros

anyaggal rajzolt két keresztből állt, hasonlón a keresztes vitézek kardjához és egy mono-

grammból (»DV«) piros és kék festékkel. Ettől balra halványkék irással A. V. betük és az

1800-dik évszám. Ezt követte egy idézés Shakspere-ből, Hamlet jól ismert mondása a termé-

szet feletti dolgokról:

Több dolgok vannak a földön és egen

Horatio, mintsem bölcselmetek

Álmodni képes.

- Nos, - mondám, miután gondosan megvizsgáltam az egész irást és elolvastam minden

elolvasható részét, - ez az egész Leó és immár véleményt alkothatsz felőle, én a magaméval

tisztában vagyok.

18

- És az? - kérdé szokott élénk modorával.

- Csak annyi, hogy az emlék eredeti és bármily csodálatosnak tessék is, családodban hagyo-

mányképpen őriztetett meg a Krisztus előtti 400-ik évtől kezdve. A feliratok bizonyitják és

bármily valószinütlennek lássék is, el kell fogadni. De itt megállok. Hogy ősöd, az egyiptomi

herczegleány, vagy valamely irástudó az ő meghagyásából irta azt, a mit e cserépen olvas-

tunk, abban nem kételkedem, de abban sem, hogy szenvedései és férje elvesztése megbon-

tották az eszét és hogy beteg elmével irta azt, amit irt.

- De hogy magyarázza azt, a mit atyám látott és hallott s a mit leir?

- Véletlen játékának tartom. Lehet, hogy Afrika partjain vannak kiálló sziklák, a melyek

emberi főhöz hasonlitanak és emberek, a kik elnyomoritják az arabs nyelvet. Az is lehet, hogy

mérhetetlen mocsarak vannak. De az is igaz, Leó hogy bár fáj kimondanom, de azt hiszem,

szegény atyád nem volt egészen az eszén, mikor ezt a levelet irta. Sokat szenvedett és igen

élénk képzelő tehetsége lévén, ez a történet, a melylyel többet foglalkozott, mint kellett volna,

tulságosan hatott rá s rögeszméjévé lett. Az egész érthetetlen zagyvaléknak tartom. Tudom,

hogy vannak különös jelenségek és titkos erők a természetben, melyeket ritkán észlelünk és

ha észleljük is, nem értjük meg. De a mig saját szemeimmel nem látom, a mi aligha fog meg-

esni rajtam, soha sem hiszem el, hogy van módja a halál kijátszásának, továbbá, hogy élt vagy

él egy fehér büvésznő Afrika mocsárainak közepette. Puszta képzelődés az egész. Mit szólsz

hozzá, Jób?

- Csak azt, uram, hogy hazugság az egész; de ha igaz is, remélem, Leó ur nem fog bele keve-

redni, mert hát ebből baj lesz.

- Meglehet, hogy igazatok van - felelt Leó nyugodtan. - Nem mondok véleményt. De azt

fogadom, hogy elmegyek és végére járok a dolognak. És ha nem akartok velem jönni, hát

elmegyek magam. Ránéztem a fiura és láttam, hogy el van szánva. Ha Leó komolyan akar

valamit, egy különös kemény vonás támadt a szája körül, ismertem ezt rajta gyermekkorától

fogva. Már pedig, hogy Leó maga menjen valamerre, azt nem engedhettem meg, nem is

annyira iránta, mint magam iránt való tekintetből. Sokkal jobban ragaszkodtam hozzá. A

szeretet kötelékei nem sokfelé vonzottak engem. Férfiak és nők visszariadtak tőlem, azt hivén

talán, hogy visszataszitó külsőm lelkemnek a tükre. Hogy ettől megkiméljem magamat, elzár-

kóztam a világtól és megfosztottam magam az alkalmaktól, hogy viszonyt vagy barátságot

kössek bárkivel is. Igy Leó volt az egész világom, testvérem, gyermekem, barátom és a mig

rám nem un, követni fogom őt utjain. De persze nem illett elárulnom, hogy mennyire hozzá

vagyok forrva; igy hát törtem a fejemet, hogyan ejtsem módját a dolognak.

- Igen, el fogok menni, bátyám és ha nem lelem is meg az élet »hömpölygő tüzoszlopát«,

remélem, hogy pompás vadászat esik arrafelé.

- Vadászat? - felelém. Az igaz, az eszembe se jutott. Ugyancsak tele lehet nemes vaddal az a

vidék. Mindig szerettem volna bivalyra vadászni életemben. Tudod, fiam, hogy nem hiszek

csodákban, de imádom a jó vadászatot és ha csakugyan el vagy szánva, nem tudom, hogy

miért ne csatlakoznám hozzád.

- Tudtam, felelt Leó, hogy nem fogsz elszalasztani egy ilyen pompás alkalmat. De hogy

állunk pénz dolgában, jó csomóra lesz szükségünk.

- Arra ne legyen gondod. Megvan összes jövedelmed, a mely évek óta roppant összegre gyült

fel. E mellett én az atyád által rám hagyott jövedelemnek kétharmadrészét megtakaritottam.

Pénzünk van tenger.

- Pompás. Akkor hát rakjuk el ezt a holmit, induljunk a városba és lássunk fegyvereink után.

Igaz, Jób, te is velünk tartasz, ideje már, hogy egy kissé körülnézz a világban.

19

- No, uram, - mondá Jób nagy bambán, én ugyan nem sokat törődöm külországokkal, de ha a

gazdáim mind a ketten neki indulnak, én se maradhatok itthon magamba, mikor már éppen

husz esztendeje eszem a kenyeröket.

- Okos a beszéd, Jób, - mondék - és most ide figyeljetek mind a ketten. Elvárom tőletek, hogy

egy élő léleknek se fogtok erről az ostobaságról beszélni. (És a telefirkált cserépre mutattam).

Mert ha megtudná valaki és valami bajom esnék az uton, rokonaim megtámadnák végrendele-

temet féleszüség czimén és egész Cambridge rajtam nevetne.

Ettől a naptól számitva, három hónap mulva tengeren voltunk, utban Zanzibár felé.

20

IV.

A szélroham.

Mennyire más volt a régi szin, mint az, a melyen most járunk! Hol maradtak a csendes

kollégiumbeli szobák? hol a szél ingatta angol szílfák, a károgó varjak és a szokott kedvencz

könyvek a polczon. Helyettük a nagy nyugodt óczeán terül előttem, a mint Afrika telt holdja

megezüstözi sugaraival. Gyenge szellő fujja föl hajónk nagy vitorláját és hajt bennünket a

vizen előre, a melynek hullámai susogva törnek meg hajónk oldalain. A legénység jórészt

alszik, mert éjfélre jár az idő, csak egy izmos termetü sötét bőrü, Mohamed nevü arab állt a

kormányon, és csillagok járása szerint igazitotta nagy lustán a hajót. Három mértföldnyire

tőlünk jobbról alacsony, elmosódó vonal látszott, Közép-Afrika keleti partja. Délnek tartunk,

gyenge északkeleti széllel, a szárazföld és sziklagátak között, melyek száz és száz mértföld-

nyire követik e veszélyes partokat. Az éj csendes, oly csendes, hogy a suttogás a hajó elejétől

végig hallható; oly csendes, hogy a távol szárazföldtől gyenge dörgésszerü hang száll felénk a

vizeken át.

A kormányon álló arab ég felé nyujtja karjait és igy szól: »Simba!« oroszlán. Mind felülünk.

És halljuk még egyszer a lassu, felséges dörgést, a mely megremegteti idegeinket.

- Holnap reggel tiz órakor, ha a kapitányunk nem tévedt, a mi megeshetnék, elérjük a titokza-

tos sziklát, a mely emberi főt ábrázol és megkezdjük a vadászatot. - És megkezdjük a kutatást

az elpusztult város és az élet tüze után, - igazitott helyre Leó, letéve pipáját és nevetve egy

kicsit.

- Ostobaság! - szólék. Láttam ma délután, hogy szellőzteted az arab tudományodat a kormá-

nyossal. Mit beszélt? Gonosz életének felét ezeken a vizeken ide-oda utazva töltötte el,

bizonyosan mint rabszolgakereskedő. Egyszer éppen annál az emberfejü sziklánál kötött ki.

Hallotta-e valaha hírét az elpusztult városnak vagy a sziklaüregeknek?

- Nem - felelt Leó - azt mondja, hogy az egész vidék csupa mocsár, tele kigyókkal, de

különösen vaddal, és hogy ember nem él ottan. De hisz Kelet-Afrika egész partját mocsár

övezi, igy hát ez nem bizonyit semmit sem.

- De igenis bizonyit, még pedig igen fontos dolgot, a maláriát tudniillik - szóltam én - látod,

hogy milyen véleményük van ezeknek az uraknak a vidékről. Egyikük sem fog velünk jönni.

Azt fogják hinni, hogy bolondok vagyunk és szavamra mondom, hogy nem tévednek. Nagyon

elbámulnék, ha életemben még egyszer meglátnám jó Ó-Angliát. Különben én már elég vén

vagyok, nem is magamért busulok, de érted, Leó és Jóbért. Bolondok utja ez, édes fiam!

- Meglehet, Horace bátyám. A mi engem illet, magamra veszem a következményeket. De

nézze, miféle felhőtömeg az ott? és egy sötét foltra mutatott a csillagos égen, néhány mért-

földnyire hajónk mögött.

- Eredj, kérdezd meg a kormányostól - mondám.

Felállt, egyet nyujtózkodott és odament. De mindjárt visszatért.

- Azt mondja, hogy szélroham, de hogy messze tőlünk, oldalt fog elvonulni.

Éppen akkor Jób lépett hozzánk, roppant tekintélyesen, igazi angol módra, barna flanell

vadászruhában, de különben furcsa, zavaros, hülye kifejezéssel az arczán, mely állandó volt,

mióta az idegen vizeket jártuk.

- Kérem, uram - szólt, napernyős kalapjának a szélit érintve - minthogy valamennyi puskát és

egyebet, hogy a tenger elemózsiát ne is emlitsem, lehordtuk oda hátra a csónakba, azt tudnám,

21

jobb volna, ha magam is le mennék és ott hálnék. Nem tetszik (itt baljóslatu suttogásra halki-

totta hangját) - nem tetszik nekem ezeknek a fekete uraknak a képe; olyan csodálatos alamu-

szi tolvaj pofájuk van. Hátha egy páran közülök leszöknének a csónakba éjjel, aztán elvágnák

a kötelet és elfüstölögnének vele? Na iszen, szép kis izé volna, mondhatom.

A csónak, jobban mondva naszád, egy külön, ez alkalomra Skócziában épitett jármü volt.

Magunkkal hoztuk, mert tudtuk, hogy ez a partvidék valóságos hálózata a szirteknek és kell

egy alkalmas jármü, a melylyel behajózhassuk. Gyönyörü naszád volt, harmincz láb hosszu,

középfedélzettel a vitorla számára, rézveretü fenékkel a férgek ellen és vizmentes fiókokkal.

A kapitány figyelmeztetett bennünket, hogy ha elérjük a sziklafej irányát, a melyet ő is ismert

és a mely azonosnak látszott azzal, a melyről az irás és Leó atyja szóltak; nem hiszi, hogy

megközelithesse, mert igen sekély és sziklás ott a viz. Ezért napközben a reggeli szélcsend

alatt minden holminkat átraktuk a naszádra, puskáinkat, töltényeinket és élelmi szereinket a

vizmentes rejtekekbe zárva, ugy, hogy ha a sziklafejet megpillantjuk, ne legyen egyéb gon-

dunk, mint beleugrani és partra evezni.

- Bizony, Jób, magam is azt hiszem, hogy jó lesz, - feleltem neki. - Van ott elég pokrócz, csak

vigyázz, hogy a hold rád ne süssön, mert vagy megvakit vagy holdkórossá tesz.

Igy hát a kötélnél fogva közel huztuk a naszádot a hajóhoz és Jób beleugrott egy telt krumplis-

zsák könnyedségével. Aztán visszamentünk helyünkre a fedélzeten, füstöltünk és beszélget-

tünk tovább. Az ég oly szép volt és elménk oly izgatott, egy s más oknál fogva, hogy nem volt

kedvünk lefeküdni. Körülbelül egy óráig ülhettünk igy, aztán, azt hiszem, elszunnyadtunk.

Legalább csak homályosan hallottam még Leót, a mint álmosan magyarázott egyet s mást a

bivalyvadászatról.

Aztán nem hallottam semmit: mig hirtelen - egy irtózatos szélroham, a legénység rémült

orditása és arczunkon a viz ostorcsapáshoz hasonló vágása föl nem riasztott bennünket.

Néhányan a legénység közül a kötélzetet igyekeztek megereszteni, hogy a vitorlát bevonják,

de nem birtak vele. Én felugrottam és egy kötélbe kapaszkodtam. Mögöttünk az ég fekete

volt, mint a szurok, de előttünk még mindig ragyogott a hold bevilágitotta a sötétséget. Vilá-

gánál egy óriás hullámot láttam felénk rohanni. Épp habos koronáját ragyogta be a fény. Hir-

telen, csak egy szempillantásig naszádunk fekete formáját láttam, a mint a ragyogó hullám-

törés tetején megjelent. Aztán - egy zuhany, sistergő habok őrült rohanása és én életemért

kapaszkodtam a vitorlák kötélzetébe, de ugy vitt vele együtt, mint vihar a zászlót.

A hullám elrohant. Ugy tetszett, mintha perczekig viz alatt lettem volna, pedig alig tartott egy

másodperczig. Körülnéztem. A roham elvitte a nagy vitorlát és fönt a levegőben csapkodva

repült mint egy óriás, megsebzett madár. Ezután egy pillanatig aránylagos csend lett és én Jób

vadul sikoltó hangját hallottam: »Ide jöjjön a csónakba!«

Rémülten és félig megfulladva, mégis volt annyi erőm, hogy hátra rohanjak. Éreztem, hogy a

hajó sülyed alattam, tele volt vizzel. Láttam, a mint a csónak őrülten tánczol a hullámokon és

láttam Mohamedet, az arab kormányost, bele ugrani. Kétségbeesett erőfeszitéssel huztam meg

a kötelet, melylyel a naszád a hajóhoz volt erősitve. Aztán ész nélkül vetettem magamat bele,

Jób megkapott a karomnál fogva és én a csónak fenekébe gurultam.

A hajó egy pillanat alatt elsülyedt, Mohamed övében hordott késével elvágta a kötelet, mely

bennünket hozzá füzött és a következő perczben a vihartól kergetve rohantunk azon a helyen

keresztül, a hol azelőtt hajónk állott.

- Nagy Isten! - orditottam, - hol van Leó? Leó! Leó!

- Elveszett, uram, az Isten segitse meg! - kiáltott Jób a fülembe és oly őrült volt a szél zugása,

hogy hangja suttogásként hallatszott.

22

Kétségbeesetten tördeltem kezeimet. Leó vizbe fult és én tuléltem őt.

- Vigyázzon! - sikoltott Jób, - itt jön a másik!

Megfordultam; egy második óriási hullám közelgett felénk. Szinte reméltem, hogy el fog

pusztitani. Különös, mintegy odabüvölten figyeltem közeledését. A hold félig el volt takarva a

rohanó viharfelhők által, de egy kevés fénye éppen a pusztitó viztömeg koronáját ezüstözte

meg. Valami sötét uszott rajta, tán a törött hajó egy része. Most ránk rohant és csónakunk tele

telt vizzel. De légmentesen záródó részekkel volt épitve, az ég áldja meg a feltalálóját! és mint

a hattyu emelkedett a hullámok fölé. A forrongó habokban láttam, hogy a sötét tárgy éppen

felém tart. Kinyujtottam a jobb karomat, hogy elháritsam magamtól és kezem egy emberi kar

csuklóját érezte. A kezem rácsukódott, mint egy csavar. Igen erős ember vagyok és volt is

mibe kapaszkodnom, de karomat majd kiszakitotta helyéből az uszó test sulya. Ha a rohanó ár

egy másodperczczel tovább tart, vagy el kellett volna eresztenem, vagy vele vesznem. De el-

apadt, bennünket térdig érő vizben hagyva.

- Gyorsan kimerni a vizet - kiáltott Jób és rögtön hozzá is látott a dologhoz.

De én nem tehettem, mert a hold sugára épp akkor tévedt a férfi arczára, a kit megragadtam és

a ki most félig uszott, félig feküdt a naszád fenekén.

Leó volt, Leó, a kit a hullám vissza hozott, halva vagy élve, de a halál torkából.

- Kimerni! kimerni! - orditott Jób - vagy el kell sülyednünk.

Megragadtam egy nagy czinkannát, mely az üléshez volt erősitve, és mind a hárman dolgoz-

tunk drága életünkért. Az őrült vihar fölöttünk és körülöttünk dühöngött, ide-oda dobálva a

naszádot, a szél és a viz versenyt ostorozta arczunkat, elvéve majdnem szemünk világát, de mi

ennek daczára dolgoztunk, mint a démonok. Dolgoztunk a kétségbeesés vad gyönyörével,

mert még a kétségbeesés is adhat bizonyos gyönyört. Egy percz, három percz! hat percz! A

naszád megkönnyebbült és nem csapott ránk ujabb hullám. Még öt percz és jóformán ki-

üritettük. Ekkor hirtelen a vihar rémitő üvöltését tulharsogva, hangzott valami mély dörgés.

Nagy ég! ez a szirteken megtörő hullámok hangja!

Ebben a pillanatban a hold teljesen kibujt, és most a szélroham mögött világitotta meg az utat.

Sugarai elárasztották fénynyel a tenger vihartépte keblét és előttünk, alig fél mértföldnyire,

fehér habkoronát láttunk emelkedni. Közbe sötét nyilást, aztán ismét habkoszorut. Sziklagátak

voltak és dörgésük egyre erősebben hangzott, a mint fecskeként feléjük repültünk. Előttünk

voltak, forrva és sisteregve csapott fel rájuk a fehér hab, csikorogva és csattogva, mintha a

pokol ragyogó fogsora volna.

- A kormányra, Mahomed, - rikácsoltam arabul. - Meg kell kerülnünk őket.

Magam evezőt ragadtam és Jóbnak is intettem, hogy kövesse példámat.

Mahomed hátra mászott és belekapaszkodott a kormányrudba. Jób is nagy nehezen előhuzott

egy evezőt. A naszád orrát sikerült a habtörő sziklák felé forditani, a melyek felé egy verseny-

ló sebességével rohant. Éppen szemközt velünk a habkorona egy kissé alacsonyabbnak lát-

szott, mint tőlünk jobbra vagy balra, ott egy kissé mélyebb viznek kell lenni. Visszafordulva

rámutattam.

- Az életedért kormányzol, Mahomed! - kiáltottam.

Ügyes kormányos volt és jól ismerte e félelmes part összes veszélyeit. Láttam, a mint meg-

ragadta a kormányt és rádülve nehéz testével, a tajtékzó rémre meredt, mig szemei majd

kiugrottak gödreikből. A hullám járása naszádunkat jobbra hajtotta. Ha a látott nyilástól ötven

ölnyire elcsap bennünket, el kell sülyednünk. Mahomed nekivetette lábát az előtte levő

ülésnek és láttam, a mint barna lábujjai szétterültek a rájuk nehezedő suly alatt, a mint a

23

kormányra dült. Egy kicsit engedett a naszád, de nem eleget. Rárivaltam Jóbra, hogy huzza a

vizet, mig én teljes erőmből dolgoztam az evezőmmel. Végre fordult, éppen jókor.

Irgalmas ég! Köztük vagyunk! És most nehány perczre következett oly szivgyötrő izgalom-

nak, melyet lehetetlen leirni. Minden, a mire emlékezem, egy sivitó habtenger, a melyből

hullámtornyok emelkedtek ki itt is, ott is, mint nedves sirjukból a kisértetek. Egy izben meg-

forditott egy hullám, de véletlen szerencse-e, vagy Mahomed ügyes kormányzása, helyre

igazitotta naszádunkat, mielőtt a hullám eltemetett volna bennünket. Még egy hullámcsapáson

áttörtünk - és ekkor az arab vad örömrivalgása közt, berohantunk a habkoronázott csipkés

szirtek közt az aránylag csendes vizbe. De hajónk ujra megtelt vizzel és alig félmértföldnyire

tőlünk emelkedett a második hullámtörő szirtsor. Dühödten estünk a hajó kimerésének.

Szerencsére a vihar elvonult és a hold fényesen világitott, beragyogva egy sziklás partot, a

mely messze behuzódott a vizbe és a melynek a második sor hullámtörő ugy látszott,

folytatását képezte, legalább körülötte forrt és hullámzott a viz legjobban. A parton, alig mért-

földnyi távolságra tőlünk, különös formáju szikla meredt az égnek. Éppen a mint a naszádot a

második akadályon is szerencsésen átvittük, roppant megkönnyebbülésemre Leó is kinyitotta

szemeit, szólt is valami olyan félét, hogy a takarója lecsuszott, és hogy tán már föl is kellene

kelni s reggeli imádságra a kápolnába menni. Rászóltam, hogy hunyja be a szemét és marad-

jon veszteg, a mit rögtön meg is tett, a nélkül, hogy helyzetével tisztába jött volna. A mi

engem illet, a kápolna emlitése szinte beteges vágyódást keltett bennem cambridgei csendes

szobáim után. Miért is voltam olyan bolond, hogy elhagytam őket?

Ez a visszaemlékezés még azután is sokszor bántott és mindig meg megujuló erővel lepett

meg.

Most ujra hullámtorlódás állja utunkat, de már nem oly erős; még egy percz és tul vagyunk

rajta. Mahomed Allaht kiált, én is egy jámbor fohászt küldök ég felé, mig Jób nem éppen

ájtatosan emlékezik meg a hatalmakról. Ezután az egész jelenet még többször ismétlődik,

végleges megmenekülésünkig. Mahomed ügyes kormányzása és a légmentes rekeszek meg-

mentik életünket. Még öt percz és csendesen usztunk a kiszögelő part körül s csak annyi

erőnk volt, hogy éppen helyes irányban tarthattuk csónakunkat. A dagály (később tudtuk meg,

hogy a dagály volt) körülhajtott bennünket a parton, mignem a szélmentes oldalára értünk, itt

lassubb lett haladásunk, mig végre egészen megálltunk, ugy látszik holt vizbe értünk.

A vihar teljesen elhuzódott, tisztára takaritott égboltozatot hagyva maga után. A kiálló szikla

megvédelmezett bennünket a vihar által felkorbácsolt tengertől és csendesen himbálóztunk a

vizen, a mely, mint később láttuk, egy folyó torkolata volt. Leó mélyen aludt és én jónak

láttam fel nem kelteni. Igaz, hogy vizes ruháiban aludt, de az éj oly enyhe volt, hogy Jóbbal

együtt ugy voltunk meggyőződve, hogy ez oly erős férfiunak, mint ő, meg nem árthat. Külön-

ben is nem is rendelkeztünk száraz ruhával.

A hold lement, és minket sötétben hagyott a vizen, mely most alig hullámzott erősebben, mint

egy izgatott asszony keble, időt engedve nekünk, hogy elmélkedjünk a felett a min keresztül

mentünk és a mitől megmenekültünk. Jób a hajó elejére húzódott, Mahomed a kormányon

maradt, én pedig a középen ültem, közel az alvó Leóhoz.

A hold lassan nyugodott le; szüzi szépségében ugy távozott el, mint egy bájos menyasszony,

és fátyolszerü felhők boritották utána az eget, a melyről, a csillagok félénken ragyogtak alá.

De csakhamar ezek is elhalványultak a keleten feltünő fényár mellett. A hajnal fürge sugarai

átsurrantak az ujszülött kék égboltozaton, lerázva a planétákat helyökről. Mind nyugodtabb

lett a tenger is, nyugodt, mint a ködfátyol, a mely keblére hajolt, elfeledve hullámzását, mint

az álom, mely a bánattól dult kedélyre borul, és feledteti a fájdalmakat. Keletről nyugatra

siettek a kikelet angyalai, tengertől tengerig, hegycsucstól hegycsucsig szórva a világosságot

mindkét kezükkel. A sötétségből siettek elő, tökéletesen, ragyogón, mint sirjukat feltörő szel-

24

lemek; el tovább a nyugodt tenger, az alacsony partok, a mocsarak és hegyek felett, el azok

felett a kik békén aludtak és azok felett, a kik gyötrődve virrasztottak; a jó és rossz, az élő és

halott, az egész nagy világ és minden felett, a mi rajta él, vagy valaha élt.

Csodálatosan elragadó látvány volt és mégis szomoru, tán éppen szépsége tulságában volt az.

A kelő nap: a nyugvó nap. Ime, előttünk az emberiség jelképe és mindené, a mihez az embe-

riségnek köze van. A földi kezdet és a vég. Sohasem éreztem ezt oly erővel, mint ama

reggelen. A nap, mely nekünk ma fölkelt, tegnap tizennyolcz társunknak örökre lenyugodott!

A hajó elsülyedt velük; a habok és sziklák közt hányódott a testük: emberi roncs a halál nagy

tengerén.

És mi négyen megmenekültünk. De majdan jön egy napkelte, a mikor mi leszünk az el-

veszettek között és akkor mások fognak gyönyörködni a kelő nap sugaraiban és gyönyörük

teljességében elmerengeni és álmodozni a halálról és a kelő élet ragyogásáról. - Mert ez az

emberek sorsa!

25

V.

A négerfejü szikla.

A királyi nap előfutárai és hirdetői megtéve kötelességüket, elüzték az árnyakat az égről. S

végre felkelt a nap hullámágyából, elárasztva a földet meleggel és világossággal. Én a csónak-

ban ültem, hallgatva a viz csendes locsogását és bámulva a napkeltét, mig a viz sodra a

különös formáju sziklát, mely az előfokon emelkedett, és a melyet az éjjel annyi veszély közt

kerültünk meg, közém és a felséges látvány közé állitotta, elfedve előlem a napot. Még

mindig elmerülten a sziklára bámultam, de a mint körvonalai mind élesebben rajzolódtak a

mögötte ragyogó fényre, felriadtam, a mi nem is csoda, mert a szikla felső csucsa, a mely le-

hetett 80 láb magas, tökéletesen hasonlitott egy négerfejhez, arczán pokoli, elrémitő kifeje-

zéssel.

Lehetetlen volt fel nem ismerni; a vastag ajkak, kövér orczák és a lapos orr élesen rajzolódtak

a ragyogó hátérre. A koponyát is évezredek viharai teljesen gömbölyüre mosták s hogy a ha-

sonlat tökéletesebbé legyen, be volt nőve valami fű- vagy moha-félével, a mi a nap sugaraiban

egészen olyannak tetszett, mint egy szerecsen ember göndör haja. Valóban különös volt.

Olyan különös, hogy most azt hiszem, nem is a természet szeszélye, hanem hasonlóan az

egyiptomi szfinxhez, emberi kezek által alkotott emlék volt, melyet egy rég elmult nép ellen-

ségei elriasztására emelt e kikötőjüket védő sziklán. Sajnos, sohasem tudtunk ebben megbizo-

nyosodni, mert a szikla a tenger és szárazföld felől egyaránt megközelithetlen volt.

Azokból itélve, a miket később tapasztaltunk, én erősen hiszem, hogy ember kéz munkája volt

- de bármint legyen is - ott áll és komoran mered évezredek óta az örökké változó Oczeánra -

ott állt két ezredév előtt, mikor Amenartas, az egyiptomi herczegleány, Leó ősanyja, Kally-

krates neje; bámult ördögi arczába - és ott fog állni még akkor is, ha ugyanannyi század lesz

ama nap után, mely minket halni lát, mint a hány az ő korától választotta el minket.

- Mit szólsz ehhez, Jób? kérdeztem mindenesünktől.

- Oh, uram, - nyögött Jób, aki csak most vette észre a fejet - amondó vagyok, hogy az eleven

ördög maga ült mintának ehhez a szoborhoz.

Kaczagtam és erre felébredt Leó.

- Halló! kiáltott - mi lelt engem, egészen merev minden tagom. Hol a hajó? Adjatok egy kis

brandyt, kérlek.

- Köszönd meg, hogy nem vagy még merevebb édes fiam, - feleltem. A hajó elsülyedt és

négyünkön kivül minden embere a vizbe fult, csoda, hogy te is megmenekültél.

És a mig Jób előkereste a kért brandyt a zárkából, elmondtam Leónak éjjeli kalandunk törté-

netét.

- Nagy Isten! - szólt bágyadtan - hogy éppen mi választattunk ki arra, hogy tuléljük a

katasztrófát!

A brandy előkerült és valamennyien hálás szivvel jót huztunk belőle, a nap is kezdett meleget

árasztani és dermedt csontjaink lassan-lassan kiengedtek, mert körülbelül öt órát töltöttünk

vizes ruháinkban.

- De ime! - kiáltott Leó lihegve, a mint letette az üveget - itt a fej, a melyről az irás szól, a

szikla, a mely néger fejhez hasonlóan van faragva.

- Igen, - feleltem - itt van.

26

- Nos, akkor hát az egész történet igaz! - felelte.

- Nem látom át, hogy miért volna igaz, - szóltam vissza. Tudtuk, hogy ez a fej itt áll, atyád is

látta. De még nem valószinü, hogy ugyanaz a fej legyen, a melyről az irás szól és ha ugyanaz

is, még az sem bizonyit semmit.

Leó fölényes mosolylyal nézett rám.

- Te egy hitetlen pogány vagy, Horace bátyám, - felelt - a ki megéri, meglátja.

- Ugy legyen, - mondám - és most, ha körülnézel, láthatod, hogy egy homokzátony mellett

haladva, egy folyó torkolatába jutunk. Markold meg az eveződet, Jób és lássunk hozzá, hogy

valahol kikötő helyet találjunk.

A folyó torkolata, a hova beeveztünk, nem látszott igen szélesnek, bár a partjain huzódó

reggeli ködöktől nem lehetett pontosan meghatározni a szélességét. Lassan-lassan, a mint a

nap felszivta a ködöt, láttuk, hogy a partok félmértföldnyi távolban feküsznek egymástól,

hogy igen mocsarasak és tele vannak krokodilusokkal, a melyek kifeküdtek a napra sütké-

rezni. A folyón fölfelé, egy mértföldnyire előttünk, láttunk csak egy kis szárazföldet és arra

irányoztuk jármünket. Egy negyedóra alatt elértük és kikötöttünk egy gyönyörü virágokkal

terhelt magnolia fa árnyékában. Ezt elvégezve, megfürdöttünk, kiteregettük ruháinkat és a

csónak egyéb tartalmát a napra száradni. Ezután jóllaktunk páczolt nyelvfélével, a melylyel

hajónk bőségesen fel volt szerelve és dicsértük az eszünket, hogy mindent a csónakba

rakattunk, mielőtt a vihar elpusztitotta hajónkat. Mire elvégeztük reggelinket, ruháink is, meg-

száradtak és mi nem csekély élvezettel öltöztünk fel. Igazán, bizonyos törődöttséget és néhány

kék foltot leszámitva, egyikünknek sem esett nagyobb baja a hajótörésnél, a mely oly

végzetes volt társainkra nézve. Igaz, hogy Leó félig vizbe fult, de azt egy hat láb magas fiatal

athleta hamar kiheveri.

Reggeli után elindultunk körülnézni. A szárazföld, a melyen voltunk, egy körülbelül 200 öl

széles és 500 hosszu sávot képezett, melyet egyik oldalán a folyó, a másikon végtelen mocsár

határolt.

Majdnem 20 lábnyi magasságban emelkedett a körülfekvő mocsarak és a folyó felett; és ugy

látszott, mintha emberi kezek épitették volna.

- Ez a hely rakpart volt, - szólt Leó tudálékos hangon.

- Ostobaság, - feleltem én - ki lenne olyan együgyü, hogy rakodópartot épitsen eme rettentő

mocsarak közé, egy vadak által lakott országban, ha t. i. egyáltalán lakja valaki.

- Hátha nem volt mindig mocsár és hátha a nép sem volt mindig vad, - felelt szárazon, végig

tekintve a meredek parton. - Ide nézz - folytatta, egy helyre mutatva, a hol a mult éjjeli vihar

egy magnolia fát, mely egészen a viz szélén nőtt, kitépett; a kidőlt fa gyökerei egy halom

földet ragadtak magukkal. - Ide nézz, ez nem kőépitkezés? Ha nem az is, de nagyon hasonlit

hozzá.

- Ostobaság - mondám még egyszer, - ezzel lemásztunk a parton, a felfordult gyökerek és a

part közé.

- Nos? - kérdé ő, de ezuttal nem feleltem, csak füttyentettem, mert csupaszon hagyva a

leszakadt föld által, szilárd kőfalra akadtunk, melynek óriás koczkái barna czementtel voltak

megépitve, oly keményen, hogy vadászkésemmel még karczolást sem voltam képest rajta

ejteni. De ez nem volt még minden. Valami kiálló pontot látva a fal alján, kezeimmel el-

tisztitottam a földet s egy erős kőgyürüre akadtam, mely a falba volt eresztve. Ez komolyan

meglepett.

27

- Majdnem hasonlit egy rakodóparthoz, a hol jó nagy hajókat kötöttek ki. Nos, mit szól hozzá,

Horace bátyám? - kérdé Leó, izgatott nevetéssel.

Még egyszer szerettem volna mondani, hogy »ostobaság«, de a szó torkomon akadt. A gyürü

elnémitott. Valamely rég elmult időben hajót kötöttek itt ki. E kőfal kétségtelenül egy

szilárdan épült kikötő maradványa volt. Meglehet, hogy a várost, melyhez valaha tartozott, a

mocsár nyelte el.

- Ugy tetszik, Horace bátyám, mintha mégis volna valami igaz abban a történetben, - mondá

az izgatott Leó; és visszagondolva a titokzatos négerfőre, látva e még titokzatosabb falat, nem

mertem határozottan felelni. Egy világrész, mint Afrika - mondám - nem nagy csuda, ha tele

van a rég elmult és elfeledett czivilizácziók maradványaival. Senki sem tudja az egyiptusi

czivilizáczió korát s ennek valószinüleg voltak mellékágazatai is. Aztán ott voltak még a

babyloniak, fenicziabeliek, persák, mint többé-kevésbbé czivilizáltak; hogy ne is emlitsem a

zsidókat, a kik nélkül ma is alig lehetünk el. Meglehet, hogy ezek egyikének volt itt gyarmata,

vagy kereskedelmi állomása. Emlékezzél az eltemetett persa városokra, melyeket konzulunk

mutatott Kilwában.

- Igazad van - felelt Leó - de az imént még nem igy beszéltél.

- Nos, hát mittevők legyünk most - mondám én, forditva egyet a beszélgetésen. Miután nem

kaptam feleletet, elmentünk a láp szélére és elnéztünk fölötte. Látszólag határnélküli volt. A

különféle vizi madarak oly tömege repkedett fölötte, hogy alig láttuk tőlük az eget. Most,

hogy a nap magasan járt, vékony, beteges, mérges ködöket szivott fel a mocsár álló vizéből.

- Két dolog világos előttem - mondám, társaimhoz fordulva, - kik kedvetlenül bámultak a lát-

ványra. Az első, hogy ezen keresztül nem hatolhatunk, - a lápokra mutattam, és másodszor, ha

itt maradunk, a láz pusztit el bennünket.

- Ez világos, uram, mint a vakablak, - mondá Jób.

- Nos, hát akkor két alternativa áll előttünk. Az egyik, hogy hajóra szállunk, és megkiséreljük,

nem érhetnénk-e el valamelyes kikötőt naszádunkkal; a mi elég koczkáztatott vállalat lenne. A

másik, a folyón fölfelé vitorlázni vagy evezni, s a sorsra bizni hovajutásunkat.

- Nem tudom, mi tevők lesztek ti - mondá Leó - fogait összeszoritva, - de én fölfelé indulok a

folyón.

Jób a szemeit égnek meresztve nyögött. Az arab Allah nevét mormogta és szintén nyögött. A

mi engem illet, egész szeliden megjegyeztem, hogy miután csak vagy a pokol vagy a tenger

közt választhatunk, teljesen mindegy rám nézve, hogy merre indulunk. De igazában épp oly

türelmetlenül vártam az indulást mint Leó.

Az óriás négerfő és a kőpart oly mértékben felizgatta kiváncsiságomat, hogy szinte resteltem,

de el voltam szánva, hogy kielégitem. Igy hát elrendezve csónakunkat és kézhez véve

puskánkat, elindultunk. Szerencsére a szél a tenger felől fujt, igy felhuzhattuk a vitorlánkat és

vigan repültünk fölfelé a folyón 3-4 óra hosszat. Egyszer egy csorda vizilóval találkoztunk,

mely felemelkedett láttunkra és Jób nagy rémületére s megvallom, kicsit az enyémre is, bor-

zasztóan orditott. Ezek voltak az első vizilovak, melyeket valaha láttunk és ha tolakodó

kiváncsiságukról itélhetik, azt hiszem, mi voltunk az első fehér emberek, kiket ők láttak.

Szavamra, néha azt hittem, hogy csónakunkba másznak. Leó szeretett volna közéjük lőni, de

én nem engedtem meg, félve a következményektől. Krokodilokat százával láttunk sütkérezni

az iszapos parton. Vad kacsákra s ludakra vadásztunk is és lőttünk egy különös faju vadlibát,

a melyiknek sarkantyuszerü kinövése volt a csőre fölött. Jób elnevezte egyszarvu libának. Dél

felé a nap türhetetlen hőséget lövelt és a felszálló párák oly utálatosak voltak, hogy jónak

láttuk nehány adag kinint bevenni. Nemsokára ezután szélcsend lett és miután nehéz csóna-

28

kunkat viz ellen hajtani evezővel lehetetlen lett volna, örömmel kötöttünk ki egy csoport füzfa

alatt és ott lihegve vártuk az estét, hogy véget vessen kinainknak. Nem nagy távolságra tőlünk

láttunk egy tószerü viztömeget és elhatároztuk, hogy ott fogjuk tölteni az éjt. Már sötétedni

kezdett, mikor e lagunaszerü vizet elértük, mely a folyó partjának elszakadásából támadt. Itt

horgonyt vetettünk; nem mertük az éjet a parton tölteni, azt remélvén, hogy a vizen jobban

mentek leszünk a posvány kigőzölgésétől. Lámpát gyujtottunk és egy páczolt nyelvet el-

vacsorálván, aludni próbáltunk. De csakhamar be kellett látnunk, hogy ez lehetetlen. Mert

akár a lámpa világa vonzotta őket oda, akár a fehérbőrü emberek szaga, a melyre hiába

áhitoztak vagy ezer éven keresztül, de tény az, hogy annyi, oly nagy és oly szemtelen

szunyogcsapat esett nekünk, a milyenről eddig nem is álmodtam. Fölhőkben ereszkedtek

reánk, csiptek és martak bennünket és zümmögtek körülöttünk, mig majd megőrültünk.

Szivarfüst, ugy látszik, csak jobb kedvre deritette őket, mig végre arra fanyalodtunk hogy

pokróczot teritsünk magunkra, igy kuczorogtunk aztán izzadva, vakarózva és káromkodva. A

mint igy ülünk, hirtelen, mint a mennydörgés, szállt felénk egy oroszlán orditása, egy másiké

felelt reá és alig hatvan ölnyire tőlünk láttuk őket a nádasban mozogni.

- A mondó vagyok, - szólt Leó, fejét kidugva a pokrócz alól - hogy jókor hagytuk oda a

partot, mit öregem? - Szokása volt néha ezzel a tiszteletlen megszólitással illetni.

Nemsokára ezután a hold feljött, és bár folyton hallottuk az oroszlánok orditását, mégis

biztosságban hive magunkat, lassan, lassan elszunyadtunk. Nem tudom, hogy kis idő mulva

mi vitt rá, hogy a fejemet kidugjam a takaró alól, tán csak az, hogy a szunyogok ott is épp ugy

megtaláltak. De a mint kidugtam, hallom Jóbot rémülten susogni.

- Jó Istenem, oda nézzenek!

Rögtön arra felé fordultunk és ime ezt láttuk a holdvilágnál: Közel a parthoz mindig szélesedő

gyürükben hullámzott a viz, a kör közepén pedig két sötét tárgy mozgott.

- Mi az? kérdeztem én.

- Azok az istentől elrugaszkodott oroszlánok, uram, - felelt Jób olyan hangon, a mely meg-

botránkozást, tiszteletet és rettegést fejezett ki egyszerre, - ide jönnek uszva, hogy felfaljanak

bennünket.

Csakugyan ugy volt. Oda tekintve, már láttam vadul szikrázó szemeiket. Vagy az elejtett vad

husa vagy mi magunk vonzottuk oda őket, és az éhes bestiák készek voltak megrohanni

bennünket.

Leó felkapta puskáját. Figyelmeztettem, hogy várjon, mig közelebb jönnek s én is megragad-

tam a magamét. Vagy tizenöt lábnyira tőlünk a viz csekélyebb volt egy homokzátony felett és

az első oroszlán, a nőstény, a mint elérte a helyet, felállt, megrázkódott és orditott. Abban a

pillanatban Leó lőtt és a golyó a vadállat nyitott torkán be és hátul a nyakán kijött; rögtön

leesett halva. A párja, - egy óriási him - mögötte jött és épp akkor érte el a zátonyt. A mint két

első lábát föltette rá, különös dolog történt. Az oroszlán egy rémült és rémitő orditással előre

ugrott, egy fekete tömeget vonszolva maga után.

- Allah! - üvöltött Mahomed - egy krokodilus kapaszkodik a hátsó lábába!

És ugy is volt. Tisztán láttuk az óriás állkapcsot félelmes fogsoraival és a hüllő hosszan

elnyuló testét. Ezután egy valóban rendkivüli jelenésnek voltunk szemtanui. Az oroszlánnak

sikerült jól felkapaszkodni a zátonyra, de a krokodilus félig uszva, félig mászva, szorosan

tartotta a lábát. Orditott, hogy a lég reszketett belé és aztán egy hirtelen mozdulattal meg-

fordult és vad üvöltéssel a karmai közé ragadta a krokodilus fejét. Erre a szörny eleresztette a

lábát és felfordult, mire az oroszlán rögtön torkon ragadta és egy darabig egymáson keresztül

hemperegtek a zátonyon, utálatosan birkózva. Lehetetlen volt gyors mozdulataikat követni, de

29

pár pillanat alatt a krokodilus került felül, láttuk, a mint az oroszlánt éppen csipője felett

derékon kapta, felragadva összeszoritotta és megrázta a levegőben. A szegény kinzott vad

orditott fájdalmában, de neki fordulva ellenségének, belevágta körmeit lágy torkába és végig

hasitotta, mint egy keztyüt.

Ezzel vége volt. Az oroszlán feje a krokodil hátára hanyatlott és egy végső borzalmas nyögés-

sel kiadta páráját A krokodilus pedig egy perczig mozdulatlanul állt, aztán lassan oldalra

fordult, a holt oroszlán testét még mindig fogai közt szoritva. Másnap láttuk, hogy majdnem

ketté harapta azt.

Ez a halálos párbaj félelmes és utálatos látvány volt s azt hiszem olyan, a milyet kevés ember

látott életében. Midőn elmult, Mahomedet őrségen hagyva, oly nyugodtan töltöttük az éjt, a

milyen nyugodtan a szunyogok csak engedték.

30

VI.

Egy ő si keresztény szokás.

Következő napon hajnalhasadtakor felkeltünk, s ugy a hogy megmosakodva és felöltözködve,

készen voltunk az indulásra. A mint annyira világos volt, hogy egymás arczát láthattuk, én

harsány kaczajra fakadtam. Jób kövér széles arcza kétszer akkorára volt dagadva és Leó nem

járt sokkal jobban.

Még én jártam legjobban, hála érte jó szivós barna bőrömnek, sürü hajamnak és szakálamnak,

a mely arczomat különben is majd egészen elfedte, és a melyet Angliából való elutazásunk óta

a saját kénye-kedve szerint engedtem nőni. De a másik kettő símára volt borotválkozva, a mi

persze igen megkönnyitette a szunyogok dolgát; a mi Mahomedet illeti, a szunyogok az

igazhivő szagát érezve rajta, hozzá sem nyultak. Bizony a következő héten nem egyszer

óhajtottuk, hogy bár olyan illatunk lenne, mint az arabusnak.

Mire jól kinevettük magunkat, világos nappal lett, a szél is feltámadt a tenger felől, igy hát

felhuztuk vitorlánkat és miután a krokodilust és a két oroszlánt megbámultuk, utnak eredtünk.

Délben, mikor a szél elcsendesült, elég szerencsések voltunk egy kimagasló pontot találni a

parton, a hol kiszálltunk, tüzet raktunk és ugy a hogy, megsütöttünk két vadkacsát. Ott töl-

töttük el a nap hátralevő részét és az éjet is, még pedig a moszkitákat nem számitva, elég

csendesen.

A következő pár nap is kevés különbséggel épp igy telt el.

Utazásunk ötödik napján, a mikor számitásunk szerint, 140-150 mértföldnyire lehettünk a

tengertől nyugatra, akadt utunkba az első számbavehető akadály. Ezen a napon, 11 óra tájban,

nyugodott el a szokott szél és egy kis evezés után kimerülten álltunk meg egy másik folyó

torkolatánál, a mely körülbelül 50 láb szélességben ömlött abba, a melyiken eddig jöttünk.

Néhány fa állt közelben a parton.

Ezek alatt pihentünk, s pihenés után száraz talajra akadva, elindultunk a folyam mentén körül-

nézni és kacsákat lőni vacsorára. Alig mentünk ötven ölnyire, láttuk, hogy lehetetlen a folyón

tovább utaznunk, mert alig 200 ölnyire megállóhelyünktől, a viz oly sekély és homokzátonyos

volt, hogy alig lehetett hat hüvelyknyi. Valóságos vizi zsák-utcza. Visszafordulva, elindultunk

a másik folyó partján, de csakhamar rájöttünk, hogy ez nem is folyó hanem egy régi csatorna.

Századok mulhattak el azóta, hogy valamely rég elpusztult nép kiásta a medrét, munkájuk

nyomai most is látszottak az egyformán felépitett partokon, melyek ott, a hol még be nem

dültek, egyforma távolságban voltak egymástól, s a viz mélysége is egyformának látszott.

Sodra alig, vagy egyáltalán nem volt, és ennélfogva a viz szinét vizi növényzet lepte el csak

itt-ott megszakitva, keskeny vizvonalakkal, melyeket a kacsák folytonos uszkálása okozott.

Most már a milyen világos volt az, hogy a folyón nem folytathattuk utunkat, olyan világos

volt az is, hogy vagy meg kell próbálnunk a csatornát, vagy visszatérni a tengerre. Ott nem

maradhattunk, a hol voltunk, hogy a nap agyon süssön bennünket, vagy a moszkiták egyenek

meg elevenen, vagy pedig a láznak essünk áldozatul e borzalmas posványok között.

- Nos, azt hiszem, meg kell kisérlenünk a csatornát - mondám - és a többiek mind bele-

nyugodtak, kiki a maga módja szerint. Leó, mintha ez a legjobb tréfa volna a világon, Jób

tiszteletteljes utálattal és Mahomed egy a prófétához intézett fohászszal és egy hallható

átokkal minden hitetlenre és a bolond utazó kedvükre.

Igy hát mihelyt a nap kissé hanyatlani kezdett, dologhoz láttunk. Először evezni próbáltunk,

de a vizi növények sokasága miatt ez lehetetlennek bizonyult és kénytelenek voltunk a

31

legkezdetlegesebb módszerhez, a vontatáshoz folyamodni. Két óra hosszat Mahomed, Jób és

én, a ki voltam olyan erős, mint ők ketten együtt, huztuk a csónakot a parton, mig Leó a

csónak elején ülve, Mahomed kardjával szétvagdosta a sürü növényzetet a hajó utjából.

A mint besötétedett, megálltunk pihenni és a szunyogokban gyönyörködni. Éjfélkor ujra

elindultunk, fel akarván használni az éj aránylagos hűvösségét. Hajnalban ismét pihentünk

három órát, aztán megint elindultunk és mentünk tiz óráig, a mikor égiháboru ért utól

bennünket, oly szakadó eső kiséretében, hogy a következő hat órát teljesen vizben töltöttük.

A következő négy napról nem mondhatok egyebet, minthogy életem legnyomorultabb négy

napja volt, tele sulyos munkával, nyomorusággal, hőséggel és szunyogokkal. Az egész ut

végtelen mocsárokon vezetett bennünket keresztül és hogy bele nem haltunk, csak annak

tulajdonitom, hogy rendes kininadagokat vettünk be minden nap. Utazásunk harmadik napján

hegyet pillantottunk meg a mocsár ködén keresztül és ez időtől fogva negyedik napra este ugy

látszott, hogy 20 mértföldnyire van még tőlünk. De ekkor már teljesen ki voltunk merülve s

ugy éreztük, hogy dagadt kezeinkkel egy ölnyire sem tudnók vonni csónakunkat és hogy a

legokosabb lenne, lefeküdni és meghalni ez iszonyu iszapsivatagban. Rémitő helyzet volt.

Levetettem magam a csónak fenekére, hogy aludjam a végkimerültség álmát, átkozva őrültsé-

gemet, hogy részt vettem egy ilyen utban, a mely csak valamennyiünk nyomorult halálával

végződhetik e kisérteties világban. Emlékszem, hogy azon törtem a fejemet félálomban, hogy

milyen lesz kis hajónk szerencsétlen népsége három hónap mulva. Itt fogunk feküdni tátongó

sebhelyekkel, félig telve rothadt vizzel, mely, a mint a ködös szél ide-oda ingatja testünket,

locsogni fog korhadó csontjaink között és ez lesz a vége mindazoknak, a kik elindultak a

természet titkait és a mult regéit kutatni. Már is ugy tetszett, hogy hallom a vizet locsogni

szétszórodott csontjaink között s hogy hozzá ütöttem az én koponyámat Mahomedéhez, mig

végre Mahomed felágaskodott a hátgerinczére és reám meredt üres szemgödreivel, átkozva

engemet, hogy keresztény kutya létemre az ő igazhivő álmát megmerem zavarni. Felnyitottam

a szemeimet, borzadva a rettenetes álomtól, de ekkor még jobban megborzadtam valamitől, a

mi nem volt álom. Két nagy szem sugárzott reám a ködös homályon keresztül. Én felküz-

döttem magamat és sikoltottam oly élesen hogy a többiek is felugrottak. Ekkor hirtelen aczél

ragyogását láttam és egy lándzsa hegyét éreztem torkomon s ez egy mögött még sokkal több

lándzsa ragyogott kegyetlenül.

- Csend! szólt egy hang arabul, vagy legalább olyan nyelven, mely tele volt arab szavakkal, -

kik vagytok ti, a kik ide jöttök uszva a vizen? Beszélj vagy meghalsz! és az aczél keményen

torkomra szegződött, hideg borzongást kergetve rajtam végig.

- Utasok vagyunk és véletlenül jutottunk ide - feleltem legszebb arab nyelvemen, a melyet,

ugy látszik, meg is értettek, mert megtámadóm hátra fordult egy mögötte álló magas alakhoz

és igy szólt:

- Atyám, megöljük?

- Milyen a bőrük szine? - kérdezte egy mély hang vissza.

- Fehér.

- Ne öljétek meg őket - volt a felelet, - négyszer fordult a nap, mióta az üzenetet küldte - Ő, a

kit szolgálunk, - »fehér emberek érkezendenek és ha érkeznek, ne öld meg őket, de hozasd

őket oda, a hol - Ő, a kit szolgálunk - él és uralkodik«. Hozzátok elő az embereket, és velök

mindent, a mit magukkal hoztak.

- Jer, - szólt emberem, félig vezetve, félig vonszolva a csónakból, ugyanezt tették mások többi

társaimmal.

32

A parton vagy ötven ember volt együtt. A mennyire láthattam a félhomályban, hosszu

lándzsákkal voltak fölfegyverkezve, bőrük elég világos, termetük magas és erős, ruhájuk

semmi, egy tigrisbőrt kivéve, a melyet csipőjük körül viseltek.

Ekkor lökték mellém Leót és Jóbot.

- Mi a tatár lelt bennünket? - kérdé Leó, szemeit dörzsölve.

- Oh, uram, Istenem! gazdám! ezek haramiák! - jajgatott Jób, éppen a mint Mahomed tántor-

gott közénk, követve egy sötét alaktól, a mely döfésre készen emelte lándzsáját.

- Allah! Allah! segits! - üvöltött szegény Mahomed, érezve, hogy az emberektől nem sokat

várhat.

- Atyám, egy fekete ember is van köztük - szólt egy hang.

- Mit mondott Ő, a kit szolgálunk, a feketéről?

- Nem mondott semmit sem, de azért ne öld meg, jer ide, fiam.

Az ember odament és a magas, titokzatos alak hozzá hajolt és sugott neki valamit.

- Jó, jó - felelt amaz és vérfagyasztóan kaczagott.

- Itt van a három fehér férfiu? - kérdezte az alak.

- Igen, itt vannak.

- Akkor hozzátok elő, a mit számukra készen tartunk és az emberek hozzák el mind azt, a mit

elbirnak abból a jószágból, a mely uszik.

Alig végezte el beszédét, az emberek sietve hoztak elő palankinokat. Minden palankinhoz volt

4 vivő és két kisegitő és intettek, hogy másszunk belé.

- Pompás - szólt Leó - valóságos áldás, hogy végre akad, a ki czipeljen bennünket, miután már

éppen meguntuk saját édes terhünket. Leó minden dolognak megtalálta a mulatságos oldalát.

Nem lehetett a dolgon változtatni és miután láttam, hogy a többiek felszálltak, én is felkapasz-

kodtam gyaloghintómba és bizony igen kényelmesnek találtam! Növényrostból font alkot-

mány volt, a két végével két póznához erősitve és a test minden mozdulatának engedve: igen

pompás pihenőhelyet adott. Alig helyezkedtünk el, a vivők hosszu, gyors lépésekkel elindul-

tak, egyhangu halk énekkel kisérve járásukat. Egy darabig csendesen feküdve elmélkedtem

csodálatos élményeink felett és töprenkedve, hogy vajh, mi lesz a vége, de csakhamar el-

nyomott az álom. Azt hiszem, hét vagy nyolcz órát aludtam, először pihenve alaposan, mióta

hajónk elsülyedt.

A mikor felébredtem, a nap magasan járt az égen. Még folyton utaztunk, majdnem négy mért-

földnyi sebességgel óránkint. Kitekintve felhőszerüen befüggönyözött gyaloghintómból,

láttam, hogy már elhagytuk a mocsáros vidéket és dagadó réteken keresztül egy lapos tetejü

hegy felé tartottunk. Hogy ugyanaz a hegy volt-e, a melyet a mocsárról láttunk, azt nem

tudom és később sem tudtam meg, mert az itt lakó néptől semmi felvilágositást nem lehetett

kapni. Azután az embereket vettem szemügyre, a kik vittek bennünket. Pompás termetük volt,

alig akadt köztük, a ki a hat lábon alul lett volna, szinük sárgás. Hasonlitottak a kelet-afrikai

szomálik-hoz, csak a hajuk nem volt rövid göndör, de hosszu fürtökben lógott vállaikra.

Vonásaik rendesek, némelyiké gyönyörü, foguk különösen pompás és ragyogó. De szépségük

daczára megdöbbentett, hogy soha oly rossz arczokat nem láttam életemben. Valami hideg,

könyörtelen kegyetlenség bélyegét viselték, a mely fellázitott engem és mely néha kisérteties

volt.

33

Még különösebb volt rajtuk, hogy soha sem mosolyogtak. Néha énekelték a szomoru, egy-

hangu nótát, mit emlitettem, de különben konokul hallgattak, soha egy kaczaj fel nem

deritette sötét arczukat. Miféle fajhoz tartozhattak? Arabul beszéltek, de nem lehettek arabok,

ebben bizonyos voltam, ehhez igen sárga volt a bőrük. Látásuk oly beteges félelemmel töltött

el, hogy szinte szégyeltem. A mig igy töprenkedtem, egy másik gyaloghintó került mellém.

Benne egy öreg ember ült, fehéres vászonruhába öltözve, a mely bőven fogta körül alakját, ő

volt, a mint rögtön kitaláltam, a titokzatos alak, a kit a többi - atyának szólitott. Csodálatos

külsejü öreg volt, hófehér és oly hosszu szakállal, hogy a gyaloghintó szélein lógott le, sas

orral, a mely felett egy pár hideg, éles szem ragyogott, mig arczkifejezése oly bölcs és

gunyoros kedélyre vallott, hogy szinte lehetetlen leirni a benyomást, melyet rám tett.

- Ébren vagy idegen? - kérdezte mély, lágy hangon.

- Ébren, atyám, - feleltem udvariasan, érezve, hogy jó lesz barátságos viszonyba lépni ezzel az

eleven régiséggel.

Megsimogatta szép fehér szakálát és gyengén mosolygott.

- Bármely ország szülötte légy, látom, hogy tisztelettudásra tanitott hazád, idegen fiam. Minek

jöttetek ez országba, a melynek földjét idegen lába emberemlékezet óta nem taposta. Meg-

untad tán az életedet, te és azok, a kik veled jöttek?

- Jöttünk, hogy uj dolgokat lássunk - feleltem bátran. - Meguntuk a régieket. Átkeltünk a

tengereken, megismerni az ismeretlent. Bátor fajból származunk, a mely nem féli a halált,

nagyon tisztelt atyám - kivált ha tudományát gyarapithatja élete árán.

- Ühm! - felelt az öreg - igaz lehet, nem illik hirtelen ellentmondani, különben azt mondanám,

hogy hazudtál, fiam. Különben bármint legyen is - Ő, a kit szolgálunk - ebben kezetekre

járhat.

- Kicsoda az az Ő? - kérdém kiváncsian.

Az öreg embereire nézett, aztán különös mosolylyal, mely véremet megfagyasztotta, igy szólt:

- Bizonyosan elég hamar meg fogod tudni, idegen fiam, ha kedve tartja téged földi mivoltod-

ban látni.

- Földi mivoltomban? Mit ért ez alatt, jó atyám?

Az öreg csak vérfagylalón kaczagott és nem felelt.

- Hogy nevezik népedet, atyám? - kérdém.

- Népemet Amahagger-nek nevezik (a sziklák népe.)

- És ha fiad bátorkodnék kérdeni a te nevedet?

- Az én nevem Billali.

- És hova megyünk, atyám?

- Azt majd meglátod, - és egy intésére vivői előresiettek vele, mig elérték a gyaloghintót,

melyben Jób pihent, az egyik lábát kilógatva; de aligha értették meg egymást Jóbbal, mert

hamar ott hagyta és láttam, hogy Leó gyaloghintójához vitette magát. Ezután ujra elaludtam.

Mikor felébredtem, egy szorosban haladtunk tova, meredek sziklafalakkal, a melyeken

gyönyörü fák és virágzó bokrok nőttek.

Az ut hirtelen fordult, és ekkor gyönyörü látvány tárult elénk. Előttünk volt egy zöld, 5-6

mértföld tág katlan, a római amfiteátrumok alakjában. A katlan oldalai sziklásak voltak,

bokrokkal benőve, de a közepét buja rétség fedte, itt-ott megszakitva remek növésü fákkal és

34

keresztül szelve kanyargó patakokkal. A réten szarvasmarhák és kecskék legeltek, de birkát

nem láttam.

Eleinte nem tudtam, hogy miféle különös hely ez, de hirtelen eszembe jutott, hogy csak egy

rég kialudt óriási tüzhányó hegynek a krátere lehet, a mely eleinte tó volt, később ismeretlen

módon kiszárittatott. Legrejtélyesebb volt előttem, hogy bár embereket láttam járni-kelni a

gulyák körül, emberi lakásnak semmi nyoma sem volt sehol. Hol lakhattak ezek mind?

Kiváncsiságom csakhamar kielégittetett. Balra fordulva, még vagy egy félórai utat tettünk és

aztán megálltunk. Látva, hogy az öreg ur, az én fogadott apám leszáll, mi is ugy tettünk. Első,

a mit láttam, nyomorult arab utitársunk, Mahomed volt, a ki kimerülve feküdt a földön. Őt

szegényt, ugy látszik, nem hozták gyaloghintón, hanem kényszeritették, hogy az egész

távolságot gyalog fussa meg és fáradt lévén már induláskor is, most teljesen tönkre volt téve.

Körültekintve láttuk, hogy egy sziklasikon állapodtunk meg, mely egy szikla-üreg bejárata

előtt terült el, és e sikon fel volt halmozva csónakunk összes tartalma, a vitorlát és evezőket is

beleszámitva. Az üreg előtt álltak kisérőink és több hozzájuk hasonló magas termetü férfi,

bőrük szine váltakozott, némelyik oly sötét szinü volt, akár Mahomed arab kisérőnké,

némelyik pedig sárga, mint egy kinai, és mindegyiknél volt egy nagy lándzsa. Néhány

asszony is volt közöttük, de ezek a tigrisbőr helyett valami puha kicserzett kecskebőrfélét

viseltek csipőjük körül.

Az asszonyok általában igen szépek voltak, nagy sötét szemük, szép metszésü arczuk és sürü

fürtös hajuk volt. Némelyik olyan sárgás vászonruhafélét, mint a minőt az öreg Billalin

láttunk, viselt, de mint később megtudtuk, inkább csak rangbeli megkülönböztetésül, mintsem

ruha-gyanánt viselték. Különben sem voltak olyan kedvetlenek, mint a férfiak, sőt néha

mosolyogtak is. Alig szálltunk le, körülvettek és kiváncsian, de izgatottság nélkül szemléltek

bennünket. Leó szép sugár termete és gyönyörü arcza rögtön magára vonta figyelmüket, és a

mint udvariasan kalapot emelve köszönt nekik, aranyszinü göndör haja a csodálat moraját

keltette köztük, sőt nem is maradt csak annyiban, mert egyikök, a legszebb közülök, egy szép

nyulánk, aranybarna haju leány, a kin ruha is volt, miután tetőtől-talpig vizsga szemmel végig

nézte volna Leót, nyugodtan közeledett hozzá és karjait olyan mozdulattal, mely bájos lett

volna, ha nem lett volna oly határozott, szépen a nyaka körül fonta és megcsókolta az ajkait.

Én felijedtem, azt hivén, hogy Leót rögtön felnyársalják; Jób pedig igy kiáltott:

- No nézzed a szemtelent, no de soha ilyet. - A mi Leót illeti, ő egy kicsit meg volt lepve, de

megjegyezve, hogy ugy látszik, olyan helyre kerültünk, a hol az ős keresztény szokás most is

divik, visszaadta az ölelést és csókot.

Ujra megrémültem, hogy no most jaj lesz nekünk; de bámulatomra, bár a fiatalabb nők közül

nehányan boszankodva sugtak össze, az idősebbek és a férfiak egy kissé elmosolyodtak.

Később, mikor megértettük e különös nép szokásait, tudtuk csak meg, mire magyarázzuk e

rejtélyt. Kiderült ugyanis, hogy az Amahaggereknél, ellenkezőleg minden más vad nép

szokásaival, a nő nemcsak teljesen egyenlő a férfival, de nem tartozik neki még mint feleség

sem engedelmeskedni. Leszármazásukat csak az anya után számitják és a mig épp oly

büszkék anyai őseikre, mint mi európaiak családfánkra, az apát sem számba nem veszik, de

még csak el sem ismerik. Csak egy czimzetes apja van minden törzsnek, vagy házastársnak, a

hogy ők nevezik, az is választott feje és kormányzója a törzsnek - atya czimezéssel. Jelenleg

az öreg Billali volt a törzsnek, mely hét ezer lelket számlált, az atyja és soha más férfit e

néven nem szólitottak.

Ha egy asszonynak megtetszett egy férfi, ezt kijelentette az által, hogy nyilvánosan megölelte

és megcsókolta, mint azt ama rendkivül elszánt fiatal hölgy, kit Ustane-nak hivtak, Leóval

tette.

35

Ha a férfi viszonozta a csókot, a frigy meg volt kötve mind addigra, mig egyikök bele nem

unt. Meg kell azonban vallanom, hogy a válás nem fordult elő oly sürün, mint az ember hinné,

sem perpatvar nem támadt miatta, legalább a férfiak közt nem, a kik, ha nejeik elhagyták őket

egy vetélytárs kedvéért, belenyugodtak mint afféle változhatlan dologba, a min nem lehet

vitatkozni és a mi, bármily kellemetlen legyen is az egyénre nézve, a közjónak használt.

Különös megfigyelni, hogy az emberiség szokásai e dologban különböző világrészekben

milyen eltérők, az erkölcsi fogalma szélességi fok szerint változik és a mi helyes és illő egy

helyen, helytelen és bün másutt. Különben be kell ismernünk, hogy ha a szertartások meg-

tartása az erkölcs próbaköve, mint azt a czivilizált népek hinni látszanak, az Amahaggereknek

sem vethetünk erkölcstelenséget a szemükre, tekintve, hogy az ölelés és csók váltása felér a

mi esküváltásunkkal, a mely, mint tudjuk, sok mindent jóvá tesz.

36

VII.

Ustane dala.

Mikor a csók szertartása véget ért - itt meg kell jegyeznem, hogy egy sem akadt az ifju

hölgyek közt, a kinek kedve kerekedett volna engem hasonló módon kitüntetni, bár Jób-ot

igen kerülgette egy, a tiszteletreméltó egyéniség nem csekély ijedelmére, - öreg Billali

hozzánk jöve, a sziklaüregekbe hivott bennünket, mi követtük őt s Ustane is velünk jött,

figyelemre sem méltatva czélzásaimat, hogy szivesen maradnánk egyedül. Alig léptünk be,

feltünt, hogy az üreg, melyben jártunk, nem a természet munkája volt, hanem emberi kéz

faragta. A mennyire megitélhettük lehetett száz láb hosszu és ötven széles, igen magas, temp-

lomszerü boltozattal. Ötven lábnyira a bejárattól, a hol már egy kissé sötétedni kezdett, nagy

tüz lobogott. Billali itt megállt és leüléssel kinált bennünket, mondván, hogy mindjárt hoznak

enni valót, igy hát letelepedtünk a szétteregetett állatbőrökre és vártunk.

Nemsokára fiatal leányok hozták az ennivalót, főtt kecskehust, friss tejet cserépkorsókban s

gyenge főtt kukoriczát. Ki voltunk éhezve és nem emlékezem, hogy valaha életemben oly

jóizüt ettem volna; elpusztitottunk mindent, a mit elejbénk tálaltak. Mikor jóllaktunk, kissé

komor házigazdánk, a ki eddig hallgatagon figyelt bennünket, fölkelt és szólni kezdett. Azt

mondta, hogy soha még fehérbőrü idegenek nem jöttek a sziklák népeinek országába. Néha,

bár ritkán, egy-egy feketebőrü tévedt ugyan ide és attól hallották, hogy vannak fehérbőrüek is,

a kik nagy hajókon járják a tengert, de itt soha senki ezelőtt olyat nem látott. Bevallotta, hogy

láttak bennünket, a mint a csatornán vontattuk csónakunkat és hogy ő rögtön kiadta a

rendeletet megöletésünkre, tekintve, hogy betolakodásunk törvényellenes volt. - De - folytatá

- üzenetet küldött Ő, a kit szolgálunk, mondván, hogy élteteket kiméljük és hozzá vigyünk

benneteket.

- Bocsánat, atyám, - szakitám félbe - ha jól értettem, Ő, a kit szolgálunk, még messzebb lakik

innen, hogy tudhatott érkezésünkről?

Billali körülnézett és látva, hogy egyedül vagyunk, mert Ustane visszahuzódott, rövid kaczaj-

jal igy szólt.

- Nincsenek hazátokban olyanok, a kik hallanak, bár nincsenek fülök és látnak, bár nincsen

szemök? Ne kérdezz - Ő tudta.

Vállat vontam és ő folytatta, hogy miután semmi más ránk vonatkozó utasitás nem jött, kény-

telen lesz elindulni, hogy meg tudja, mit parancsol - Ő? - Egyuttal értésünkre adta, hogy - Ő -

az Amahaggerek királynéja. Kérdeztem, hogy meddig marad oda, azt felelte, hogy gyorsan

járva, öt nap alatt megfordulhat, de sok mértföldnyi mocsarat kell még meggázolni, mielőtt

elérné a helyet, a hol - Ő lakik. Megigérte különben, hogy rólunk gondoskodni fog, mig oda

lesz, és hogy személy szerint kedvelvén bennünket, reméli, hogy az - Ő itélete is kedvező

leszen, bár nem bizik benne, mert még eddig minden idegent, a ki nagyanyja, anyja és saját

(Billali) életében ide vetődött, könyörület nélkül megölték, még pedig mindig Ő itélete

folytán, s hozzá oly kegyetlen módon, hogy annak leirásától irántunk való tekintetből tartóz-

kodni fog.

- Hogyan lett volna ez lehetséges? - kérdém, - én öreg ember és az idő óta, a melyről beszél,

két emberöltőnek kellett elmulnia. Hogy rendelhette volna Ő bárkinek halálát az ön nagyanyja

idejében, hisz akkor még a világon sem lehetett.

Megint mosolygott azzal a különös bágyadt mosolylyal, aztán meghajtotta magát és szó

nélkül ott hagyott bennünket és nem is láttuk öt napig.

37

Távozása után megvitattuk helyzetünket, a mely igen nyugtalanitónak tetszett. Nem igen volt

inyemre a mit arról a titokzatos királynéról hallottam, a kit többnyire ugy emlitettek - Ő, a kit

szolgálunk - bár néha rövidség kedvéért csak ugy hitták Ő vagy Hiya és a ki oly kegyetlen

halálra itélte a szerencsétlen idegeneket. Leót is leverte a dolog, de vigasztalódott azzal, hogy

ez az Ő volt kétségkivül az az asszony, a kiről az irás a cserépen és atyja levele is emlitést

teszen, bizonyitva ez állitást azzal, a mit Billali az Ő koráról és hatalmáról mondott. Én ekkor

már oly keserves hangulatban voltam, hogy nem volt kedvem ilyen bolond állitással szembe-

szállani, csak azt ajánlottam, hogy próbáljunk valamerre megfürödni, mert bizony Isten

nagyon ránk férne. Igy hát miután kivánságunkat megértettük egy idősebb egyénnel, a ki még

e komor nép közt is kitünt rendkivüli komorságával, és a ki ugy látszott rólunk gondoskodni

volt hivatva, a mig Billali oda járt, elindultunk együtt, előbb pipára gyujtva. A barlangon

kivül nagy csoport nép leste megjelenésünket, de a mint megpillantottak bennünket pöfékelve,

nagy riadalommal futottak szét, kiabálva, hogy büvészek vagyunk.

Valóban semmink sem lepte meg őket annyira, mint pipáink, még puskáink sem. Ezután

nyugodtan megfürödtünk egy pompás kis folyóban, bár alig tudtuk az asszonyokat lerázni

nyakunkról, a kik Ustánéval az élükön ide is követni akartak bennünket. Este lett, mire vissza-

tértünk a barlangba, a melyekben most több helyen égett a tüz. Az amahaggerek a tüzek és

felaggatott lámpáknak gyér világánál ették estelijüket. A lámpák durva égetett cserépmunká-

ból készültek, különböző nagyságban, olvasztott zsiradékkal megtöltve és pálmarostokból

sodort béllel ellátva, melyet folyton fel kellett piszkálni, mely czélból minden lámpára kis

hegyes keményfapiszkáló volt akasztva. Egy darabig néztük e rideg népet, a mint épp oly

rideg némaságban ette vacsoráját, mig végre beleuntunk és értésére adtam uj őrünknek, hogy

szeretnék lefeküdni.

Szó nélkül felállt és kézenfogva bevezetett egyik keskeny folyosóra, a milyen több is nyilt a

központi barlangból. Alig tettünk benne öt lépést, hirtelen egy piczi szobává bővült, mely alig

lehetett nyolcz négyszögláb és a nyers sziklából volt kivájva. Egyik oldalán kőpad volt és

kisérőm tudtul adta, hogy azon kell hálnom. Nem volt sem ablak, sem szelelőlyuk, sem

semmiféle butorzat a szobában és jól szemügyre véve, arra a kellemetlen meggyőződésre

jutottam, hogy eredetileg inkább temetkező helynek lehetett szánva, mint hálószobának. A

gondolat akaratom ellenére megborzasztott; de legyőztem a kellemetlen érzést és visszatértem

a barlangba pokróczaimért, a melyeket egyéb holmival együtt felhoztak a csónakból Ott

találkoztam Jóbbal, a kit az enyémhez hasonló hálófülkébe vezettek, de a ki kereken ki-

jelentette, hogy nem marad benne, mert a háta borsódzik tőle és tudatta azt az elhatározását,

hogy nálam hál, ha megengedem.

Én természetesen kész örömmel engedtem meg. Az éjet egészben véve elég kényelmesen töl-

töttük. Azt mondom, egészben véve, mert a mi engem illet, iszonyu álmot álmodtam, mintha

elevenen temettek volna el. Ezt valószinüleg szobám kisérteties kinézése okozta. Pitymallat-

kor erős trombitaszó keltett fel bennünket, mint később láttuk, egy fiatal amahagger fujt egy

erre a czélra kifurt elefánt agyarba. Elértve a czélzást, felkeltünk és lementünk a folyóhoz

mosakodni, aztán tálalták a reggelit. A reggelinél egy már nem egészen fiatal asszony felkelt

és nyilvánosan megcsókolta Jóbot. Azt hiszem, a legmulatságosabb dolog volt, melyet valaha

láttam. Soha sem fogom elfelejteni a tisztes Jób ijedelmét és utálatát. Jób, mint jómagam is,

egy kissé nőgyülölő volt, és érzelmeinek hullámzása arczán, - a mint tudtára jött annak, hogy

nemcsak nyilvánosan megcsókolták, az ő személyes megkérdezése nélkül, de még hozzá

gazdái jelenlétében tették, - oly változatos és fájdalmas volt, hogy lehetetlen leirni.

Felugrott és ellökte magától az asszonyt, a ki körülbelül harmincz éves gömbölyded alak volt.

- Na de ilyet - lihegett, - mig az asszony azt hivé, hogy csak bátortalan, még egyszer meg-

csókolta.

38

- Eredj innen! takarodjál te hamis! - kiabált Jób, hadonászva fakanalával, melylyel reggelijét

ette. - Bocsánatot kérek, uraim, de igazán mondom, én nem bátoritottam őt erre. Jaj, Istenkém,

már megint nekem jön. Fogja meg, Holly ur! kérem, fogja meg, mert ki nem állom! bizony

Isten, ki nem állom ezt. Soha ilyen még nem esett meg én rajtam, uraim, de soha! - itt hirtelen

elhallgatva, kapta magát és szaladt, a hogy csak tudott, a barlang felé. Ez egyszer láttam az

amahaggereket kaczagni. De bezzeg nem kaczagott az asszony. Sőt csak ugy fujt a haragtól,

melyet a többi asszony gunyolódása csak még fokozott. Ott állt szinte remegve és sikoltozva a

dühtől és ezt látva, óhajtottam, hogy bár Jób Kukutyinban hagyta volna skrupulusait, sejtve,

hogy jeles magaviselete aligha veszélybe nem ejt bennünket. Nem is csalódtam, a hogy a

következés megmutatta.

A hölgy visszavonulván, Jób ismét előkerült, igen izgatott kedélyállapotban szemmel tartva

minden asszonyt, a ki közeledett feléje. Én alkalmilag megmagyaráztam gazdámnak, hogy

Jób feleséges ember; és igen boldogtalan házasságban élvén, ez elől menekült ide, és ezért

irtózik az asszonynak még csak a látásától is. Magyarázatomat komor hallgatással fogadták,

látszott, hogy emberünk viseletét sértőnek találták a törzsre nézve, bár az asszonyok, mint

akár czivilizált testvéreik, mulattak társuk felsülésén.

Reggeli után sétálni mentünk és szemügyre vettük a gulyákat és müvelés alatt levő mezőket.

Két faj szarvasmarhát tenyésztettek, az egyik nagy szögletes termetü, rendkivül bő tejelő, a

másik kicsi kövér fajta, kitünő hust adott, de nem volt jó teje. A kecskék hosszu szőrüek

voltak és tisztán csak vágómarhának használtattak, legalább soha sem láttuk, hogy fejték

volna. A mi a mezőgazdaságot illeti, a lehető legkezdetlegesebb volt, a földet csak ásóval mü-

velték, mert e nép vasat olvasztott és kovácsolt is. De ásójuk inkább hasonlitott egy széles

lándzsához, mint akármi máshoz, és nem volt visszahajlása, a hova a lábat támasszák, a mi

aztán rendkivül megnehezitette az ásást. Különben minden efféle munkát a férfiak végeznek,

az asszonyok, ellentétben egyéb vad népek szokásaival, teljesen mentek lévén minden terhes

munkától. De hisz emlitettem másutt, hogy az amahaggereknél a gyengébb nem immár meg-

állapitotta jogait.

Eleinte sokat törtük a fejünket e rendkivüli népfaj eredetén és szokásain. Idő multával - mert a

következő négy nap különösebb esemény nélkül mult el - tudtunk meg egymást Ustane-től,

Leó barátnőjétől, a ki - mellesleg mondva - árnyéka gyanánt kisérte ezt a fiatal urat. Az erede-

tükről ő sem tudott bizonyosat. De hallotta, hogy közel oda, a hol Ő lakik, egész dombok

vannak, rombadőlt kőfalakból és oszlopokból, hogy azt a helyet Kôr-nak hivják és a bölcsek

beszéde szerint, ott valamikor emberlakta házak voltak és ők azoktól az emberektől szár-

maztak. De senki sem meri megközeliteni amaz óriás romokat, mert azokban kisértetek

járnak, csak messziről nézi azokat. A barlangokat is, a melyeket most lakóhelyül használtak,

emberek vésték, tán éppen ama nagy városok lakói. Ők maguk nem irott törvénynek engedel-

meskedtek, csak a szokásnak, de a mely épp oly kötelező volt, mint bármely törvény. Ha

bármely férfi vétett a bevett szokás ellen, kivégeztetett a törzs atyjának az itéletére.

Kérdésemre, hogy miként végezik ki, mosolygott és azt felelte, hogy majd meglátom magam

is valamelyik napon. De azért volt egy királynéjuk. - Ő - volt a királyné, de igen ritkán látták,

alig egyszer minden két vagy három esztendőben, a mikor megjelent, hogy itéletet mondjon

valamelyik nagy bünös fölött, de ilyenkor is teljesen be volt burkolva egy nagy köpönyegbe

ugy, hogy senki sem láthatta az arczát. Szolgái és szolgálói siketnémák, ennélfogva nem

árulkodhatnak róla, de azért mégis hire jár, hogy oly szép, a milyen soha halandó asszony

nem volt és nem is lesz. Azt is beszélik, hogy halhatatlan és hogy hatalma van mindenek

felett, de ő, Ustane, semmi bizonyosat nem tud róla. Azt hiszi, hogy a királyné időről-időre

férjet választ magának és mihelyt leánygyermeke születik, a férjét, a kit soha többé nem lát

senki, megöleti. A leánygyermek aztán felnől és elfoglalja anyja helyét, ha az meghalt és

eltemettetett a nagy barlangba.

39

De ezt senki sem tudhatja bizonyosan. Bizonyos, hogy - Ő - feltétlen engedelmességet köve-

telt és nyert országszerte. Testőrei voltak, de rendes katonasága nem; neki nem engedelmes-

kedni annyit tett, mint meghalni.

Kérdeztem tőle, hogy mekkora az ország és mennyi a lakója. Azt felelte, hogy tudtával tiz

háztartás vagy törzs van, beleszámitva azt is, a melynek körében a királyné él; minden törzs

sziklaüregekben lakik és körül van véve mocsarakkal, melyeken csak titkos ösvények vezet-

tek keresztül. A törzsek sokszor háboruskodtak egymással, mig - Ő - parancsot nem küldött,

hogy hagyják abba mire rögtön megszünt a harcz. Ez a hadviselés és a mocsárláz pusztitotta a

népet és nem engedte tulságosan elszaporodni.

Semmi más népfajt nem ismertek, hozzájuk soha el nem juthatott senki a lápok miatt.

Valamikor a nagy folyó (talán a Zambezi) felül indult ellenök egy hadtest, de beletévedt a

mocsarakba és elpusztultak mind nyomorultan, a nélkül, hogy harczoltak volna ellenük. A

mocsarak, szerinte, járhatatlanok voltak azokra nézve, a kik nem ismerték a titkos utakat és mi

sem jutottunk volna soha sem idáig, ha ide nem hoztak volna bennünket.

Ezt és sok egyebet tudtunk meg Ustanetől a négy nap alatt, mely viszontagságaink igazi

kezdetét megelőzte és mindez elég okot szolgáltatott az aggodalomra. Az egész rendkivül

különös volt, és legkülönösebb benne az, hogy többé kevésbbé egybehangzott a cserépen

talált régi irással. Ugy látszott, hogy létezik egy titokzatos királyné, felruházva a monda által

rettegett és csodálatos hatalommal és a kit csak az egyszerü, de szerintem szinte félelmet

gerjesztő Ő czimen ismertek. Nem igen tudtam eligazodni a dolgon, sem én, sem Leó, bár

roppant diadalmaskodott fölöttem, hogy én oly makacsul gunyolódtam az egész fölött. A mi

Jóbot illeti, a szegény már arról is lemondott, hogy a józan eszét a sajátjának vallja s csak ugy

uszott a véletlen árján, Mahomed, az arab, a kit, mint észrevettem, az amahaggerek, bár

udvariasan bántak vele, roppant megvetettek, folytonos rettegésben volt, bár hogy mitől félt

tulajdonképpen, azt nem tudtam. Képes volt egész nap összehuzódva a barlang egyik szög-

letében kuporogni, folyton Allah és a prófétához fohászkodva oltalomért.

Igy mult az idő, mig elértük a negyedik éjjelt Billali elmenetele után, a mikor a következő

dolog történt:

Mi hárman és Ustane, éppen lefekvés előtt egy kis tüz körül ültünk, a midőn a leány, a ki egy

idő óta csendesen mélázva ült, hirtelen felállt, kezét Leó fejére tette és beszélni kezdett hozzá.

Még most is, ha szemeim lehunyom, előttem áll a leány büszke, fenséges formájában, hol

árnyékba burkolva, hol pedig a tüz piros fényében felragyogva, a mint gondolatait és próféta-

sejtelmeit, egy különös dallamos beszédmodorban nyilatkoztatta ki, a mi körülbelől igy

hangzott:

Te vagy az én választottam. - Téged vártalak az idők elejétől fogva.

Te vagy a szép. Kinek van haja a tiedhez hasonló vagy bőre oly fehér?

Kinek van karja oly erőteljes, ki volna olyan férfi, mint te vagy?

Te tökéletes vagy és boldogságot lehel az arczod; feléd fordul az én szivem.

És tekintetem reád tapadt és én birni óhajtottalak.

Azért vettelek férjül téged, én édes szerelmem.

És tartalak erősen, nehogy bu férhessen hozzád.

Hajam hullámait boritottam a te fejedre, hogy megvédjelek a nap sugaraitól.

És én egészen a tied voltam, és te egészen az enyém voltál.

És ez tartott egy kevés ideig, mig végre a sors egy gonosz napot küldött ránk.

40

És mi történt azon a napon. Oh jaj! szerelmem, azt én nem tudom.

De én, én nem láttalak téged többé. Én - én elvesztem a sötétségben.

És - Ő, a ki erősebb, elvett téged. Oh jaj! Ő, a ki szebb, mint Ustane.

Bár te visszafordultál utánam és hivtál engem és szemeiddel kutattad értem a sötétséget.

De azért Ő legyőzött szépségével és elvitt téged utlan-utakon.

És aztán, oh! és azután én szerelmem -

Itt ennek a különös lánynak hangja elhalt és szikrázó szemeit az előtte terülő mély árnyékra

szögezte. Egy pillanat mulva szemei rémült kifejezéssel meredtek ki, mintha valamely

irtóztató dolgot látott volna. Kezét fölemelte Leó fejéről és a sötétségre mutatott. Mind oda

néztünk, de semmit sem láttunk. De ő látott, vagy legalább is oda képzelt valami olyan

rémest, a mi még az ő aczélidegeit is megbontotta, mert hirtelen, hang nélkül esett össze. Leó,

a ki nagyon megszerette e különös leányt, roppant megijedt. Én magam is valami babonás

rettegést éreztem. De Ustane hirtelen magához tért és felült, görcsös remegéssel.

- Mit akartál mondani, Ustane? - kérdé Leó.

- Semmit sem, én szerelmem, felelt erőltetett nevetéssel. - Csak daloltam neked népem szoká-

sa szerint. Bizonyos, hogy semmit sem mondtam. Hogy is mondhatnék olyat, a mi még nincs.

- És mit láttál, Ustane? - kérdém én, élesen a szemébe nézve.

- Nem - felelt - semmit sem láttam. Ne kérdd, hogy mit láttam. Miért rémitenélek meg

benneteket? - És Leóhoz fordulva, végtelen gyengédség kifejezésével kezei közé fogta fejét,

és homlokon csókolta, mintha anyja volna. - Ha nem leszek többé, én drágám; ha éjjel hiába

nyujtod ki karjaidat, és engem nem találhatsz többé, emlékezzél meg rólam néha, mert bizony,

mondom néked, igazán szeretlek, bár nem vagyok méltó, hogy saruidat megoldjam. Szeressük

egymást. Ez éjjel az élet még a mienk, ki tudja, a holnap kié leszen?

41

VIII.

Éji harcz.

E rendkivüli jelenet után való napon tudtunkra adták, hogy tiszteletünkre este ünnepet fognak

rendezni. Eleget szabadkoztam, mondva, hogy szerény emberek lévén, nem igen sokat adunk

az effélére, de szabadkozásomat kedvetlen képpel fogadták, igy hát jobbnak láttam elhall-

gatni.

Naplementekor jelentették, hogy minden készen van és én Jóbbal a barlangba mentem, a hol

Leóval találkoztunk, a kit, szokás szerint, Ustane kisért. Ők ketten egész nap elcsavarogtak

valamerre és semmit sem tudtak a tervezett ünnepről. A mint Ustane értesült felőle, szép

arczán az irtózat kifejezését láttam feltünni. Elfordulva, karon ragadott egy éppen arra haladó

férfit és parancsoló hangon kérdezett tőle valamit. Annak a felelete egy kissé megnyugtatni

látszott őt, bár nem volt kielégitve. Ezután valami ellenvetést próbált tenni, de a férfi, a ki

valami tisztséget viselt, haragosan felelt neki és lerázta őt magáról, de hirtelen megváltoztatta

szándékát, karon fogta és elvonszolva, saját maga és egy másik férfi közé ültette le a tüz körül

levő körben és láttam, hogy valamely oknál fogva Ustane legjobbnak látta engedelmeskedni.

A tüz a barlangban a rendesnél sokkal nagyobb volt és tág körben ült körülötte harminczöt

férfi és két asszony. Ustane, és az a bizonyos, ki miatt Jób egy régi bibliai szerep eljátszására

vetemedett. A férfiak szokás szerint komor csendben ültek, mindenik mögött ott állt erős

dárdája egy erre a czélra a sziklába faragott talpba ütve. Alig egy kettőn volt vászonruha, a

többin csak a rendes tigrisbőr.

- Mi lesz most, uram? - kérdé Jób bizalmatlanul. Minden jók legyenek velünk, mán meg az az

asszony is itt van. Na de remélem, nem esik megint nekem, mikor én rá sem hederitettem soha

sem. Akár mi legyek, ha a hátam nem borsódzik valamennyiüktől. Nézze csak, uram,

Mahomedet is meghitták vacsorára, ott ül ni, és az én asszonykám olyan czukrosan beszélget

vele. Na, csakhogy engem nem bánt, a többit nem bánom, nem biz én.

Feltekintettünk és csakugyan az emlitett asszony felkelt, és a nyomorult Mahomedet a

sarokból, a hol rémitő előérzettel gyötörve, reszketve és Allah-t kiabálva meghuzódott, elő-

vezette. Nem igen akart jönni szegény, talán megijesztette a nagy tisztesség, mert eddig csak

ugy vetettek neki enni valót. Láttam, hogy annyira meg van rémülve, hogy roskadozó lábai

alig birták el erős nagy testét, és azt hiszem, nem is annyira a hölgy édesgetéseinek engedett,

mint egy óriás amahagger harczos szintoly óriás lándzsájának, a mely hátulról biztatgatta a

nyomorultat.

- Nos mondhatom, nincs igen inyemre a mit látok, - szóltam társaimhoz fordulva, - de már

csak ki kell várnunk. Nálatok vannak-e a revolverek, ha igen, jó lesz utána látni, hogy meg

legyenek töltve.

- Az enyim nálam van, uram - szólt Jób, de Leó urnál csak a vadászkése van, bár az sem

megvetendő fegyver, mondhatom.

Nem tartottuk tanácsosnak a hiányzó fegyverek után menni, bátran közeledtünk és a barlang

egyik oldalához vetve meg hátunkat, leültünk egymás mellé sorba. Alig foglaltunk helyet, egy

kőkorsóban valami erjesztett italfélét adtak kézről-kézre, mely nem volt kellemetlen izü, bár

kissé émelyitő. Ezt, és a tüz élesztését kivéve egy álló óráig mi sem történt. Senki sem szólt

egy szót sem. Igy ültünk tökéletes csendben, hol a ragyogó tüzbe, hol pedig a falakra

bámulva, a hova a mécsesek és tüz lobogó lángja kisérteties árnyakat vetett. Az üres téren,

köztünk és a tüz között, hevert egy fateknő, éppen olyan, mint a milyent a hentesek szoktak

42

használni, mellette feküdt 2 hosszunyelü csipővas, a tüz másik oldalán is épp ilyen kettő

hevert. Valami nagyon nem tetszett a teknő és a körülheverő csipővasakon. Ott ültem és rájuk

bámultam, aztán meg a hallgatag, vad, zord körre a tüz körül, és eszembe jutott, hogy tökéle-

tesen a hatalmában vagyunk ez ijesztő népnek; annyival inkább ijesztő, mert igazi jellemük

még mindig rejtély volt előttünk. Jobbak is lehettek, mint a minőknek hittem őket, de rosszab-

bak is. Attól tartottam, hogy rosszabbak és nem csalódtam.

Az bizonyos, hogy különös egy mulatság volt, ennünk abszolute semmit sem adtak.

Végre, mikor már olyanformán kezdtem érezni magamat, mintha delejezve volnék, mozdult a

kép. Minden előleges figyelmeztetés nélkül, egy férfi a tüz tulsó oldalán elkiáltotta magát:

- Hol van a hus, a mit enni fogunk?

Mire mindannyian a körben egyszerre feleltek mély, vontatott hangon, jobb kezüket a tüz felé

nyujtva.

- A hus majd előkerül.

- Kecske lesz? - kérdezte ugyanaz a hang.

- Kecske, szarvak nélkül és különb, mint a kecske és mi meg fogjuk ölni - feleltek mind és

hátrafordulva, hirtelen megmarkolták lándzsájuk nyelét, de rögtön megint eleresztették.

- Ökör lesz? - kérdezte az ember ismét.

- Ökör, szarvak nélkül és különb, mint az ökör és mi meg fogjuk ölni - volt a felelet és ujra

megmarkolták a lándzsákat és ujra eleresztették.

Ezután szünet következett és én rémülettel és égnek meredő hajjal láttam, hogy az az asszony

Mahomed mellett elkezdett ennek hizelegni és kedveskedni, mig vad szemei éhesen mére-

gették remegő testét. Nem tudom, hogy ez a jelenet miért rémitett meg bennünket annyira, de

tény, hogy megrémitett, de különösen Leót. A hizelgés olyan kigyószerü volt és meglehetett

belőle érteni, hogy csak valamely kegyetlen szertartás előjátékát képezte. Láttam, hogy

Mahomed, barna bőre daczára, halálsápadt lett.

- Készen van a hus a sülésre? - kérdezte a hang gyorsabban.

- Készen van! készen van!

- Tüzes a fazék, a mely megsüti? - folytatta a hang, éles üvöltéssel, mely fájdalmasan hangzott

vissza a boltozatról.

- Már tüzes! már tüzes!

- Irgalmas Isten - orditott Leó - emlékezzél az irás szavaira - a nép, a mely tüzes fazekat huz

az idegen fejére.

A mint e szavakat mondta, még mielőtt mozdulhattunk volna, két nagy betyár felugrott és

megragadva a hosszu csipővasakat, a tüz közepébe dugták őket, mig az asszony, a ki mind-

eddig hizelgett Mahomednek, hirtelen előrántott az övéből egy növényrostokból font hurkot,

az arab vállán keresztül vetve, szorosra huzta a karjai felett, mig a mellette ülő két férfi a

lábait fogta le. A két férfi a csipővassal szétütötte a tüzet a sziklás talajon és a közepéből

kiemelt egy izzóra tüzesitett cserépfazekat. Egy pillanat alatt, szinte egyetlen mozdulattal, ott

termettek vele, a hol Mahomed birkózott. Birkózott, mint a gonosz lélek, üvöltve kétségbe-

esésében és daczára a huroknak karjai körül és daczára a két lábába kapaszkodó férfinak; a

nyomorultak nem voltak képesek szándékukat végrehajtani, mely - bármily hihetetlennek és

borzalmasnak lássék is - abból állt, hogy a tüzes fazekat a fejére huzzák.

43

Én az irtózat kiáltásával ugrottam talpra, és revolvert rántva, ösztönszerüleg az asszonyra

irányoztam, a ki Mahomedet befonta és még most is belé csimpaszkodott. Golyóm hátba

találta és rögtön megölte. Még mai napig is örülök rajta, ha eszembe jut, mert később kisült,

hogy ő erőszakolta ki e borzasztó szokás felujitását, hogy megboszulja a rajta Jób által ejtett

sérelmet. Lehanyatlott halva, és a mint igy tett, rémülve és iszonyodva láttam, a mint

Mahomed emberfeletti erőfeszitéssel lerázta kinzóit és felegyenesedett egy pillanatra - aztán

haldokolva esett a halottra. Fegyverem súlyos golyója keresztülverte mindkettőjük testét,

halállal sujtva a gyilkos nőt, és megszabaditva az áldozatot egy ezerszerte borzasztóbb

haláltól. Szörnyü, de mégis könyörületes véletlen volt.

Egy perczig tartott a meglepetés csendje. Az amahaggerek sohasem hallották még egy puska

dördülését és hatása megrémitette őket. De a legközelebb álló hamar magához tért, és fel-

ragadta dárdáját, hogy Leót ledöfje.

- Fuss! - kiáltottam, egyuttal példát mutatva rohantam oly gyorsan, a mint lábaim csak birtak,

a barlang háttere felé. Kifelé futottam volna, de köztünk és a kijárat közt álltak az emberek és

a barlang bejárata előtt is láttam csoportokat álldogálni. Befelé futottam hát és utánam a

többiek és ezek után a kannibálok tömege, dühödten az asszony halála miatt. Egy szökéssel

átugrottam Mahomed holttestét. Ugrás közben éreztem lábaimon a tüzes fazéknak, a mely

mellette feküdt, hősugárzását és fényénél láttam az áldozat ujjait gyengén mozogni, - még

nem volt egészen meghalva. A barlang végén volt egy kis szikla-kiugrás, körülbelül három

láb magas és nyolcz láb széles, ezt elérve, mind a hárman felugrottunk rá, elszántan, hogy

életünket drágán fogjuk eladni. A tömeg, a mely eddig nyomon követett bennünket, vissza-

hökkent, a mint látta, hogy szembe fordulunk vele. Jób balról állt a szikla szélén. Leó közepén

és én jobbra. Leó előre hajolva, végig mérte szemeivel a hosszu homályos üreget, az elején a

tüzzel és itt-ott egy égő lámpával, a melynek gyenge világában üldözőink némán, árnyszerüen

imbolyogtak ide-oda, mert még dühök is néma volt, mint a vérebeké. Csak a megtüzesitett

fazék ragyogott haragosan a homályban. Különös fény szökött Leó szemébe és szép arcza

szinte kővé vált. Jobb keze nehéz vadászkését markolta. Felém fordulva, szorosan átölelt.

- Isten veled, öregem - szólt, - legjobb barátom, a ki atyámnál több voltál. Lehetetlen, hogy

birjunk ezekkel a gazokkal; legyürnek pár percz alatt, aztán valószinüleg megesznek bennün-

ket. Isten veled, miattam jutottál ide, remélem, megbocsátasz. Isten veled, Jób.

- Legyen meg az ur akarata, - feleltem, fogaimat összeszoritva és a legrosszabbra elkészülve.

Ebben a perczben Jób egy kiáltással tüzelt és leteritett egy embert - nem azt ugyan a kire

czélzott - mert a kire Jób czélzott, az tökéletes biztosságban volt. Nekünk rohantak és én is

tüzeltem oly gyorsan, a hogy csak tudtam és egy pillanatra vissza is riasztottam őket. Jób és

én, az asszonyt nem számitva, öt embert lőttünk le, mielőtt revolvereink kiürültek volna. De

nem volt időnk ujra tölteni, mert folyton támadtak nagyszerü bátorsággal. Egy óriás termetü

legény felugrott az emelvényre. Leó hatalmas karjának egyetlen mozdulatával leteritette,

kését a szivébe mártva. Én is igy tettem egy másikkal, de Jób elhibázta a döfést és láttam, a

mint egy sötétbőrü amahagger derékon kapta és legurult vele a szikláról. Kése nem lévén

szijjal a karjához erősitve, kiesett Jób kezéből, de szerencséjére esés közben a kés ugy esett a

sziklára, hogy felálló hegyével keresztülütötte az épp alul forduló amahagger testét. Hogy mi

történt ezután Jóbbal, nem tudnám megmondani, de ugy tetszett, hogy csendesen fekve

maradt holt ellensége karjaiban, szinte halottnak tétetve magát. A mi engem illet, csakhamar

kétségbeesett tusába elegyedtem két gazemberrel, a kik szerencsémre, rohanásukban elfelej-

tették a lándzsájukat felkapni és életemben először vettem komolyan hasznát a rendkivüli testi

erőnek, melylyel a természet megáldott. Egynek a koponyáját hasitottam be vadászkésemmel,

mely oly sulyos volt, mint egy középszerü kard. Az éles aczél a szemöldökig behatolt és oly

erősen megállt, hogy a mint ellenségem hirtelen oldalt esett, kicsavarta kezemből a kést.

Ekkor támadt rám a másik kettő. Derékon kaptam mindakettőt és együtt zuhantunk le mind a

44

hárman a barlang talajára. Erős férfi volt mindakettő, de én fél őrült voltam a dühtől és az

öldöklés rettenetes gyönyörétől, a mely legczivilizáltabb férfi szivét is eltölti, ha harczba

vegyül és élet-halál forog a koczkán. Karjaim körülfonták a két sötét démont és szoritottam

őket, mig bordáik csikorgó ropogását nem hallottam. Vonaglottak és csavarogtak mint a

kigyó, karmoltak és vertek ökleikkel, de én nem engedtem. A hátamon fekve, hogy testeikkel

védjem magamat a lándzsaszurások ellen, lassan-lassan kiszoritottam belőlük a lelket.

Támadóim nemsokára elgyengültek és abba hagyták a küzdelmet, lélekzetük szakadozott lett,

haldoklottak, de azért nem mertem őket elereszteni, mert igen lassan haldoklottak. Tudtam,

hogy még felélednének, ha most elereszteném őket. A többiek nyilván azt hitték, hogy meg is

haltunk mind a hárman - mert árnyékban feküdtünk - legalább nem avatkoztak a mi kis

tragédiánkba. Megforditottam a fejemet és a mint igy fuldokolva feküdtem, láttam, hogy Leó

nem volt már a sziklán, de még mindig talpon állva küzdött a tömeg közepette, a mely

igyekezett őt lehuzni, mint farkasok a szarvast. Fejük fölött ragyogott gyönyörü sápadt arcza,

arany hajkoronájával, láttam, hogy oly kétségbeesett energiával harczol, a mely remek és

irtóztató volt egyszerre. Kését keresztülverte az egyiken - oly közel voltak hozzá és oly szoros

tömegben, hogy hosszu lándzsáiknak semmi hasznát sem vehették, késük pedig nem volt.

Valahogy kicsavarták kezéből a kést és védtelenné tették, azt hittem, hogy vége van. De nem

ugy volt! Kétségbeesett erőfeszitéssel lerázta őket magáról, megragadta az imént elesett

ember holttestét és magasan a levegőbe fölemelve, ugy sujtotta vele a támadókat, hogy ötöt-

hatot földre teritett egyszerre. Egy pillanat alatt felugrottak, egynek a kivételével, a kinek ko-

ponyája szétlocscsant, és ujra neki estek. Lassan, végtelen fáradsággal, a farkasok legyőzték a

kimerült oroszlánt. Még egyszer összeszedte magát és leütött egy amahaggert az öklével, de

lehetetlen volt, hogy egymaga megbirjon állni annyi ellen és végre lezuhant a sziklás földre,

mint a tölgy, magával rántva mindazokat, a kik belékapaszkodtak. Lefogták és körülállták.

- Egy lándzsát! - kiáltott valaki, - egy lándzsát, hogy elvágjuk a torkát és egy tálat, hogy

felfogjuk a vérét.

Lehunytam a szemeimet, mert láttam egy embert a lándzsával közeledni; nem birtam moz-

dulni, hogy Leó segitségére siessek, kezdtem gyengülni a két rajtam fekvő test sulya alatt,

pedig még egyik sem volt egészen meghalva. Halálos ájulás környékezett.

Ekkor hirtelen mozgás támadt és én ujra kinyitottam szemeimet, hogy a gyilkosság helyére

nézzek. A hű Ustane Leó vonagló testére vetette magát, saját testével védve azt és karjait a

nyaka köré fonta. Le akarták tépni onnan, de a leány hozzá tapadt, mint egy veréb, vagyis

inkább, mint a folyondár a fára és nem birtak vele. Akkor igyekeztek oldalba szurni Leót,

hogy a leányt meg ne sértsék, de ez folytonosan védte és csak megsebesitették.

Végre kifogyott a türelmük.

- Verd a lándzsát mindkettőjükön keresztül, - szólt ugyanaz a hang, ki a kisérteties ünnep alatt

a kérdéseket intézte a többihez, - igy legalább a halálban is házasfelek lesznek.

És láttam, a mint a fegyveres ember összeszedte minden erejét a döféshez, láttam a hideg

aczélt magasan ragyogni és ujra lehunytam a szemeimet.

Akkor hallottam egy férfi hangját, a mint végig mennydörgött a barlangon.

- Megállj!

Elájultam, sötétülő elmével érezve, mint sülyedek le a halál végső megsemmisülésébe.

45

IX.

Egy kis láb.

Mikor ujra kinyitottam szemeimet, egy állatbőrön feküdtem közel a tüzhöz. Mellettem feküdt

Leó, látszólag mély ájulásban és föléje hajolva láttam Ustanet, a mint hideg vizzel mosta mély

oldalsebét, melyet egy lándzsával ejtettek rajta. Mögötte, remegve és összetörődve, bár látszó-

lag sértetlenül, Jób támaszkodott a falnak. A tüz tulsó oldalán, széthányva, mintha kimerülten

álomra dültek volna, hevertek azoknak a holttestei, a kiket rettenetes harczunkban megöltünk.

Megolvastam őket, tizenketten voltak, az asszonyt és Mahomedet nem számitva. Balra egy

csoport férfi kötözte össze az életben maradt kannibálok kezeit és aztán párosával füzték

össze őket. A gazok durczás egykedvüséggel türték sorsukat, bár dühtől lángoló szemük meg-

hazudtolta komor közönyösségüket. Előttük, megkötözésükre felügyelve állt Billali barátunk,

a ki fáradtnak látszott. Hirtelen megfordulva, észrevette, hogy felültem, odajött hozzám és a

legudvariasabban adott abbeli reményének kifejezést, hogy jobban érzem-e már magamat. Azt

feleltem neki, hogy most ezt sem tudnám neki megmondani; annyi bizonyos, hogy minden

porczikám sajog. Lehajolva megvizsgálta Leó sebét.

- Csunya vágás - mondá - de a lándzsa nem érintette a belső részeket. Meg fog gyógyulni.

- Hála érte teneked atyám - felelém. - Még egy percz és tul lettünk volna valamennyien a

meggyógyulás lehetőségén, mert ezek a te ördögeid megöltek volna bennünket is, mint a hogy

meg akarták ölni szolgánkat, - Mahomedre mutattam.

Az aggastyán fogait csikorgatta és arcza különös kaján kifejezést öltött.

- Ne félj, fiam - mondá - olyan boszut állunk rajtuk, a melynek hallására a velő megremegne

csontjaidban. - Ő elébe fognak vezettetni és az Ő boszuja méltó lesz Ő nagyságához. Az az

ember - és Mahomedre mutatott - mondom neked, hogy az az ember enyhe halállal halt volna

meg ahhoz képest, a milyet ezek a hiénák fognak elszenvedni. De mondd el, kérlek, hogy

mint esett meg a dolog.

Rövid szavakkal ecseteltem a történteket.

- Ah, igen - felelt - látod, fiam, itt az a szokás, hogy ha idegen téved ide, megölik a tüzes

fazékkal és megeszik.

- Megforditott vendégszeretet - feleltem gyengén. - A mi hazánkban a vendégnek adnak enni,

itt meg a vendéget eszik meg.

- Szokás - felelt vállat vonva - igaz, hogy én a magam részéről rossz szokásnak tartom, - de

folytatta egy kis gondolkozás után - az is igaz, hogy én nem is szeretem az idegen ember-

husnak az izét, kivált ha sokáig kóborolt a mocsárok között és csak vadkacsán élt. A mikor Ő,

a kit szolgálunk, izenetét küldte, hogy élteteket kiméljük, semmit sem izent a feketére vonat-

kozólag, ezért ezek a hiénák vágytak a husára és az az asszony, a kit joggal lőttél agyon, vette

rá gonosz szivöket, hogy tüzes fazékkal öljék meg. Nos, megkapják érte a jutalmukat. Jobb

lett volna meg se látniok a napvilágot. Boldogok azok, a kik kezed által estek el. Ah! -

folytatá - bátor harcz volt ez a tietek. Tudod-e, hogy te, hosszu kezü pávián, összezuztad a

bordáit annak a kettőnek, a ki amott fekszik. És az ifju oroszlán, hogy állt meg egyedül annyi

ellenében, hármat halállal sujtott és ez az egy (s egy még kissé mozgó testre mutatott) nem-

sokára szintén meghal, mert a feje ketté van hasitva; a foglyok közül is sokan megsebesültek.

Hősi harcz volt és ő és te szivemet nyertétek meg vele, mert jól esik egy vitéz verekedést

látnom. De mondd meg, fiam, pávián, mert ha jól megnézlek, hát igazán még az arczod is

46

szőrös és hasonló a majoméhoz - hogyan ejtetted el azokat, a kiken lyukat láttam? Azt

mondják, hogy egy nagyot csattantottál, aztán attól elestek és meghaltak?

Megmagyaráztam neki a puskapor hatását és ő rögtön ajánlotta, hogy könnyebb megérthetés

okáért mutassam meg neki az egyik foglyon a dolgot.

- Egygyel több vagy kevesebb, - mondá - már ugy sem számit és nemcsak őt érdekelné a

mutatvány rendkivüli módon, de nekem is egyuttal alkalmat nyujtana boszut állani.

Roppant elcsodálkozott mikor mondtam neki, hogy nem szoktunk hideg vérrel boszut állni.

De hozzátettem, hogyha majd meggyógyulok, elviszem őt magammal vadászni és akkor ő

maga is lőhet valami állatot, ennek aztán ugy megörült, mint a gyermek valamely uj játékszer-

nek.

Éppen ekkor nyitotta ki Leó a szemeit egy kis brandy éltető hatásától, melyet Jób töltött a

torkába és beszélgetésünk félbeszakadt.

Leót, a ki igen gyenge volt és alig ismert meg bennünket, lefektettük Jób és a derék Ustane

segitségével, a kinek, ha nem féltem volna, hogy megharagszik érte, szivesen adtam volna egy

csókot nagyszerü magaviseletéért, a melylyel drága fiam életét megmentette.

Aztán megzuzva, megtörve, de a biztosságnak rég nem élvezett érzetével keblemben, elsom-

polyogtam a magam kis kriptájába, elalvás előtt szivem legmélyéből hálát adva a gondviselés-

nek, hogy rám nézve csakugyan kriptává nem vált.

Álmaim ezen az éjjelen borzasztók voltak. A rettenetes kép, a mint Mahomed menekülni

igyekszik a tüzes fazéktól, folyton kisértett és a háttérben folyton egy elfátyolozott alak

lebegett, a mely, a mint fátyolát fellebbentette, hol egy remek szép női alakot, hol pedig egy

vigyorgó csontvázat mutatott és a mely folyton eme titokzatos és látszólag értelmetlen

szavakat mormolta:

- A z, a m i é l, i s m e r t e a h a l á l t é s a z a m i h a l o t t, m é g n e m v e s z e t t

e l, m e r t a s z e l l e m k ö r f u t á s á b a n a z é l e t s e m m i é s a h a l á l i s

s e m m i. U g y v a n, m i n d e n ö r ö k k é é l, b á r i d ő k ö z ö k b e n a l u s z i k é s

e l f e l e j t e t i k.

Végre megvirradt, de éreztem, hogy oly merev és fájó minden tagom, hogy nem birok

felkelni. Hét óra tájt jött Jób, iszonyuan sántitva és olyan arczczal, mint egy rothadt alma, és

jelentette, hogy Leó jól aludt, de igen gyöngének érzi magát. Két órával később Billali (a kit

Jób rendesen csak Billi kecskének hitt hosszu szakálla miatt) is bejött, lámpával a kezében,

magas alakjával majdnem a szoba tetejéig érve. Alvást szinleltem, de szempilláim alól

figyeltem meg szép öreg arczát. Sólyom szemeit rám szögezte és kezével simogatta remek

fehér szakállát.

- Ah! - hallottam mormogni - mily rut - épp oly rut, mint a milyen szép a másik - valóságos

pávián. De én szeretem ezt az embert. Különös, hogy most, az én koromban, még szeressek

egy embert. Hogy is van a közmondás. Ne bizzál senkiben sem, és öld meg azt, a kire

gyanakodol és kerüld az asszonyokat, mert ők az okai minden rossznak és elpusztitanak téged.

Szeretem ezt a páviánt és szeretném tudni, hogy kiktől tanulta a fogásait. Remélem, hogy - Ő

- nem fogja megbüvölni. Szegény pávián, fáradt lehet a tegnapi harcz után, megyek, mert még

fel találom költeni.

Vártam, mig megfordult és majdnem a bejárathoz ért, ekkor megszólaltam.

- Atyám! te vagy az?

47

- Én vagyok, fiam, de nem akartalak zavarni. Csak megnézni jöttem, hogy vagy és meg-

mondani, hogy támadóitok immáron utba vannak Ő-höz, ki azt rendelte, hogy ti is rögtön

induljatok, de félek, hogy ez még lehetetlen.

- Bizony lehetetlen, - felelém - mig egy kicsit össze nem szedtük magunkat. De vitess ki,

kérlek, a levegőre, atyám. Nem szeretem ezt a helyet.

- Nem csodálom, - felelt - bizony bus egy hely ez. Emlékezem, mikor még csak legényke

voltam, egy szép nő holttestét találtam itt, éppen azon a helyen a hol most te fekszel. Oly szép

volt, hogy megszoktam ide járni és a lámpa világánál arczát bámulni. Ha kezei nem lettek

volna hidegek, azt hittem volna, hogy csak alszik, oly édes és nyugodt volt fehér leplében.

Fehér volt az arcza is, a haja pedig arany és végig ömlött termetén egészen a lábáig. Ott, a hol

Ő lakik, még most is vannak a sirokban ilyen tetemek, mert azok? a kik oda temették őket,

tudták azt, a mit mi nem tudunk, hogy miképpen őrizzék meg kedveseik holttestét az enyészet

rombolásától. Haj! nap nap után jártam én ide és bámultam, mig végre beleszerettem a halott-

ba, a burokba, mely egykor életet takart. Ráborultam, csókolgattam márvány arczát és azon

töprenkedtem, hogy hányan élhettek és halhattak meg ama napok óta, a mikor még ő is élt, és

ki lehetett; ki ölelhette őt életében. Ah, fiam, pávián, azt hiszem, az a halott tanitott engem

bölcseségre, mert tőle tanultam meg, hogy mily rövid az élet és mily hosszu a halál, és hogy

minden, a mi a nap alatt él, egy uton nyugszik le, semmisül meg és merül örök feledésbe. Igy

töprenkedtem mellette és éreztem, hogy a halott nyugalma reám száll, mig egy napon édes-

anyám, a ki okos asszony volt, de egy kissé hirtelen, látva, hogy megváltoztam, rám lesett,

meglátta a szép halottat és megijedt, hogy meg vagyok babonázva, a mi talán igaz is volt.

Ezért félig ijedten, félig haraggal fogta a lámpát és a halottat a falhoz támasztván, felgyujtotta

a hajánál fogva, egyszerre lángba borult, mert az olyan módon eltett testek kitünően égnek.

Nézd, fiam, ott a falon most is látszik a füst nyoma.

Felnéztem és csakugyan a kis kripta tetején egy füstös, kormos folt látszott.

- Elégett - folytatá Billali elgondolkozva, - egész a lába fejéig, de én visszajöttem és a lábait

megmentettem, levágva őket az égő lábszárról, vászonba göngyölgettem és ide rejtettem a

sziklapad alá. Ugy emlékszem rá most is, mintha tegnap történt volna. Talán még ez óráig is

itt vannak, ha csak valaki meg nem találta őket. Én magam sohasem jöttem többet e fülkébe

amaz óra óta. Várj, majd megnézem.

És letérdelve, hosszu kezeivel kutatott a pad alatt. Arcza hirtelen felderült, és egy kiáltással

huzott ki egy porlepte csomagot. A poros rongyokat kibontotta és egy szép formás, majdnem

hófehér női lábat tartott bámuló szemem elé, oly friss és ép volt, mintha csak tegnap tették

volna oda.

- Látod, fiam, pávián - mondá bus hangon - hogy igazat beszéltem, itt van még most is az

egyik láb, fogd és bámuld.

Kezembe fogtam a halandóság e töredékét, és leirhatatlan érzelmekkel bámultam rá a lámpa

világánál. A félelem, csodálat és valami babonás hit fogott el. Könnyü volt, sokkal könnyebb,

mint élő állapotban lehetett, de a hus most is hus volt rajta, tele különös illattal. Nem volt

semmit sem összezsugorodva vagy megfonnyadva, nem fekete, mint az egyiptomi mumiáké,

de formás és fehér, kivéve ott, a hol egy kissé megperzselődött, szóval tökéletes; valóságos

diadala a bebalzsamozás tudományának.

Szegény kis láb! Letettem a kőpadra, a hol tán ezer évig feküdt és azon töprenkedtem, hogy ki

lehetett a szépség, a kit hordott? Az élet milyen utain járt halk léptekkel és milyen bátor

szivvel járta meg a halál homályos utját. Kihez lopódzott az éj csendjében, midőn a fekete

rabszolga már aludt a márvány padlón és vajh, ki leste dobogó szivvel közeledését. Formás

48

kis láb! méltó arra, hogy a győzhetetlen vitéz büszke nyakán pihenjen, méltó arra, hogy a

leghatalmasabb király csókjaival fürössze ragyogó fehérségét.

Betakargattam a mult ez emlékét az öreg vászonrongyokba. Aztán Billali segitségével

elbiczegtem Leót megnézni. Borzasztóan össze volt zuzva, jobban mint én magam. Gyenge és

szédülős volt a vérvesztéstől, melyet oldalsebe okozott, de mind a mellett vig és pajkos volt,

mint egy tücsök és sürgette a reggelijét. Jób és Ustane belefektették egy póznáiról lefejtett

gyaloghintóba és Billali és én is segitettünk őt kivinni az árnyékba a barlang elé, a honnan az

előtte való éjjel esett mészárlásnak minden nyoma el volt takaritva - itt aztán reggeliztünk és

ott is maradtunk majd egész nap, és az azt követő két napon is.

Harmadnapra Jób és én teljesen helyreálltunk, Leó is sokkal jobban volt, annyira, hogy

engedtem Billali sürgetésének, hogy induljunk utnak Kôr felé, a hogy hivták a helyet, a hol a

titokteljes - Ő - élt, bár még féltettem Leót attól, hogy a mozgás alig behegedt sebét ujra

felszakitja. Ha Billali nem sürget, bizony nem is engedtem volna, hogy induljunk.

49

X.

Holly megmenti Billalit.

Alig egy óra mulva azután, hogy elhatároztuk az indulást, öt gyaloghintó állt a barlang előtt,

mindenikhez négy vivő, két kisegitő, és vagy ötven felfegyverzett amahagger, a kik kisértek

bennünket és a málháinkat hozták. Három a gyaloghintók közül nekünk volt szánva, egy

Billalinak, a ki nagy megkönnyebbülésemre kijelentette, hogy velünk jön, az ötödik pedig ugy

látszott Ustanénak.

- Velünk jön az urhölgy is, atyám? - kérdém Billalit, a ki az előkészületekre felügyelt.

- Ha akarja, hát velünk jöhet - felelt vállat vonva. - Itt az asszonyok azt teszik, a mi nekik

tetszik. Mi imádjuk őket és engedünk nekik, mert náluk nélkül a világ puszta volna, ők az élet

forrása. Mi imádjuk őket egy bizonyos határig, mig végre türhetetlenekké válnak, a mi

körülbelül minden második emberöltőnél megesik rajtuk.

- És olyankor hogy segitenek a bajon? - kérdém kiváncsian.

- Olyankor - felelt gyönge mosolylyal - - fellázadunk és lemészároljuk a véneket, hogy példát

vegyenek sorsukról a fiatalok és hogy megmutassuk nekik, hogy mi vagyunk az erősebbek.

Azért is látsz mostanában oly kevés vénasszonyt közöttük. Hiába, maguk voltak az okai

sorsuknak. A mi azt a leányt illeti - folytatá komolyabb hangon - nem tudom, mittévő legyek

vele. Jó leány és szereti az oroszlánt; te is láttad, mit tett, hogy életét megmentse. Szokásaink

szerint neje is, és joga van őt követni, bármerre menjen is, ha csak - Ő - meg nem tiltja neki,

mert az - Ő - szava törvényt bont.

- És ha - Ő - azt rendelné, hogy hagyja el Leót és a leány megtagadná az engedelmességet?

- Ha a vihar követeli a fától, hogy hajoljon meg és az nem teszi, mi történik vele? - kérdé

felelet helyett vállvonva. És feleletre sem várva, ott hagyott és gyaloghintójába szállt. Tiz

percz mulva mind utban voltunk.

Egy órába került, mig áthaladtunk a völgyön és egy fél órába, mig megmásztuk a hegy másik

oldalát. A mint felértünk, gyönyörü látvány terült elénk. Messze elnyuló meredek, füvel

boritott lejtő tárult szemünk elé, itt-ott tűlevelü facsoportokkal; a meredek alján vagy 8-10

mértföldnyire tőlünk, kezdődött ujra a láptenger, mely fölött most is nehéz köd ült, mint füst

valamely nagy város fölött. Hordozóink könnyen járták meg a lefelé vezető utakat és délfelé

elértük az utálatos posványt. Itt megpihentünk ebédelni és azután tekervényes utakon bele-

mélyedtünk a mocsarakba. Az ösvény majdnem láthatatlan volt, ugy, hogy máig sem értem,

hogy kisérőink mikép tudtak rajta eligazodni.

Két ember hosszu csáklyákkal mindig előttünk járt, azzal kutatták itt-ott a talajt, mely szerin-

tök ismeretlen okokból, de igen gyakran változott, ugy, hogy a ma járható ösvény egy hónap

mulva teljesen elveszett. Soha sem láttam ennél fárasztóbb és unalmasabb utat. Mértföldnyire

terjedő lápok, itt-ott egy-egy kis zöld szigettel szilárd földből, közbe sáskoszoruzott tavak, a

melyekben örökké krákogtak a békák milliói. Óráról órára semmi változás, hacsak a ködöt

nem mondom annak. Az egyedüli élet az óriás mocsárokban a vizi madarak és a rajtuk élő

ragadozók. A szunyogok még sokkal borzasztóbbak voltak, mint a folyón és iszonyuan

kinoztak bennünket. De a legrosszabb mégis csak a mocsár dögletes párája volt.

Mentünk, mentünk ez iszonyaton keresztül, mig végre a nap haragos pompával nyugodott le,

éppen a mint egy kissé kimagasló szigetformára értünk, mely valóságos oázis volt. Itt Billali

megállitott bennünket éjjeli pihenésre.

50

Egy kis tüz köré telepedtünk, a mit száraz füből és magunkkal hozott fából raktak és ettünk

valamit, bár a mocsár gőze és a nyomasztó forróság nem igen ingerelte étvágyunkat. De

bármily meleg volt is, szivesen tanyáztunk a tüz mellett, mert a szunyogok nem igen szerették

a füstjét. Végre pokróczainkba burkolózva, aludni próbáltunk, de a mi engem illet, az iszonyu

békakrákogás és a vizi madarak sikoltozása, hogy egyéb apró kellemetlenségeinket ne is

emlitsem, lehetetlenné tették az elalvást. Megfordultam és Leó-t néztem meg, a ki mellettem

feküdt. Aludt, de arcza tüzesnek látszott, a mit éppen nem szerettem és a lobogó tüznél láttam,

hogy Ustane, a ki a tulsó oldalán pihent, minduntalan felkönyökölt és nyugtalan tekintettel

figyelte álmát. De hát semmit sem tehettem érte, kinint már ugy is adtam be neki és egyéb óvó

szerünk nem volt; igy hát csendesen feküdtem, a csillagos eget bámulva és elgondolva, hogy

minden egyes ragyogó fénypont egy világot rejteget. Remek látvány volt, a mely élénken

emlékeztette az embert saját csekély voltára. Csakhamar felhagytam azonban a töprengéssel,

mert az emberi elme gyorsan kimerül, a mikor a végtelent igyekszik megérteni és a minden-

ható nyomdokait követni, a mint csillagról-csillagra száll, vagy pedig szándékát alkotásaiból

akarja megitélni. Nem adatott nékünk ezt tudni.

Ezután vállalkozásunkon kezdtem töprenkedni. Hogy milyen bolond egy dolog és mégis

milyen különösen vágott össze minden, a mit tapasztaltunk a cserépen irott történettel. Ki

lehetett ez a különös asszony, királynéja egy épp oly különös népnek, a ki uralkodott egy

elmult czivilizáczió romjain? És mi igaz lehetett az örök életet adó tüzről szóló regében?

Lehetséges volna-e, hogy van valamely szer, a mely annyira megerősitené e gyenge földi

bástyát, hogy idők idejéig ellent tudjon állni az enyészet rombolásának. Lehetséges, de nem

valószinü.

Az életnek a végtelenig való meghosszabbitása semmivel sem csodálatosabb, mint keletkezé-

se, és bizonyos ideig való tartása. És ha igaz a dolog, mi következik belőle? Az, a ki birtokába

jutna a titoknak, kétségen kivül uralkodnék az egész világon. Megszerezne minden vagyont,

minden hatalmat, és minden bölcseséget a világon. Egy-egy emberöltőt szentelhetne minden

müvészet, vagy tudomány elsajátitásának. - Nos, ha ez igy áll, és ez az - Ő - igazán halha-

tatlan, - a mit egy perczig sem hittem, - hogy eshetett meg, hogy mind e dolognak birtokában,

e kannibálok között a sziklaüregekben tartózkodott? Lehetetlen agyrém az egész régi história,

méltó a babonás korhoz, melyben iratott.

Különben a magam részéről nem kivánkoztam életemnek a végtelenségig való megnyujtására.

Annyi bánat és keserüség terhelte már szerencsésen leélt negyven évemet, hogy nem igen

vágytam többre. Pedig az én életem aránylag meglehetősen boldog volt.

És azután eszembe jutott, hogy valószinüleg sokkal közelebb állunk ahhoz, hogy életünk

hirtelen befejeztessék, mint ahhoz, hogy végtelenig megnyujtassék, erre azután megnyugodva,

elaludtam; oly tény, a melyért mindenki, a ki e hosszu értekezést idáig olvasta, köszönetet fog

szavazni.

Mikor fölébredtem, éppen pitymallott. Őreink és hordozóink ide-oda járkáltak a sürü ködben,

az elinduláshoz készülődve. A tüz kialudt, én fölkeltem és minden tagomban remegve a

nedves, hideg ködtől, jól kinyujtózkodtam. Aztán Leó után láttam. Fejét kezeibe rejtve ült és

láttam, hogy arcza tüzes és szeme ragyogó, bár mély gyürük huzódtak körülte.

- Nos, Leó - kérdeztem - hogy érzed magadat?

- Ugy érzem, mintha meg kellene halnom - felelt rekedten. - A fejem széthasad, minden

tagom reszket, szóval olyan beteg vagyok, mint egy macska.

Leó lázas volt. Jóbhoz mentem, hogy kinint kérjek tőle, a melyből még, szerencsénkre, jó ada-

gunk volt és akkor láttam, hogy Jób is oda van. Hátfájásról és szédülésről panaszkodott. Nem

tehettem egyebet, minthogy mindenkinek beadtam vagy tiz gramm kinint és magam is be-

51

vettem belőle elővigyázatból. Aztán Billalit kerestem fel, hogy megkérdezzem tőle, mit tévők

legyünk. Velem jött, megnézte Leót és Jóbot (a kit kövérsége, kerek képe és apró szemei

miatt csak koczának hitt).

- Ah - szólt, mikor a betegek nem hallottak bennünket - ez a láz! tudtam, hogy igy lesz. Az

oroszlán igen rosszul van, de ifju és erős, tán megélhet. A mi a koczát illeti, az nincs olyan

rosszul, a hátfájással kezdődő láz hamar el szokott mulni, csak a zsirja fog megcsappanni.

- Folytathatják-e utjokat, atyám? - kérdém.

- Muszáj folytatniok. Ha itt megállapodunk, haláluk bizonyos és jobb helyük is lesz a

gyaloghintóban, mint a földön. Ma estére, ha jól haladunk kiérünk a posványok közül és jó

levegőre jutunk. Jer, induljunk, nem jó ebben a ködben állongálni. Menésközben is meg-

reggelizhetünk.

Igy is tettünk és én nehéz szivvel indultam különös utunkra. Az első három óra alatt minden a

legjobb rendben ment, de ekkor oly baj esett, mely kis hijja, hogy meg nem fosztott bennün-

ket nagyra becsült Billali barátunk társaságától, a kinek a gyaloghintója kis csapatunk élén

járt. Igen veszélyes részét jártuk a mocsárnak, a hol vivőink néha térdig süppedtek a sárba.

Igazán máig sem értem, hogy birták el ilyen uton nehéz terhüket.

Hirtelen, a mint igy baktatunk és bukdácsolunk, éles sikoltást, erre kiabálást hallok, mindezt

befejezte egy iszonyu locscsanás és erre megállt az egész karaván.

Kiugrottam hintómból és előre szaladtam. Körülbelül husz ölnyire előttem volt egy piszkos,

tőzeges tó, melynek partján vitt el sikos és meredek ösvényünk. Oda tekintve, rémülten láttam

Billali gyaloghintóját uszni a vizen, de Billalit magát sehol sem láttam. Billali vivőinek

egyike egy az uton sütkérező mérges kigyóra hágott, a mely rögtön neki fordulva, lábába

harapott, a mire a szerencsétlen rémületében eleresztette a rudat, de egyensulyt vesztve és

érezve, hogy a posványba csuszik, hirtelen megkapta a hintót és magával rántotta. A gyalog-

hintó lefordult a partról, a többiek is eleresztették és az egész, Billalival és a szerencsétlen

megmart emberrel együtt, belecsuszott a nyálkás tóba. Mire én oda értem, egyiket sem

lehetett látni és a szegény gyalogembert nem is láttuk többé soha sem. Eltünt örökre. De bár

Billalit nem láttuk, hollétét sejthettük a gyaloghintó ingadozásából, melynek függönyébe

belebonyolódott és nem tudott kiszabadulni.

- Ott van! A mi atyánk ott van! - kiabálták az emberek, de azért egyik sem mozdult, hogy

segitsen rajta. Csak álltak és rámeredtek a vizre.

- Félre az utból, ti barmok - kiáltottam angolul, aztán ledobtam a ruhámat és neki szaladva,

messze beugrottam a nyálkás vizbe. Néhány tempóval elértem a helyet, a hol Billali küzködött

leplei alatt. Valahogy, magam sem tudom hogyan, sikerült kiszabaditanom őt és tisztes feje

zöld nyálkával fedve, mint egy sáros Bachusé merült fel a vizből. A többi könnyen ment, mert

Billali kiválóan gyakorlati egyéniség lévén, volt annyi józan esze, hogy belém ne csimpasz-

kodjék, mint a vizbefulók rendesen szoktak, igy karon ragadhattam és kiuszhattam vele a tó

széléig, a hol aztán nagy keservesen felhuztak bennünket a sáros parton. Soha életemben nem

láttam két olyan piszkos embert, mint a milyenek mi voltunk.

- Ti kutyák! - szólt embereihez, a mint szóhoz juthatott, - ott hagytatok volna veszni, engem

az atyátokat. Ha ez az idegen, az én fiam, a pávián nincs, bizonyos, hogy a vizbe fultam

volna. De meg fogok róla emlékezni. És olyan tekintettel szögezte rájuk szemeit, a melyet

nem igen szerethettek, bár igyekeztek közömbös fel nem vevéssel fogadni azt.

- A mi pedig téged illet, fiam, - folytatá felém fordulva és kezeimet megszoritva, - bizzál

benne, hogy jó és rosszban barátod leszek. Te megmentetted az életemet, jöhet idő, a mikor én

fogom megmenteni a tiedet.

52

Ezután letisztogattuk magunkat, a mennyire lehetett, kihalásztuk a gyaloghintót és egy ember

hijján folytattuk utunkat. Nem tudom, hogy azért-e, mert tán nem volt népszerü egyén köztük,

vagy velük született önzés és közömbösség miatt, de tényleg fel sem vették a vizbefult szeren-

csétlen társuk elvesztését, legfeljebb az sajnálta, a kinek helyette a gyaloghintót vinni kellett.

53

XI.

A kôri sikság.

Napnyugta előtt egy órával végre kijutottunk a posványgyürüből, mely eddig körülfogott

bennünket, és hullámosan emelkedő talajon utaztunk tovább. Az első domboldalon tul tanyát

ütöttünk éjjelre. Első dolgom volt Leó után nézni, rosszabbul volt mint reggel és egy félelmes

tünete a mocsárláznak, a hányás, tört ki rajta és hajnalig tartott. Cseppet sem aludtam az éjjel,

folyton segitettem Ustanénak, a ki gyengéden és fáradhatatlanul ápolta Leót és Jóbot. A

levegő szerencsénkre kellemes volt, nem tulságosan meleg és szunyognak se hire, se hamva.

Hajnaltól kezdve Leó folytonosan félrebeszélt, rögeszméje volt, hogy kétfelé van vágva.

Kétségbe voltam esve. Billali odajött és siettette elindulásunkat, mondván, hogy ha Leót

mentül hamarább oly helyre nem vihetjük, a hol nyugodtan lehet és jó ápolásban részesülhet,

nem igen él tovább három-négy napnál. Be kellett látnom, hogy igaza van, igy hát ujra el-

indultunk. Ustane gyalog ment Leó mellett, hogy a legyeket elriaszsza róla és vigyázzon,

hogy Leó lázában ki ne ugorjék a gyaloghintóból.

Egy félórával napkelte után elértük a hullámosan emelkedő talaj legmagasabb pontját, a

honnan nagyszerü kilátásunk nyilt. Előttünk dús rétek terültek el, tarkitva fákkal és virágok-

kal. A háttérben, tőlünk valami tizennyolcz mértföldnyire, óriási hegy emelkedett a sikon. A

roppant nagy hegynek az alja füvel volt benőve (a mint későbben láttam), de körülbelül ötszáz

lábnyira a sik felületétől egy rengeteg és teljesen puszta meredek sziklafal meredt az égnek,

legalább tizenkét vagy tizenötszáz lábnyi magasságban. A hegy formája kerek, valamikor

kétségen kivül tüzhányó volt és miután körének csak az egyik oldalát láthattam, képtelen

voltam nagyságát megbecsülni, de rendkivüli volt. Később rájöttem, hogy területe 50 négy-

szög mértföldet takart. Magányos volta is még emelni látszott nagyságát.

Felültem hordszékemben és rábámultam e fenséges és szinte félelmes látványra. Billali észre-

vette ezt és mellém hozatta magát.

- Csodáld a házat, a hol - Ő, a kit szolgálunk - lakik. Volt-e valaha királynőnek ehhez fogható

trónja.

- Igazán csodálatos, atyám, de hogy fogunk oda bejutni? Megmászhatatlannak látszanak a

sziklák.

- Majd meglátod, páviánom. De tekints lábaid elé, a sikra és mondd meg nekem te, a ki okos

ember vagy, hogy mit látsz?

Lenéztem és valami utféle vonalat láttam, a mely a hegy lábához látszott vezetni, de teljesen

födve volt tőzeggel.

Az uttól jobbra balra, itt ott töredezett, de mégis folytonos töltés vonult. Különösnek látszott,

hogy az ut szélét töltésekkel védje meg.

- Nos atyám, - feleltem - azt hiszem, hogy ez az ut, különben azt is mondhatnám, hogy egy

folyó kiszáradt ágya, vagy még valószinübb, tekintve a vonal rendkivül egyenes irányt, hogy

egy csatorna medre.

- Igazad van fiam. Csatorna, melyet azok vágtak, a kik előttünk éltek itt, hogy vizet vezesse-

nek le rajta. Abban bizonyos vagyok, hogy amaz óriás hegy sziklamedenczéje valamikor egy

nagy tó volt. De azok, a kik előttünk éltek itt, csodálatos müvészettel, a melyről mi semmit-

sem tudunk, utat vágtak a sziklán keresztül, egészen a tó fenekéig. De még előbb e csatornát

ásták ki, keresztül az egész sikon. Aztán, mikor a viz kitört, lerohant a számára vágott uton,

54

le, miglen el nem érte a mélyen fekvő talajt, a melyen keresztül jöttünk, és ott megállt,

mocsarakat képezve. Mikor a tó kiszáradt, a nép, a melyet emlitettem, egy hatalmas várost

épitett a helyébe, melynek csak a neve - Kôr - és romjai maradtak mi reánk, és időközökben

vájták ki a szikla-üregeket és utakat, melyeket meg fogsz látni.

- Meglehet, hogy igy volt, - feleltem - de ha igaz, hogy van az, hogy a tó nem telik meg ujra

az eső és patak vizeitől?

- Hja, fiam, az a nép okos egy nép volt és hagyott egy vizlevezető árkot. Látod azt a folyót itt

jobbra? - és egy kanyargó folyóra mutatott, mintegy négy mértföldnyire tőlünk a sikon. - Az a

levezető árok és ott jön ki a sziklás falon, a hol ez az ut bevezet. Eleinte a viz itt folyhatott le,

de később, ugy látszik, elterelték, és a csatornát utnak használták.

- És sehol sem lehet máshol bejutni a nagy hegybe, csak az árkon keresztül? - kérdém.

- Van még egy utja, a melyet kecske vagy gyalog ember is megjárhat nagy fáradsággal, de azt

titkon tartják és esztendeig kereshetnéd, még sem akadnál reája.

- És - Ő - mindig itt él, vagy elhagyja néha a hegyet?

- Nem fiam. - Ő ott él, a hol él.

Ekkorra jól fölértünk a nagy sikra, és én élvezettel fürkésztem félig tropikus növényzetének

pompáját. A fák között bujkálva és a magas füben heverve, a vadnak mindenféle faját láttam,

a rinoczerusztól kezdve lefelé. Annyi volt, hogy végre nem birtam ellentállni, fogtam a puská-

mat, kiugrottam a gyaloghintóból és látva egy kövér jávorszarvast, a mint egy fa derekához

dörzsölődött, igyekeztem a közelébe jutni. Vagy nyolczvan rőfnyire lehettem tőle, a mikor a

fejét megforditva meglátott, s egy pillanatig rám bámult. Én puskámmal rá czéloztam, lőttem

és a szarvas magasra szökött a levegőben, aztán holtan rogyott le. Soha életemben nem

csináltam ennél tökéletesebb lövést. Kisérőim során a bámulat moraja futott át, a mi igen

hizelgőn hangzott ez egykedvü néptől, a mely soha semmin sem látszott csudálkozni, és

néhányan közülök oda siettek, hogy a szarvast lenyuzzák és felkonczolják. Én magam, bár

szerettem volna közelről szemügyre venni, olyan képpel sétáltam vissza a gyaloghintómhoz,

mintha mindennapos dolog lett volna előttem a jávorszarvas-vadászat, bár életemben ezuttal

először láttam ilyen állatot vadon. De észrevettem, hogy roppant nőtt tekintélyem az

amahaggerek előtt, a kik az egész dolgot boszorkányságnak tartották. Billali maga is egész

lelkesedéssel fogadott.

- Ez igazán csuda! fiam, pávián - kiabált - és te bár csunya, de igazán nagy ember vagy. Ha

szemeimmel nem láttam volna, soha sem hittem volna el. És azt állitod, hogy engem is

megtanithatsz ilyen módon ölni?

- Hogyne, atyám, - mondám könnyedén - hisz az egész csak csekélység.

De azért feltettem magamban, hogy a mikor Billali atyámnak puskát adok a kezébe, magam

vagy a földön lapulok meg, vagy egy fatörzs mögé huzódom.

E kis közbejött eset után mi sem történt, mig körülbelül másfél órával napnyugta előtt az óriás

sziklahegység árnyába értünk, melyet már emlitettem. Lehetetlen fogalmat nyujtani e hegy

vad nagyságáról, a mint előttem emelkedett, mig türelmes hordozóim fáradságosan mászták

meg lejtőit, mindenütt a régi folyó medrét követve. Annyit mondhatok, hogy szinte félelmes

benyomást tett rám magányos nagyszerüségében. Tovább-tovább haladtunk felfelé a nap-

sütötte oldalokon, mig végre a sziklák elfogták tőlünk a napot, mély árnyba boritva utunkat és

hirtelen egy a nyers sziklába vágott uton kezdtünk haladni, a mely mindig mélyebb és

mélyebb lett. Ezer és ezer munkáskéznek hosszu évekig tartó munkája lehetett ez az ut, és

hogy miként birták puskapor vagy dynamit vagy egyéb robbantó szerek nélkül egyáltalán

55

megcsinálni, azt ma sem értem. Ez is, mint sok egyéb e vad ország titka marad örök időkig.

Nem gondolhatok mást, mint hogy ez utak és a sziklasirok épitése volt a régi Kôr lakosainak

főfoglalkozása és tán, mint az egyiptomi emlékeket, ezeket is hadi foglyok ezrei épitették

századokon keresztül. De melyik lehetett az a nép?

Végre elértük a meredek sziklafalat, melynek alján egy alagut nyilása tátongott felénk,

formára egészen olyan, mint a mi tizenkilenczedik századbeli vasuti alagutaink.

Az alaguton egy jókora folyó ömlött kifelé. Az alagut fele képezte a folyó medrét, mig a

másik fele, mely fél ölnyivel magasabban volt, ut gyanánt szolgált. Megálltunk, és mig a kisé-

ret nehány cseréplámpást meggyujtott, Billali hozzám lépett és határozottan, bár udvariasan,

kijelentette, hogy - Ő - ugy rendelte, hogy szemeinket bekössék, nehogy a hegy gyomrában az

ut fordulóit kilessük.

Én szivesen beleegyeztem, de nem ugy Jób, a ki már ekkor sokkal jobban volt és azt állitotta

hogy ez csak előzménye annak, hogy tüzes fazekat huzzanak a fejünkre. De megnyugodott, a

mint megmagyaráztam neki, hogy nincs is körülöttünk sem fazék, sem tüz.

Szegény Leóm, a ki egész nap nyugtalanul hánykolódott, ekkor épen, hál’ az égnek, mély

álomba volt merülve, és igy nem volt rá szükség, hogy az ő szemeit is bekössék, de Ustaneét

szintén szorosan bekötötték, valószinüleg attól tartottak, hogy esetleges menekülésünkkor ő

elárulhatná nekünk az utat.

A mint elkészültek velünk, ujra elindultunk; különös érzés volt bekötött szemmel a hegy

gyomrában vitetni, tudj’ Isten hová, de már ekkor szinte belétörődtem a legkülönösebb

dolgokba is és el voltam készülve mindenre. Igy hát csendesen feküdtem, kisérőim lábdobo-

gására és a viz zugására figyelve. Elhitettem magammal, hogy igen jól érzem magamat. Kis

idő mulva embereink rágyujtottak arra a szomoru, egyhangu nótára, a melyet akkor hallottam

tőlük, mikor elfogtak bennünket a csónakunkon; leirhatatlan hatást tett rám ez az ének. A

levegő mindig sürübb lett, mig végre szinte fulladoztam tőle, de ekkor hirtelen fordultunk,

aztán ujra meg ujra fordultunk és végre a viz locsogását sem hallottam többé. Ezután a levegő

frissebb lett, de még mennyit csavarogtunk, majd jobbra, majd balra, hogy szinte bele szédül-

tem. Igyekeztem fordulóink számát és irányát emlékezetemben megtartani, hogy esetleges

szökésünk alkalmával hasznát vehessem, de mind hiába. Még egy félórai ut, és ekkor éreztem,

hogy kijutottunk a levegőre.

Még néhány percz, aztán a karaván megállt és hallottam Billalit, a mint azt mondta Ustané-

nak, hogy vegye le a kendőt szeméről és oldja le a miénket is. Nem vártam meg, a mig ő tette

volna, de gyorsan leoldottam a magamét. A mint körülnéztem, láttam, hogy keresztül

hatoltunk a sziklafalon és a tulsó oldalon, egészen a csucsok alatt, jöttünk ki, a melyek, innen

tekintve, nem voltak oly magasak, mint kivülről, a mi azt bizonyitotta, hogy a tó feneke,

vagyis jobban mondva a régi tüzhányó krátere jóval magasabban feküdt, mint a hegyet

környező sik. Különben ép oly sziklákkal keritett, csakhogy tizszer nagyobb katlanban

voltunk, mint az, a melyben ezelőtt tartózkodtunk az amahaggereknél.

Valóban alig tudtam kivenni a szemben levő sziklacsucsokat. E természettől befalazott térnek

jórésze mivelés alatt állott, e mivelt részt alacsony kőből rakott fal védte a szerte legelésző

csordáktól. Itt-ott füves dombok emelkedtek és körülbelől a sik közepe táján óriási romokat

véltem látni. Nem értem rá tovább érdeklődni, mert egész csoportokban fogtak körül bennün-

ket a sziklák fiai, minden izükben hasonlók azokhoz, a kiket eddig is ismertünk. Aztán hirte-

len egy csoport fegyveres ember tisztek vezénylete alatt, a kik elefántcsont-fegyvert tartottak

kezükben, jött futva felénk. Ezek az emberek, szintugy a tisztjeik is, mind hosszu fehér ruhát

viseltek a rendes tigrisbőr alatt és, mint jól sejtettem, a rettegett Ő testőrségéhez tartoztak.

Vezérük Billalihoz közeledett és fegyverével saját homlokát érintve, üdvözölte őt s néhány

56

kérdést intézett hozzá, melyet nem értettem meg. Miután Billali felelt neki, sarkon fordult és

megindult a sziklás uton, katonái követték és utánuk vittek bennünket gyaloghintóinkon.

Félórai gyaloglás után végre egy rettenetes sziklaüreg bejáratánál álltunk meg. Lehetett

hatvan láb magas és nyolczvan láb széles. Itt Billali leszállt s nekem és Jóbnak is intett,

kövessük példáját. Leó, szegény, sokkal rosszabbul volt, hogysem maga leszállhatott volna.

Én leszálltam és beléptünk a barlangba, melynek elejét a nyugvó nap világitotta meg, a hová

az nem ért, ott a lámpák végtelen sorát láttam, az egész ép olyan volt, mint egy néptelen

londoni utcza éjjel. Az első, a mi szemembe ötlött, a falak diszitése volt, dombormüvekkel.

Többnyire szerelmes jeleneteket ábrázoltak, de volt köztük olyan is, a mely vadászatról, és

más, a mely bünösök büntetéséről regélt, többnyire a tüzes fazék alkalmazásával. Ebből

kisült, hogy gazdáink honnan tanulták az épületes szokást. Igen kevés volt a harczot ábrázoló

kép, több a párbajozó, a mi nyilván arra vall, hogy igen keveset szenvedtek külellenség táma-

dásaitól. A képek között a fa irásjegyekkel volt fedve, a melyek leginkább a chinai betükhöz

hasonlitottak. A bejárathoz közel a faragás és irásjegy egyaránt kopott volt, de beljebb oly ép,

mint tán azon a napon, a mikor befejezték. A gárda csak a barlang bejáratáig kisért bennünket,

itt sorfalat képezve, nézte bevonulásunkat. A bejáratnál azonban egy fehérruhás férfi fogadott,

de egy szót sem szólt hozzánk, csak néma meghajlással üdvözölt; később tudtam meg, hogy

siketnéma.

A főbejárattól jobbra, vagy husz lépésnyire, egy kisebb folyosó vagy galériaféle volt, balra

szinte egy, de annak bejáratát két testőr állta el, a miből arra következtettem, hogy az az - Ő -

lakosztályába vezet. A jobbra forduló folyosó őrizetlen volt és a néma intésére abba fordul-

tunk be. Néhány lépésnyire haladva, egy a sziklába vájt szobaféléhez jutottunk, melynek

bejáratát egy gyékényszerü növényrostokból font függöny takarta el. A néma ismét mély

meghajlással vonta félre a függönyt és utat mutatott a tágas szobába, mely nagy örömemre

nem lámpával volt világitva, de egy a sziklába vágott ablak által. Sziklapad szolgált ágy

gyanánt, tele teregetve gyönyörüen kikészitett állatbőrökkel. Kancsók és mosdó-tálak álltak

szerte a szobában, tele friss vizzel. Ide fektettük Leót, a ki még most is aludt, és vele hagytuk

Ustanét. Láttam, hogy a néma élesen nézte végig a leányt, mintha kérdené, hogy - ki vagy te?

és kinek az engedelmével jöttél ide? - Aztán elvezetett bennünket három ehhez hasonló

szobába, melyeken Billalival és Jóbbal osztozkodtunk.

57

XII.

Ő .

Miután Leót elláttuk, első gondunk volt, Jóbbal megmosdani és friss ruhát váltani. Szeren-

csénkre ruháinkat mind megkaptuk és azt utánunk el is hozták, bár a sok csecsebecse, a mit

ajándékul a vadak számára magunkkal hoztunk, mind eltünt. Sohasem fogom elfelejteni, mily

jól esett ez a tisztára mosakodás, kefélkedés és friss ruha; egyetlen hiányzó czikkünk a

szappan volt, azt sehol sem találtuk. Később láttam, hogy az amahaggerek, a kik igen tiszta

nép voltak, bizonyos preparált homokot használtak a szappan helyett, a mi nem is volt

kellemetlen, ha az ember egyszer megszokta. Mire felöltöztem és simára fésültem bozontos

hajamat és szakállamat, a mely miatt Billali a pávián elnevezéssel tisztelt meg, igen megéhez-

tem és éppen nem bántam, midőn minden kopogás nélkül egyszerre csak félre rántották ajtóm

függönyét és értésemre adta ezuttal egy fiatal leány, de a siketnémák közül, hogy menjek

enni. Könnyü volt megérteni, mert szájával és ujjával jelezte az evést. Követtem őt egy közeli

szobába, a hol Jóbot találtam, a kit nagy meglepetésére szintén egy szép néma leány vezetett

ide. Jób még nem birta elfelejteni ama bizonyos urhölgy előzékenységét iránta és gyanus

szemmel vizsgált minden hozzá közelitő fehérszemélyt.

- Ezek a fiatal izék olyan furcsán nézik az ember fiát, uram - mondá bocsánatot kérő hangon -

hogy soha nem lehet bennük bizni.

Ez a szoba kétszer akkora lehetett, mint a melyikben laktunk és látszott rajta, hogy vagy

ebédlőnek, vagy pedig bebalzsamozó szobának szolgált hajdanában, mert akár mindjárt meg-

mondjam, hogy eme sziklába vájt szobák nem voltak egyebek, mint a rég elpusztult nép

temetkező helyei vagy katakombái. Eme különös szoba mindenik oldalán volt egy sziklából

faragott asztal. Ha jól megnézte őket az ember, rögtön észrevette, hogy némi külömbség van a

kettő között, a mely abból állt, hogy az egyiket nem étkezésre, hanem valószinüleg a holt-

testek bebalzsamozására használták. Ezt világosan bizonyította öt különböző, mély kivájt

része a sziklának, mely olyan forma volt, hogy ötféle, különböző nagyságu emberi test jól

belefért, külön helylyel a fejnek és a többi tagoknak és levezető lyukakkal valamely folyadék

számára. A falon is a kőbe faragva oly frissen, mint keletkezéseik napján ott voltak egy öreg

embernek, tán e nép valamely nagy királyának, halála, bebalzsamozása és temetése. Az első

kép a haldoklót ábrázolta, egy négy oszlopu faragott ágyon fekve, körülvéve siró asszonyok-

tól és gyermekektől. A második a test bebalzsamozását, a mely meztelenül feküdt egy kivájt

kőlapon, egészen hasonlón ahhoz, a mely előttünk volt. Három férfi vesződött vele, az egyik,

ugy látszott, csak felügyelte az eljárást, a másik egy tölcsért tartva, melynek hegye a mellre,

valószinüleg az ütőérbe volt illesztve, egy harmadik a halott felett állt és egy magasra tartott

edényből valamely forró füstölgő folyadékot töltött a tölcsérbe. Igen különös volt a képen,

hogy a halott körül állók egyik kezükkel az orrukat fogták be és még különösebb, hogy a

szemüket kivéve, egész fejük és arczuk be volt kötözve, tán, hogy a balzsam erős gőzeitől

meg legyenek védve. A harmadik kép a halottat eltemetve ábrázolta. Ott feküdt, mereven és

hidegen, egy épp olyan kőpadon kinyujtóztatva, mint a milyenen én eddig háltam, fejénél és

lábánál lámpák égtek és mellette jobbra-balra gyönyörü formás vázák álltak. A kis szoba tele

volt gyászolókkal és muzsikusokkal, a kik egy liraszerü hangszeren játszottak, mig a halott

lábainál egy ember állt lepellel a kezében, melylyel azt eltakarni készült.

Ezek a faragások, ha csak mint müemlékeket tekintjük is őket, elég érdekesek, de legérde-

kesebb bennük az, hogy egy rég elveszett nép vallásos szertartásait ábrázolták halottjuk körül,

és még akkor is eszembe ötlött, hogy milyen irigységet fogok kelteni némely cambridge-i

régész kollegám keblében, ha valamikor alkalmam lesz a látottakat neki elmesélni. Valószinü,

58

hogy azt fogják mondani, hogy tulozok, bár azt hiszem, e csodálatos történet minden sora

annyira magán viseli az igazság bélyegét, hogy teljes lehetetlenség költött históriának gondol-

ni. Alig vizsgáltam meg sebtiben e faragásokat, melyeket, mint tán már emlitém, dombormü-

vek voltak, leültünk és megebédeltünk. Kitünő főzött kecskehust, friss tejet és korpáslisztből

készült pogácsafélét tálaltak szép, tiszta fatálakon. Ebéd után visszamentünk megnézni, hogy

szegény Leó hogy van, Billali pedig elment hogy megtudja az - Ő - parancsait. Leó szobájába

lépve, láttuk, hogy fölébredt álmából, de igen rosszul volt, félrebeszélt és erőszakoskodott,

szegény Ustane alig birta őt ágyán lefogni. Szóltam hozzá és hangom egy kissé megnyugtatta

őt; ugy, hogy képes voltam neki kinint is beadni.

Vagy egy óra hosszat ülhettem mellette, mikor Billali vissza jött és fontoskodó képpel adta

tudtomra, hogy - Ő - kegyeskedik engem a szine elé bocsájtani, - oly szerencse, toldotta

hozzá, - a melyben igen kevés halandó részesül. Meg is volt botránkozva, hogy egy kissé

hidegen fogadtam a kitüntetés hirét; az igazat megvallva, nem igen voltam elragadtatva a

kilátástól, hogy valamely vad, sötét bőrü czivilizálatlan királynénál tisztelegjek, bármilyen

abszolut hatalmu és titokteljes legyen is az, kivált mikor elmém tele volt rettegéssel és bánat-

tal Leó állapota miatt, a kinek életéért remegni kezdtem. De azért felkeltem, hogy kövessem

Billalit, és ekkor szemembe ötlött valami ragyogó tárgy a földön, lehajoltam és felvettem. Az

olvasó tán emlékezni fog a skarabeuszra, a melyet a különös szekrényben találtunk Leó

atyjának iratai között; ezt Leó aranyba foglaltatta pecsétgyürü formában, ezt a gyürüt találtam

meg a földön. Leó valószinüleg lázában lehuzta ujjáról és elhajitotta. Hogy el ne vesszen

valamerre, ujjamra huztam és igy követtem Billalit; Jób és Ustane Leóval maradtak.

Végigmentünk a folyosón keresztül a nagy barlangon és be a másik balra vezető folyosóba, a

melynek bejáratánál szoborszerü mozdulatlanságban állt a két őr. A mint előttük elhaladtunk,

némán hajtották meg fejüket üdvözletül és lándzsáikkal homlokukat érintették, éppen mint

tisztjeik az elefántcsontbottal. A folyosó, melybe léptünk, épp olyan volt, mint a melyikbe a

mi szobáink nyiltak, csakhogy ragyogón ki volt világitva. Néhány lépésnyire a bejárattól négy

néma állott, két leány és két férfi, ezek is meghajlással üdvözöltek bennünket; eztán megin-

dultak velünk, ugy, hogy a két leány előttünk, a két férfi pedig mögöttünk haladt és igy

folytattuk utunkat, elhagyva sok oly módon elfüggönyözött szobát, mint a milyen a magunké

is volt, a melyekben, mint később hallottam, a királyné néma kisérői laktak. Végre elértünk a

folyosó végére, a hol szintén egy elfüggönyözött nyilást találtunk, melynek bejáratát ismét két

férfi őrizte, ezek is meghajolva üdvözöltek bennünket és a nehéz függönyt félrevonták

előttünk. Beléptünk egy nagy előszobafélébe, melyben nyolcz vagy tiz nő, a legtöbbje szép és

fiatal, hosszu sárgás hajjal, vánkosokon ülve, elefántcsonttükkel valami himzésfélén dolgoz-

tak.

Ezek is mind siketnémák voltak. E fényesen világitott nagy szoba, egyik végén volt egy másik

ajtónyilás, eltakarva nehéz, puha keleties pompáju függönyökkel, a melyek éppen nem hason-

litottak azokhoz, a melyek a mi ajtónk nyilását takarták; és e függönyök előtt állt két feltünő

szépségü néma leány, lesütött fejjel, keblükön keresztbe font karokkal, legmélyebb alázat

kifejezésével egész lényükön. A mint oda értünk, mindenik kinyujtotta az egyik karját és félre

vonták előttünk a függönyt. Ekkor Billali különös dolgot csinált. A földre vetette magát, ez az

öreg tisztes kinézésü uriember, - mert Billali uriember volt a szó teljes értelmében - és négy-

kézláb kezdett a küszöbön keresztül a másik szobába bemászni, hosszu fehér szakállát a

földön huzva. Én követtem őt, de persze talpon állva, mint rendesen, a mit ő, vállán keresztül

rám nézve, észrevett.

- A földre fiam! a földre páviánom! kezeiden és térdeiden csuszva kell az Ő szine elé

járulnod. Le veled! mert ott hervaszt meg leheletével, a hol állsz, ha nem közeledel a kellő

alázattal feléje.

59

Megfélemlitve álltam meg egy pillanatra, térdeim önkénytelenül meghajoltak, de még jókor

meggondoltam a dolgot.

Angol férfi létemre miért másznám én négykézláb valamely vad királyné elé, mintha csak-

ugyan majom volnék. Ha egyszer megteszem, mindig meg kellene tennem, ez pedig aláren-

deltségem önkénytes beismerése volna. Igy megerősitve magamat, bátran indultam Billali

után. Egy az előszobánál kisebb szobába jutottunk, melynek falai gazdagon tele voltak aggat-

va szebbnél-szebb függönyökkel. Szétszórva a szobában gyönyörü kipárnázott pamlagok

voltak, ébenfából készitve, gazdag elefántcsont diszszel. A föld szintén tele volt teregetve

szőnyegekkel és bőrökkel. A szoba másik végén valami kis benyilóféle látszott függönyökkel

takarva, melynek nyilásán fénysugarak törtek át. Rajtunk kivül senki sem volt a szobában.

Lassan és fáradságosan mászott az öreg Billali a szobán végig, és én méltóságteljes léptekkel

igyekeztem őt követni, de éreztem, hogy nem igen sikerül a dolog. Lehetetlen az embernek

méltóságot kifejezni, mikor egy földön csuszó-mászó öreg ember mögött halad; hogy rá ne

lépjek, a lábamat vagy minden lépésnél a levegőben kellett tartanom, vagy pedig minden

lépés után meg kellett állapodnom, mint a szinpadi Stuart Máriák szokták, mikor a vérpadra

indulnak. Billali igen keservesen mászott, persze öreg volt már szegény, én folyton nyomon

követtem és bizony sokszor kisértetbe jöttem, hogy biztassam egy kicsit egy jó rugással.

Bolond dolog ugy közeliteni egy vad királyné elé, mint valami szegény ember, ki disznót hajt

maga előtt a vásárra. Alig birtam a kaczagást visszafojtani, a mint ez a hasonlat az eszembe

ötlött, kénytelen voltam az orromat harsogva fujni, hogy a nevetés ingerét elfojthassam, a

mire Billali rémülten nézett vissza rám a válla felett és hallottam a mint sápadozó képpel

mormogta: - »Oh én szegény, szegény páviánom!«

Végre elértük az elfüggönyözött nyilást és itt Billali elhasalt kezét lábát elnyujtva, mintha

meghalt volna és én nem tudván mihez fogjak, a körüllevő tárgyakat vettem szemügyre, de

hirtelen éreztem, hogy valaki rám néz a függöny mögül. Nem láthattam senkit, de világosan

éreztem a rajtam pihenő tekintetet és különös hatását idegeimre. Megrémitett, nem tudom,

hogy miért. Igaz, hogy a hely különös volt és teljesen elhagyottnak látszott gazdag diszitése és

a lámpák kellemes fénye daczára. Néma csend volt a szobában és ott feküdt Billali, mint egy

halott a függöny előtt, melyen keresztül illatos levegő áradt felénk.

Percz percz után mult és mégis csendes volt minden és a függöny nem mozdult, de én folyton

éreztem az idegen tekintetet reám tapadni, lelkembe mélyedni, miglen hideg verejték gyön-

gyözött homlokomon.

Végre a függöny mozdult. Ki lehetett mögötte? valamely meztelen vad királyné? vagy egy

sóvár keleti szépség? vagy egy divatos uri hölgy, a ki teát fogyaszt? fogalmam sem volt róla.

A függöny megmozdult egy kissé és redői közt megjelent egy gyönyörü hófehér kéz, hosszu,

karcsu ujjakkal és rózsaszin körmökkel. A kéz megragadta a függönyt és egy kissé félre

vonta. Ugyanekkor egy lágy ezüstcsengésü, az erdei patak édes szavára emlékeztető hang igy

szólt tiszta klasszikus arab nyelven:

- Idegen, miért vagy olyan nagyon megrémülve?

Én azzal hizelegtem magamnak, hogy belső felindulásomat igen jól elrejtettem, igy hát ez a

kérdés roppant meglepett. De még mielőtt felelhettem volna, a függöny félrehuzódott és egy

magas alak állt előttünk. Azt mondtam, hogy alak, mert nemcsak a teste, de még az arcza is

oly tökéletesen el volt takarva valami fehér felhőszerü fátyolszövettel, hogy halotti lepleibe

burkolt alakhoz hasonlitott legjobban.

Még sem értem, hogyan gondolhattam látásánál először is halottra, hisz fátyola oly finom

volt, hogy rózsás bőre keresztül ragyogott rajta. Bármint volt is, elrémitett e kisérteties

megjelenés és hajam ég felé meredt e tulvilági lény látásától. De ennek daczára jól láttam,

60

hogy az előttem álló mumiaszerü alak, egy magas és remek termetü asszonyé volt, a ki szép

minden izében és egy bizonyos kigyószerü bájjal bir. Ha kezét vagy lábát mozditotta, egész

teste hullámzott és nyaka kecsesen hajlott meg.

- Miért vagy ugy megrémülve, idegen? - kérdezte az ezüst hang ujra, oly lágy zenével, mely

szivemig hatolt. - Olyant látsz-e rajtam, a mi a férfit elrémiti? Akkor a férfiak nagyot vál-

toztak természetükben. És egy kedves, kaczér mozdulattal féloldalt fordulva, karját felemelte,

hogy alakja tökélyét és csaknem földig érő, dusan hullámzó, fekete haját teljes pompájában

bemutassa.

- A szépséged az, a mi megfélemlit, oh, királyné - szóltam alázatosan, nem találva okosabb

feleletet, s a mint befejeztem mondókámat, hallom az öreg Billalit, a ki most is a földön

feküdt, susogni: - Jól volt mondva, páviánom, nagyon jól.

- Látom, hogy a férfiak most is tudják, hogy ámitsanak el bennünket asszonyokat, hamis

beszéddel. Ah, idegen - felelt ezüstcsengésü kaczagással - te megrémültél, mert szemeim a

szived rejtekeit kutatták. De asszony vagyok, hát megbocsátok a hazugságért, a melyet udva-

riasságból mondtál. És most felelj, hogy jöttetek ide a barlangok lakóinak ez országába, a

mocsárok, borzalmak és a holtak árnyainak e birodalmába? Mit kerestek itt? Oly kevésre

becsülitek az életet, hogy Hiya kezébe adjátok magatokat? az - Ő kezébe, a kinek mindenek

szolgálnak? Arra is felelj, hogy honnan ismered a nyelvet, melyet én szólok, ez ősi nyelvet,

édes gyermekét a régi Szyriának. Beszélik-e még most is a világon?

Látod, itt élek ez üregben, a holtak között és mitsem tudok az élőkről és eddig nem is

törődtem velük. Én emlékeimmel éltem - ah, idegen - és emlékeim oly sirba vannak temetve,

melyet két kezem ásott, mert igaz e mondás, hogy az ember fia önönkezével hinti a tövist a

fekhelyére; - gyönyörü lágy hangja remegett és elakadt, mint a siró vadgalambé, a földre

tekintve szeme Billalin akadt meg és hirtelen összeszedte magát.

- Ah, itt vagy, vén ember?! Beszélj, hogy esett a rendetlenség háztartásodban? Ugy látszik,

hogy ezeket az én vendégeimet megtámadták. De sőt az egyiket majd hogy meg nem ölték a

tüzes fazékkal, azok a bestiák, a te gyermekeid, és ha ezek nem harczoltak volna vitézül, őket

is a halálba kergették volna, és még én sem birtam volna visszahivni elszálló lelküket. Mit

jelentsen ez, vén ember? mit mondhatsz mentségedül, hogy át ne szolgáltassalak azoknak, a

kik boszum végrehajtói.

Hangja élessé vált haragjában és tisztán és hidegen visszhangzott a sziklaboltozatról. Szemeit

szinte villogni láttam a fátyolon keresztül. Szegény Billali, a kit pedig igen bátor férfiunak

hittem, csak ugy remegett a haragos hang hallatára.

- Oh, Hiya - felelt a nélkül, hogy fehér fejét föl merte volna emelni a földről. Oh, Ő! kegyel-

med legyen méltó nagyságodhoz, mert én most is, mint örökké, engedelmes szolgád vagyok.

Nem én voltam az oka vagy inditója a dolognak, csupán csak azok a gonoszok, a kiket gyer-

mekeimnek csufolnak. Felbiztatva egy asszony által, a kit vendéged, a kocza megvetett,

követni akarták az ősi szokást és megenni a kövér fekete idegent, a ki ezekkel a te vendé-

geiddel, a páviánnal és a beteg oroszlánnal jött közénk. De mikor a pávián és az oroszlán ezt

látták, megölték a némbert és megölték szolgájukat is, hogy megmentsék a tüzes fazék

gyötrelmétől. Ekkor azok a gonoszok, a rossz szellem gyermekei, megdühödtek a vérszomjtól

és reá vetették magukat az oroszlánra, a páviánra és a koczára. De ezek vitézül harczoltak.

Oh, Hiya, ők harczoltak mint férfiakhoz illik, sokat megöltek és erősen álltak a sokaság ellen.

Ekkor jöttem én, megmentettem őket és a gonosztevőket ide küldtem elibéd Kôr-ba, hogy itélj

fölöttük.

61

- Ezt tudom, vén ember és ne félj, fogok is itéletet tartani fölöttük holnap a nagy csarnokban.

A mi téged illet, neked megbocsátok, bár nehéz szivvel. Rajta légy, hogy különb fegyelmet

tarts házadban. Most mehetsz!

Billali térdre emelkedett és háromszor meghajtotta a fejét, aztán megfordult éppen oly

keservesen mászott vissza a szobán végig, mint a hogy bemászott és végre eltünt a függöny

mögött, engem, nem csekély ijedelmemre, egyedül hagyva e borzasztó, bár elbüvölő asszony-

nyal.

62

XIII.

Ayesha fátyolt bont.

- Valahára - mondá Ő - elment a fehérszakállu vén bolond! Ah, mily csekély tudásra tesz szert

az ember életében. Nem igy van-e? De mi is a neved, idegen? Páviánnak hiv az öreg - és

kaczagott - de ilyen e vadak szokása, a kik képzelő tehetség hijján az állatvilághoz fordulnak

hasonlataikért. De hogy hivnak téged a saját hazádban, idegen?

- Holly a nevem, oh királyné, - feleltem.

- Holly - szólt lassan, de igen kedves kiejtéssel mondva a szót - és mit jelent e szó: Holly?

- Holly tüskés fát jelent.

- Ugy? Igaz, hogy tüskés és kemény a külsőd. Erős vagy és rut, de ha tudásom nem csal,

talpig igaz, becsületes vagy, erős támasza a gyengébbnek, és gondolkozó elme. De ne állj itt,

Holly, lépj be hozzám, és ülj le nálam. Nem szeretnélek előttem csuszva látni, mint ama rab-

szolgákat. Belefáradtam imádásukba és rettegésükbe; néha, mikor megboszantanak, nem

szánnám őket halállal sujtani, merő tréfából, csak hogy lássam az életben maradtak sápadt

remegését. És félre vonta a függönyt hófehér kezével, hogy beereszszen.

Borzadva léptem be. Ez az asszony szörnyeteg volt. A függönyökön belül egy kis fülke volt,

benne egy kerevet és egy asztal, melyen friss gyümölcs és friss viz állt. A fülke végén egy

sziklába vájt medencze is tele volt kristálytiszta vizzel. A hely szépen meg volt világitva és a

lég és szövetek kitünő illatot leheltek. Illat áradt az Ő hajából és simuló fehér fátyolából is.

Beléptem a kis szobába és megálltam.

- Ülj le, - szólt Ő, a nyugvó helyre mutatva - még eddig nincs mit félned tőlem. Ha lesz nem

fogsz sokáig remegni, mert én könyörtelenül és rögtön megöllek. Ezért nyugodt elmével

lehetsz.

Leültem a pamlag egyik végére, közel a vizmedenczéhez és ő a másik végén foglalt helyet.

- Most mondd el, oh, Holly, hogyan, mint jutottál az arab nyelv birtokába? Az én édes anya-

nyelvem; mert arab vagyok születésemnél fogva. Yárab atyánknak, Kâhtam fiának a törzséből

származom, Ozel-ban, a régi és szép városban születtem, a boldog Jemen-tartományban. De

nem egészen ugy beszéled az arabot, mint a hogy mi szoktuk beszélni. Beszéded hijjával van

a Hamyar-törzs nyelve édes zenéjének, melyhez fülem szokva volt.

A szók közül is sok elváltozott, épp ugy, mint itt az amahaggerek között, a kik megfosztották

a nyelvet simaságától és tisztaságától, hogy szinte idegen előttem, mikor beszélnek hozzám.

- Tanulással szereztem meg - feleltem - de még beszélik a nyelvet Egyiptomban és egyebütt

is.

- Még beszélik? és Egyiptom még most is létezik. És melyik Faraó ül most a trónon? Még

most is egy a perzsa Ochus családjából, vagy kiverték már az Aehaemeniak, mert sok idő

mult el Ochus óta.

- A perzsák elhagyták Egyiptomot vagy kétezer év előtt, és azóta a rómaiak és sok más nép

virult és uralkodott és pusztult el a Nilus partján - feleltem megdöbbenve. - Mit tudhatsz te a

perzsa Artaxerxesről?

Kaczagott és nem felelt, és rajtam ismét borzongás futott végig.

- És Göröghon? kérdé - van-e még Göröghon? Én szerettem a görögöket.

63

- Igen, - feleltem - Göröghon most is megvan. De a mai görögök nem azok, a kik voltak

régen, és Göröghon maga is csak torzképe a régi Göröghonnak.

- Ugy! És a zsidók most is birják Jeruzsálemet? És áll még a templom, a melyet a bölcs király

épittetett, és ha áll, minő Istent imádnak most benne? Eljött a Megváltó a kiről annyit jósoltak,

és a kit ugy vártak, és ha igen, uralkodik-e a világon?

- A zsidók szétszórattak és népük töredékei az egész világon el vannak osztva. Jeruzsálem

nincs többé. A mi a templomot illeti, melyet Herodes épitett...

- Herodes? - kérdé - Herodesről mitsem tudok, de folytasd.

- A rómaiak felégették és a római sasok szálltak romjai fölé és Izrael sivataggá lett.

- Ugy! Ugy! Nagy nép voltak a rómaiak, de vesztükbe siettek. De hogy visszatérjünk a

zsidókra, eljött-e a Messiásuk és uralkodik-e a világon?

- A Messiás eljött, - felelém áhitattal, - de szegényen és alázatosan közeledett hozzájuk és ők

nem fogadták be. Megostorozták őt, keresztre feszitették, de tanitásai azért élnek és müvei

fennmaradtak, mert ő valóban az Isten fia volt és most uralkodik is a világon, de nem földi

hatalommal, mint a hogy ők akarták.

- Ah, a bősz szivü farkasok! - kiáltott. - Most is előttem van sötét tekintetük. Igy tehát ők

keresztre feszitették Megváltójukat és most szét vannak szórva a földgolyón? Ha jól emlék-

szem, egy prófétájuk ezt meg is jövendölte róluk. Helyes, ugy legyen! Ők összezuzták az én

szivemet, és ők, a zsidók, az okai, hogy keserüséggel tekintek a világra, és ők üztek engem e

vadonba. Mikor bölcseségre akartam őket tanitani Jeruzsálemben, megköveztek. Nézd, most

is itt viselem a nyomát! - és hirtelen felhajtotta patyolat ruháját a karján és fehér bőrén egy

vérpiros sebhelyet mutatott.

Megrettenve huzódtam vissza.

- Bocsáss meg, ah, királyné, - szóltam - de közel kétezer esztendeje annak, hogy a Messiás a

kereszten függött a Golgothán. Hogy oktathattad volna te a zsidókat bölcseségre ő előtte? Te

asszony vagy és nem szellem. Hogy élhetne egy asszony kétezer évet? Miért tészsz bolonddá,

ah királyné?

Visszahanyatlott a pamlagára és én ismét éreztem rejtett szemeinek tüzét, a melylyel velőmet

égette.

- Oh, ember, - felelt végre lassan és gondolkodva - ugy látom, hogy mégis sok van még a nap

alatt, a miről neked nincs tudomásod. Te is még azt hiszed, hogy mindeneknek meg kell

halni? Mondom neked, hogy semmi sem hal meg igazán. A halál nem létezik, de igenis

létezik a változás. Nézd! - és néhány domborműfaragást mutatott a sziklafalon - háromszor

háromezer esztendeje, hogy a fajnak, a mely ezeket faragta, utolsó sarja elsöpretett a dögvész

lehelletétől és még nincsenek meghalva. Most is élnek; szellemeik tán ez órában felénk

lebegnek - és körültekintett - én legalább sokszor látni vélem őket.

- Lehet, de az élőkre nézve meghaltak.

- Egy kevés időre, igaz; de ujra és ujra születnek. Én, Ayesha, - mert ez a nevem - mondom

neked, hogy én magam is várom egy embernek, a kit egykoron szerettem, ujraszületését és itt

időzöm, mig rám talál, mert bizonyos vagyok benne, hogy ide fog jönni és itt, és csak itt fog

rám találni. Mit gondolsz, hogy én, a ki oly hatalmas vagyok, én, a kinek szépsége különb,

mint a görög Helenáé volt, a kit megénekeltek, én a ki bölcseségre bölcs Salamonnal vetél-

kedem, én, a ki ismerem a föld titkait és gazdagságát és mindezt hasznomra fordithatom, én, a

ki egy időre még azt a változást is legyőztem, a melyet halálnak neveznek, - mit gondolsz, ah

idegen, hogy én mért lakozom e vadak között, a kik alábbvalók a bestiáknál?

64

- Nem tudom - feleltem alázatosan.

- Mert őt várom, a kit szeretek. El kell következni a napnak, lehet, hogy ötezer év mulva,

lehet, hogy holnap, a mikor az én szerelmem ujra születik és ekkor a vonzódás törvényénél

fogva, mely legyőz minden emberi akadályt, ide fog jönni és itt fog engem találni, a hol egy-

koron ismert, és szive bizonyára meg fog lágyulni velem szemben, bár egykor vétkeztem

ellene; de sőt ha nem ismerne is fel, szeretnie kell szépségemért.

Egy pillanatig nem birtam felelni, megnémultam. Sokkal meglepőbb volt, a mit hallottam,

hogysem hamar megérthettem volna.

- De ha igaz is, oh, királyné, - szóltam végre - hogy mi férfiak ujra és ujra születünk, nem ugy

van a dolog veled ha igazat szóltál. - Itt élesen rám nézett és én ujra éreztem elrejtett szemei-

nek éles sugarát. - Te veled - folytatám sebesen - a ki, mint állitod, soha sem haltál meg.

- Az ugy van - felelt - és azért igaz, mert félig véletlenségből és félig kutatás utján meg-

fejtettem az élet egyik nagy titkát. Mondd meg nekem, idegen, élet létezik, ugy-e? miért ne

lehetne hát az életet megnyujtani bizonyos időkig? Mi az ezer, kétezer, tizezer év az élet

örökkévalóságában. Hisz tizezer év alatt az eső alig mos egy hegyet egy arasznyival alacso-

nyabbra. Az élet maga is csoda, de az élet meghoszabbitása már nem is csodálatos. A termé-

szetnek is van termékenyitő szelleme, mint az embernek, a ki a természet gyermeke és a ki

felleli ezt a szellemet és leheletében fürdik, az osztozik örök életében. Azaz, hogy nem él

örökké, mert a természet sem örök, annak is meg kell halni, mint a hogy a holdon a természet

meghalt. De mikor fog meghalni? Azt hiszem, nem mostanában, és a mig ő él, élnek vele

azok is, a kik titkait birják. Még én sem birom valamennyit, de mégis, azt hiszem, többet

tudok róla, mint bárki más tudott ezelőtt. Neked ez igen hihetetlennek és csodálatosnak

tetszhetik, azért nem is szólok róla most egyszerre többet. Majd tán máskor. Nem vagy kiván-

csi megtudni, hogyan értesültem jöveteletekről és hogyan menthettelek meg a tüzes fazéktól?

- Nagyon is kiváncsi vagyok, királyné! - feleltem halkan.

- Akkor nézz e viztükörbe - és a márványmedenczére mutatott, és feléje hajolva, kezeit

kiterjesztette fölötte.

Oda mentem s belenéztem, a viz hirtelen megzavarodott. Aztán lassan-lassan kitisztult megint,

és én - oly bizonyosan, mint a hogy élek - láttam csónakunkat azon a rettenetes csatornán. Leó

a csónak fenekén feküdt alva, egy köpenynyel volt letakarva a moszkiták ellen, még pedig

ugy, hogy az arcza nem látszott. Mahomed, Jób és én a parton vontattuk a csónakot. Meg-

rettenve ugrottam vissza, kiáltva, hogy ez boszorkányság, mert az egész látott jelenet csak-

ugyan megtörtént velünk.

- Nem! Nem! Holly! - felelt Ő - nincs boszorkányság, csak a tudatlanok képzeletében.

Boszorkányság nincs, de igenis létezik a természet titkainak megértése. Ez a viz az én tükröm,

benne meglátom, a mi történik, ha elég kiváncsi vagyok fölidézni, a mi nem sokszor esik meg

rajtam. Ebben megmutathatok neked a multból mindent, a mit látni óhajtasz, ha erre az

országra vonatkozik vagy pedig én ismertem, vagy a mit te, a szemlélő, ismersz. Gondolj

bárminő arczra, a melyet valaha láttál, és e viz hiven vissza fogja tükrözni gondolatod tárgyát.

De még én sem ismerem minden titkát. A jövőbe nem tudok látni, pedig ez régi tudomány,

csakhogy én nem birom a nyitját. Egy napon véletlenül eszembe jutott ez a csatorna, melyen

magam is vitorláztam vagy husz századdal ezelőtt, kiváncsi voltam látni, milyen lehet most. A

mint igy néztem a csatornát, láttam a csónakot és három vontató férfit és egy negyediket, a

kinek arczát nem láthattam, de termete deli volt és ő maga ifjunak látszott. Ekkor küldtem a

parancsot, mely megmentett titeket. És most ég veled! De megállj! Beszélj valamit ez ifjuról,

65

az oroszlánról, a hogy a vén ember hivja őt. Megnézném, de azt mondják, beteg, láz gyötri és

ezenfelül meg is van sebezve.

- Bizony, nagyon beteg, - felelém leverten. - Nem segithetnél-e rajta, oh királyné, te, a ki

annyit tudsz?

- Bizonyos, hogy meggyógyithatom őt. De miért vagy oly levert? Szereted ezt az ifjut? Talán

a fiad?

- Ő az én fogadott fiam, oh, királyné! Ide hozassam őt elibéd?

- Nem. Mióta gyötri a láz?

- Immár harmadnapja.

- Jól van, hadd szenvedjen még egy napig, akkor tán saját erejéből legyőzi a lázt és ez többet

ér, mintha én gyógyitom meg, mert az én orvosságom a gyökerében megrenditi az élet fáját.

De ha holnap este, az óráig, mikor a láz először tört ki rajta, jobban nem lesz, akkor el fogok

hozzá menni és meggyógyitom. Megállj! Ki ápolja őt?

- Fehér szolgánk, ugyanaz, a kit Billali malacznak hi és - itt egy kissé haboztam - és egy nő,

Ustane néven, igen szép asszony, ez ország leánya, a ki öleléssel és csókkal fogadta Leót, a

mint meglátta, és azóta mindig mellette maradt.

- Ustane? Nem tudom, vajjon nem ő-e az az asszony, a kitől óvtak és a kit én is megintettem a

magam részéről? Milyen - megállj - látni akarom. - És a medencze fölé hajolva, kezeivel a

vizet elsimitotta és merőn belenézett. - Ide nézz, - szólt hozzám - ez az az asszony?

Belenéztem a vizbe és tükrén láttam Ustane nyulánk alakját. Végtelen gyöngédség és gond

kifejezésével arczán hajolt valami fölé, arany-barna fürtei végig omlottak vállain.

- Ő az, - mondám halkan - mert megzavart e szokatlan látvány - Leó álmát virrasztja.

- Leó, - mondá Ayesha (mert felszólitott, hogy e néven nevezzem) szórakozottan - ez annyit

jelent latinul, mint oroszlán. Ez egyszer jól eltalálta az öreg a nevet. Igen különös - mondotta

tovább magában - igen különös. Olyan hasonló, de mégis lehetetlen! - Türelmetlen kézzel

intett a viz felett. A kép eltünt és csak a lámpa világa remegett az élő tükörlapon.

- Nincs semmi óhajod, mielőtt elmennél, Holly? - kérdé némi gondolkozás után.

- De van egy, oh, Ayesha! - feleltem bátran. - Az arczodat óhajtanám látni. - Kaczagott ezüst

csengésü hangján.

- Gondold meg a dolgot jobban, Holly - felelt. - Emlékezzél - te, a ki ismerni látszol a görög

istenek regéit - emlékezzél Akteonra, akit nyomorulttá tett a nagy szépségnek látása. Ha

megmutatom neked arczomat, a tehetetlen vágy nem fogja-e marczangolni szivedet, mert tudd

meg, nem te érted vagyok e világon, semmiféle férfiért sem vagyok - azt az egyet kivéve, a ki

volt és a ki még nincs.

- A mint akarod, Ayesha - feleltem. - Én nem félek a szépségedtől. Szivem rég elfordult az

oly hiú dolgoktól, a minő az asszonyi szépség, a mely elhervad, mint a virág.

- Tévedsz, Holly - az enyém hervadhatatlan. Szépségem tart, a mig élek. Ha kivánod, legyen

akaratod szerint. De magadra vess, ha vágyad eszedre veti magát - és oda tereli, a hová nem

akarod. Sohasem felejtheti a férfi szépségemet, ha egyszer gyönyörködött benne, azért járok

még e vadak előtt is örökösen fátyol alatt, nehogy rám vágyjanak és kénytelen legyek őket

elpusztitani. Szólj, akarsz látni?

- Akarlak - feleltem, a kiváncsiság győzött bennem.

66

Felemelte gyönyörü fehér karjait - és lassan - igen lassan bontott ki valami szoritót a haja

alatt. És ekkor hirtelen az egész hosszu kisérteties fátyol lebomlott, a földre hullott és sze-

meim végigfutottak termetén, a melyet most csak egy vékony fehér tapadó patyolat takart, a

mely csak arra szolgált, hogy kiemelje formái tökéletességét. Piczi lábain aranygombos

szandált viselt. Ezek fölött szobrásztól soha nem álmodott tökéletességü bokája látszott.

Derekán egy kétfejü szinarany kigyó tartotta össze patyolat ruháját, mely hófehér kebléig ért,

melyen karjait keresztbe kulcsolta. Arczára tekintettem - és nem tulozok mikor azt mondom,

hogy megvakitva rettentem vissza. Sokszor hallottam égi lények szépségéről regélni, - most

láttam egyet - csakhogy e szépség formáinak tökélye és kápráztató bája daczára gonosz volt,

legalább akkor én reám a gonoszság benyomását tette. Hogyan magyarázzam meg? Nem lehet

- nem birom! Nincs az az ember a világon, a kinek tolla képes volna leirni, a mit láttam.

Szólhatnék a nagy, váltakozó kifejezésü, mélységes fekete szemekről, a liliomarczról széles

és előkelő homlokról, a mely mélyen be volt nőve hajjal, a gyengéd vonásokról, de bármily

szép volt is rajta mindez, bája nem ezekben rejlett. Soha ezelőtt nem sejtettem, hogy a szép-

ség, a magasztosig fokozva, mivé lehet, pedig magasztosságában volt valami sötét, a ragyogás

nem tisztán mennyei volt, de azért mégis elragadó. Az arcz, melyet szemeim bámultak, egy

alig harmincz évesnek látszó ifju nő arcza volt, tökéletes egészség és az érett szépség első

tüzében, de kimondhatatlan bánat és emésztő szenvedély bélyegével.

Még az édes mosoly a mely ajkain és gödröcskéiben játszott, sem rejthette el teljesen a bün és

bánat ez árnyékát még dicső szemei világában is ott ragyogott és mondani látszott: »Tekints

reám, bár szép vagyok, a minő soha asszony még nem volt, sem nem lesz, bár halhatatlan és

félistennő vagyok, emlékeim üldöznek az idők elejétől fogva és szenvedélyem pórázán járok.

Rosszat cselekedtem és bánat gyötör nagy időktől fogva, rosszat fogok cselekedni és bánatban

fürödni az idők végéig, mig meg nem váltatom.«

Valamely láthatatlan erőtől vonzva, szemeimet az ő ragyogó szemeire függesztettem és

sugarai villamos áramlatától elvakulva és remegve álltam előtte. Kaczagott, oh, mily zene volt

kaczagása! és kicsi fejével oly kaczéran intett reám, hogy Venus Victrixnek is becsületére vált

volna.

- Meggondolatlan halandó, - mondá - mint Akteon, megkaptad, a mit kértél; vigyázz, nehogy,

mint Akteon, pusztult el nyomorultan, darabokra tépve, szenvedélyed vérebei által. Én is szüz

istennő vagyok, oh, Holly, nem könyörülök férfiun, egyet kivéve és ez egy nem te vagy. Nos,

szólj, eleget láttál?

- Szépségre tekintettem és elvakitott - mondám rekedten és elfedtem szemeimet.

- Nos? Mit mondtam neked előre? A szépség olyan, mint a villám; ragyog, de sujt, kivált-

képen fákat. Holly pedig fenyőfát jelent angolban. És ismét biczczentett és kaczagott.

Hirtelen elhallgatott, és ujjaimon keresztül láttam, hogy arcza borzasztóan elváltozott. Nagy

szemei különös kifejezéssel merevültek meg, mintha a rémület, egy lehetetlen őrült remény-

séggel, a mely sötét lelke mélyén támadt, küzködne bennünk. A szép arcz szigoru lett és

tündéri alakja kiegyenesedett.

- Ember, - mondá félig susogva, félig sziszegve, fejét visszahajtva, mint a kigyó, mikor

támadni akar - ember, honnan vetted a szkarabeuszt, a melyet ujjadon látok? Szólj! vagy az

élet tüzére fogadom, hogy megsemmisitlek itt, állóhelyedben! - Egy lépést tett felém és sze-

meiből oly ijesztő ragyogás áramlott reám, hogy én ott rögtön földre rogytam előtte és

zavartan dadogtam ijedtemben.

- Béke veled - mondá hirtelen változással modorában és előbbi lágy hangján folytatta: -

Megijesztettelek! Bocsáss meg! de néha, oh, Holly, a végtelen szellem elveszti türelmét a

nagyon is véges emberi észszel és kisértetbe jövök hatalmam használatára, merő boszuságból.

67

Kis hijja, hogy meg nem öltelek, de még jókor eszméltem. De a szkarabeusz, hogy jutottál a

szkarabeuszhoz?

- Találtam, - mormogtam gyengén, a mint lábra iparkodtam állni, és tény, hogy elmém

annyira meg volt abban a perczben zavarodva, hogy semmi egyébre nem emlékeztem, mint

hogy a gyürüt Leó szobájában találtam.

- Igen különös, - mondá Ő, nőies izgatottsággal és remegéssel hangjában, a mi épen nem illett

e borzasztó asszony egyéniségéhez - de valamikor láttam egy ilyen szkarabeuszt. Annak a

nyakába volt füzve, a kit szerettem. - És mélyen sóhajtott és láttam, hogy végre ő is csak

asszony volt, ha még olyan öreg is.

- Különben tán csak hasonlit ahhoz, a melyet én ismertem, bár eddig soha sem láttam ahhoz

hasonlót. De az nem volt gyürübe foglalva. Eredj most, Holly! eredj és igyekezzél felejteni,

hogy Ayesha szépségében gyönyörködtél - és elfordulva, a pamlagra vetette magát és arczát a

vánkosokba temette.

A mi engem illett, eltámolyogtam és ma sem tudom hogyan jutottam el szobámba.

68

XIV.

Egy elkárhozott lélek.

Majdnem tiz óra volt éjjel, mikor ágyamra dőlve igyekeztem összeszedni eszemet, és gondol-

kozni a felett, a mit láttam és hallottam. De mentül tovább gondolkoztam, annál jobban meg-

zavarodtam. Őrült vagy részeg voltam? álmodtam? vagy pedig csak egy nagyszerüen kifőzött

és elkészitett tréfának a bolondja voltam-e? Hogy eshetett, hogy én egy józan és a tudomá-

nyokban nem egészen járatlan férfi, a ki mindeddig határozott megvetője voltam a sok

hókusz-pókusznak, a mit mostanában Európában is üznek a tulvilágiakkal, elhihettem, hogy

az este egy kétezer és néhány éves asszonynyal beszélgettem? A dolog a teljes lehetetlenségek

közé tartozott. Nem lehetett csak tréfa, és ha az, mire véljem? És mire véljem a jelenéseket a

viz tükörén, és ez asszony rendkivüli jártasságát a régmult idők történetében, és teljes vagy

tettetett tudatlanságát mindenre nézve, a mi azóta történt? Mit szóljak rendkivüli és ijesztő

szépségéhez? Ez az egy legalább eltagadhatatlan tény volt; és szintén érthetetlen. Csupán földi

lény nem ragyoghatott ily tündéri szépségben. Abban az egyben igaza volt, hogy nagy vesze-

delem volt bármely férfiura nézve az ő szépségét látni. Én kérges szivü ember vagyok, a ki a

gyengébb nemet (meg nem foghatom, hogy miért gyengébb) egy keserves emléküt kivéve -

teljesen kiküszöböltem életemből. De most benső rémülettel éreztem - tudtam - hogy soha

sem fogom kiirtani ez asszony ragyogó fekete szemeinek és pokoli szépségének emlékét

elmémből. Igaz, hogy ha egyáltalán érdemes beleszeretni egy asszonyba, legérdemesebb volt

ebbe az egybe, a kinek kétezer éves tapasztalatai, a halál legyőzésének titka és mérhetetlen

hatalom álltak rendelkezésére. De haj! késő volt azon töprenkedni, hogy érdemes-e vagy sem;

mert a mennyire megitélhettem magamat én, egy angol kollégium professzora, a kit társai

mindig nőgyülölőnek csufoltak, egy tisztességes középkoru férfi, halálosan és reménytelenül

beleszerettem e fehér büvésznőbe. Ostobaság! bizony nagy ostobaság! Ő megintett, de én nem

figyeltem az intelemre. Átkozott a vészes kiváncsiság, mely a férfit az asszony megismerésére

hajtja és átkozott az ösztön, e kiváncsiság szülője! Minden szerencsétlenségünknek ez az

okozója. Miért nem lehetünk elégedettek és boldogok az asszonyok nélkül és ők nélkülünk?

Gyönyörü helyzet! Az én koromban áldozatul esni egy ujkori Circének. Mit mondok, dehogy

ujkori, saját állitása szerint volt legalább is annyi idős, mint az eredeti Circe.

Hajamat téptem és felugrottam ágyamról. Mit akart a szkarabeuszszal? A Leó szkarabeusza

volt, melyet a Vincey barátom által rámbizott szekrényben találtunk; lehetséges-e, hogy a cse-

répre irt történet igaz legyen és nem valamely beteg agy rémszülötte? És ha igaz, Leó volt-e

az az ember, a kinek az ujraszületését - Ő - várta? Lehetetlen! Az egész história badarság! Ki

hallotta valaha, hogy egy ember ujra szülessék? De ha az lehető, hogy ez az asszony kétezer

évet éljen, akkor semmi sem lehetetlen. Akkor én magam is - ki tudhatja - egy régen élt és el-

felejtett énemnek a reprodukcziója vagyok. Csakhogy nem tudok a régi énemre visszaemlé-

kezni. A gondolat olyan képtelennek tetszett, hogy hangosan nevettem és egy a sziklába

faragott zord vitézhez fordulva, igy kiáltottam - ki tudja, öregem! tán a te kortársad voltam.

Jupiterre! tán te vagy én és én voltam te. Ujra kaczagtam, mig a boltozat szomoruan verte

vissza kaczajom hangját, mintha a harczos szelleme kaczagott volna.

Végre eszembe jutott, hogy jó volna Leó után nézni; czipőmet lehuztam, az ágyam mellett

égő lámpát felvettem és óvatosan mentem Leó szobájáig. A légvonat gyengén lengette ide-

oda a bejáratot fedő függönyt, mintha szellemkezek lebegtették volna, beléptem és körülnéz-

tem. Az ágyon feküdt Leó, nyugtalanul forgolódva álmában. Mellette, félig a földön fekve,

félig az ágyhoz támaszkodva volt Ustane. Egyik kezében Leó kezét tartotta, de ő is aludt és a

kettő igy együtt igen kedves, megható képet nyujtott. Szegény Leó! Arcza égett, szemei be

69

voltak esve, lélekzete szakadozott volt. Nagyon, nagyon rosszul volt; és ismét meglepett a

rettenetes félelem, hogy meghal és engem egyedül hágy a világon. És ha megél? Vetélytársam

lesz Ayeshánál; még ha nem ő volna is a várt férfiu, milyen reményem lehetne nekem, rut és

idős embernek, az ő szépsége és ifjusága ellen? Hála az égnek! az igaz érzéke még nem

veszett ki belőlem; ezt még Ő sem tudta bennem elölni és a mint ott álltam, szivem mélyéből

fohászkodtam a Mindenhatóhoz, hogy mentse meg az én drága gyermekemet, az én egyet-

lenemet, még akkor is, ha ő lenne a várt szerető.

Ezután oly halkan, a hogy jöttem, visszatértem szobámba, de nem tudtam elaludni, Leó

rosszullétének látása csak olajat öntött izgatottságom tüzére.

Fáradt testem és tulcsigázott agyvelőm képzelő tehetségemet természetellenes élénkségre

fokozták. Gondolatok, látományok szinte kézzelfogható élénkséggel lebegtek előttem.

Nyugtalanul fel- és lejártam kis barlangomban.

Hirtelen egy nyilás ötlött szemembe a sziklafalon, mely eddig teljesen kikerülte figyelmemet.

Felvéve a lámpámat, megvizsgáltam. A nyilás egy kis átjáró folyosóba vezetett. Nem volt

éppen kellemes érzés helyzetemben szobámnak egy oly kijárását fedezni föl, melyről nem

tudtam, hogy hova vezet. Akárki is meglephetne ezen keresztül, a mikor alszom. Félig kiván-

csiságból, hogy megtudjam, hova vezet, félig nyugtalan tettrevágyásból elindultam rajta. Kő-

lépcsőhöz vezetett, melyen lementem; a lépcső egy másik folyosóra vagy alagutba vitt, amely

szintén a sziklába volt vágva és, nézetem szerint, egy irányban futott azzal, a melyikre a mi

szobáink nyiltak és keresztül a nagy barlang alatt, a mely a főbejáratot képezte. Elindultam

benne; oly csendes volt, mint a sir, de engem valami rejtélyes érzés hajtott előre, mentem hát,

harisnyás lábaimmal zajtalanul lépkedve a sima sziklatalajon. Mikor ötven ölnyire érhettem,

egy másik folyosó keresztbe metszette az eddig követettet és ide érve, a légvonat hirtelen

eloltotta lámpámat és én vak sötétségben maradtam e titokzatos hegy méhében. Hirtelen pár

lépéssel visszatértem az éppen elhagyott fordulóhoz, megrémülve, hogy a sötétségben el

találom vesziteni a helyes irányt. Oda érve, megálltam gondolkozni, hogy mittevő legyek.

Nem volt gyufám, veszélyesnek tetszett a hosszu utat vissza sötétben megtenni és még sem

maradhattam itt egész éjszaka és ha maradnék is, mi haszna, a hegy gyomra fényes délben is

épp oly sötét lesz, mint éjjel. Visszanéztem, sem hang, sem világ sehol. Előre hajolva, végig

néztem a keresztuton; messze távolban gyenge fényt pillantottam meg, mintha tüz fénye

volna. Talán egy lakott barlang volt, a hol meggyujthatnám a tüzön a lámpámat, mindenesetre

érdemes lesz megnézni. Lassan és keservesen másztam az alaguton előre, kezeimmel a falat

tapogatva, lábammal a talajt kémlelve, nehogy valamely mélységbe zuhanjak. Harmincz

lépés: fényesen lobogó lángot láttam, a mely a függönyön keresztül ragyogott; ötven lépés:

egészen közel jártam hozzá! Hatvan lépés: oh, nagy Isten! A függönynél álltam, nem volt

tökéletesen összehuzva és jól beláthattam a mögötte levő kis barlangba. Olyan volt, mint egy

sir és a közepén, a földön fehér lánggal füst nélkül égő tüz világitotta be. Balra, a fal mellett,

volt egy kőpad, melyen egy alak, a melyet holttestnek hittem - feküdt, fehér lepellel be-

takarva. Jobbra szintén egy ilyen fekhely volt, valami himzett takaróval fedve. A tüz fölé egy

asszony alakja hajolt. Oldalt fordult felém és szemben volt a halottal; alakja tetőtől-talpig

valami sötét köpenyfélébe volt burkolva. A tüzbe látszott bámulni. Hirtelen - a mig azon töp-

renkedtem, hogy mittevő legyek - felugrott és egy görcsös mozdulattal, a mely a kétségbeesés

erélyének látszott, letépte a köpenyt magáról.

- Ő - volt!

A fehér ruha volt csak rajta - mint akkor, mikor fátyolát lebontotta - mélyen kivágva keble

fölött, és az arany kigyóval, a mely derekára csavarodott, fekete haja hullámosan omlott végig

termetén. De ezuttal csak az arcza kötötte le figyelmemet, nem a szépsége, de kifejezése

70

erejénél fogva, melylyel mintegy csavarba szoritotta rémült lelkemet. Most is szép volt, de a

kétségbeesés, őrült szenvedély, és tehetetlen boszuvágy oly küzdelmet vivtak vonagló

vonásain és tágra nyilt szemei gyötrelmes kifejezésében, a melyet lehetetlen leirni.

Egy pillanatig igy állt, kezeit fejére kulcsolva, ruhája e mozdulatnál lecsuszott kebléről az

övig, felfedve vakitó szépségét. Ott állt, kezeit összeszoritva, a rosszakarat folyton sötétülő

kifejezésével arczán.

Hirtelen eszembe jutott, hogy mi lesz velem, ha meglát, elszédültem ijedtemben. De ha

bizonyosan tudtam volna, hogy halállal bünhődöm, azt hiszem, még akkor sem birtam volna

elhagyni leső helyemet, teljesen meg voltam büvölve. Pedig ha meglát a függönyön keresztül

vagy büvészete árulja el neki jelenlétemet, vagy véletlenül eltüsszentem magamat, tudhattam

mi vár reám, nem soká késett volna büntetésemmel.

Leeresztette összekulcsolt kezeit és rögtön megint felemelte feje fölé és - oly igaz, mint a

hogy tisztességes ember vagyok - a fehér láng fellobogott keze mozdulatára, majdnem a

tetőig, vad és kisérteties fénynyel ragyogva be - Őt - a halottat, takarója alatt és minden zugát

és göröngyét a sziklaüregnek. Ujra leeresztette karjait és a mint igy tett, arab nyelven mon-

dott, vagyis sziszegett valamint oly kifejezéssel, hogy vérem megfagyott és szivem verése

elállt egy pillanatra.

- Átkozott légy! örök időkig átkozott!

Karjai lehanyatlottak, a tüz összezsugorodott, ujra felemelte őket és a tüz ujra fellobogott.

- Átkozott legyen az emléked! Átkozott az egyiptomi asszony emléke.

Ujra lehanyatlott a márványkar és ujra felkapta.

- Átkozott legyen a Nilus szép leánya, szépségének miatta!

- Átkozott legyen, mert büvészete megkötötte erőmet.

- Átkozott! mert egyetlen szerelmemtől megfosztott.

És a tüz ujra összezsugorodott és ujra fellobogott. - Ő - kezeivel elfedve szemeit és a sziszegő

hangot elhagyva, hangosan kiáltott:

- Mi haszna az átoknak? ő erőt vett rajtam és eltávozott!

És ekkor ujra kitörő szenvedéllyel kezdte:

- Átkozott legyen ott, a hol van. Átkaim érjék utól és zavarják meg nyugalmát.

- Átkozott legyen a csillagos ürben bolyongó árnya. Ott is érje utól átkom.

- Hatalmam ott is rátaláljon, hadd rejtőzzék a sötétségbe.

- Sülyedjen ő is a kétségbeesés örvényébe, mert ott bizonynyal rá fogok találni egy napon.

Ismét leszállt a tüz és Ő ismét tenyerébe rejtette arczát.

- Mi haszna! mi haszna! - nyögött - ki érheti el azokat, a kik alusznak? Még az én hatalmam

sem érheti el őket.

És mégis ujra elkezdte rettentő átkozódását.

- Átkozott legyen, ha ujra születik. Átokkal szülessék erre a világra.

- Átok kisérje bölcsőjétől a sirig. És akkor fogja boszum őt elérni és porig sujtani.

És igy folytatta még sokáig. A tüz fel és leszállt.

71

Átkozódásának sziszegő hangja, a melynek borzalmasságát lehetetlen leirni, a barlang szikla-

falairól verődött vissza és a vad, ragyogó fény és mély árny váltakozva borultak a sziklapadon

kinyujtóztatott félelmes alakra.

De végre kifáradt és elhallgatott. A sziklás talajra guggolva, arczára és keblére boritotta

gyönyörü haja hullámait és keservesen kezdett sirni, szivet tépő bánatában.

- Kétezer éve! - sóhajtott - kétezer éve, hogy várok és türök; de bár század század után mult és

mulik most is, az emlékezet éle nem tompul, a remény napja nem világit. Oh! hogy kétezer

évet kellett élnem, égő szenvedéllyel szivemben és bünöm örökös emlékével szemem előtt;

Oh! hogy én nem birok felejteni. Oh! a végtelen esztendők, a melyek elmultak és még követ-

keznek végtelenül és örökké! Szerelmem! Szerelmem! Szerelmem! Miért idézte föl az az

idegen emlékedet! Ötszáz éve, hogy nem szenvedtem ily keserüen. Ha vétkeztem ellened,

nem törültem-e ki a vétek emlékét? Mikor térsz vissza hozzám, a ki birok mindent és mégis

nálad nélkül koldus vagyok? Mit tehetnek érted? Mit? mit? mit? És talán ő, az egyiptomi ott

van veled, a hol te időzöl és gunyolja emlékemet. Oh; miért nem halhattam meg veled együtt

én, a ki megöltelek! Oh, jaj! hogy nem birok meghalni most sem, oh, jaj! oh, jaj nekem; és a

földre vetette magát és sirt és zokogott, hogy azt hittem a szive szakad bele.

Hirtelen felállt, megigazitotta ruháját, haját türelmetlen mozdulattal hátra vetette és keresztül

ment a barlangon a holttest mellé.

- Oh, Kallikratesz! kiáltott és én megremegtem e név hallatára. - Látnom kell arczodat, bár-

mily gyötrelemmel bünhődjem is érte. Egy emberöltő óta nem láttalak téged, kit megöltem -

megöltelek saját kezemmel. - És remegő kezekkel nyult az alakot boritó lepel széléhez és

elhallgatott. Mikor ujra megszólalt, a rémült susogás egy nemével tette, mintha maga is félne

attól a mit tenni óhajt.

- Felköltselek - szólt a halotthoz - hogy ugy állj előttem, mint hajdan? Megtehetem! - És

kezeit kinyujtotta a letakart hulla fölött, mig egész alakja merev és rettenetesre vált és szemei

sötéten meredtek ki. Rémülten álltam a függöny mögött, hajam égnek meredt és akár képzel-

tem, akár igazán ugy volt, ugy láttam, hogy a halott teste megremegett és a lepel hullámzott

keblén, mintha egy alvó ember lélekzete mozgatná. - Ő hirtelen visszavonta kezeit és a halott

mozgása megszünt.

- Mi haszna! mondá sötéten. Mi haszna; a testet feltámaszthatom, de a szellemét nem hiv-

hatom vissza! Még ha elibém állitanálak is, nem ismernél, és csak azt tehetnéd, a mit én

rendelek. Az élet benned nem a te életed volna, Kallikratesz, hanem az enyém.

Egy pillanatig töprenkedve állt, aztán térdre vetette magát a halott mellett, és lepleit csókolva

keservesen sirt. Oly rettenetes volt e félelmes asszonyt látni, a mint szenvedélye kitöréseit a

halottra pazarolta - annyival borzasztóbb, mint bármi, a mit eddig láttam, hogy nem birtam

tovább elviselni és megfordulva remegő tagokkal kezdtem visszafelé mászni a koromsötét

alagutban, azzal a meggyőződéssel fájó szivemben, hogy egy elkárhozott lelket láttam.

Odább botorkáltam, alig tudom hogyan. Kétszer elestem, egyszer rossz helyen fordultam be

egy folyosón, de szerencsémre rögtön észrevettem tévedésemet. Husz perczig vagy tovább is

mentem már, mikor eszembe ötlött, hogy rég el kellett hagynom a kis lépcsőt, melyen le-

jöttem. Kimerülve és halálosan megijedve végre lerogytam a kőtalajra, és elájultam.

Midőn magamhoz tértem, gyenge világosságot vettem észre hátam mögött. Odacsuszva,

láttam, hogy ez a kis lépcső, melyet a hajnal hasadása világitott meg gyengén. Felmásztam

rajta, megleltem szobámat, és az ágyra dőlve rögtön mély álomba merültem.

(Vége az első kötetnek.)

72

MÁSODIK KÖTET.

73

I.

Ayesha törvényt ül.

A mint ujra feleszméltem, Jóbot láttam, a ki már teljesen felgyógyult lázából. Ruháimat rázta

ki, egyengette és szépen összehajtogatva tette ágyam lábához. Aztán elővette uti ládámat,

kinyitotta és a tükröt igyekezett felállitani. Aztán a vizes kancsókat vizsgálta sorra.

- Oh, - hallottam mormogni - semmi forró vizet nem adtak, persze a nyomorultak abba csak

egymást szokták megfőzni - és mélyen sóhajtott.

- Mi baj, Jób? - kérdém.

- Bocsánat, uram, - mondá szalutálva - azt hittem, alszik, bizony rá is férne egy kis alvás. A

milyen a szine, azt hinné az ember, hogy rossz éjszakája lehetett.

Felelet helyett nyögtem, - ugyancsak igaz, hogy rossz éjszakám volt, olyan, a milyet nem

kivánnék még egyszer átélni.

- Hogy van Leó? - kérdém.

- Egyformán rosszul, uram, bár mondhatom, hogy az a vad leány, Ustane, kitünően ápolja,

akár csak egy igazi keresztény. Mindig körülötte van és utána néz és ha én bele akarok

avatkozni, borzasztó nézni, hogy mit mivel. A haja szinte felborzolódik, aztán szid és átkoz a

maga pogány nyelvén.

- Aztán mit csinálsz olyankor?

- Módosan meghajtom magam előtte, aztán igy szólok: Ifiasszonykám, a maga állása itt

olyanforma, hogy én azt tartozom is, nem is, elismerni. Engedje megmagyaráznom, hogy

nekem kötelességeim vannak a gazdám körül, a ki tehetetlen a betegségében, és szándékom is

azokat hiven teljesiteni mindaddig, a mig csak mozogni tudok. De rám sem ügyel, csak még

jobban kiabál és átkozódik. A mult éjjel is a keblébe nyul, az alá a hálóing-féle alá, a mit

visel, és egy kést ránt elő; én kirántom a revolveremet, aztán egy ideig farkasszemet néztünk

egymással, mig végre ő elnevette magát. Nem illő és helyes, hogy egy jóravaló keresztény

lélek ilyet eltürjön egy vad pogánytól, ha az még olyan csinos is, de hát ugy kell az olyan

bolondoknak (Jób különösen hangsulyozta a bolondokat), a kik ilyen helyre jönnek, hogy

olyan dolgokat tudjanak meg, a melyeknek tudása nem embernek való. Átok van rajtunk,

uram, csakhogy még nem teljesedett be egészen, még nincs vége mindennek, csakhogy akkor

majd nekünk is végünk lesz, aztán itt maradhatunk örök időre ezekben az utálatos barlangok-

ban, a kisértetekkel és halottakkal körülöttünk. Most pedig megyek, uram, és Leó ur levese

után látok, ha az a vadmacska megengedi, és talán ön is szivesen felkelne már, mert hát

kilenczre jár az idő.

Jób beszéde nem volt alkalmas arra, hogy megvigasztaljon vele valakit, a ki olyan éjszakát

töltött, mint én, és a mi több, az igazság sulyával birt. Egybevetve az eddig tapasztaltakat,

lehetetlen volt megszöknünk onnan, a hol voltunk. Feltéve, hogy Leó meggyógyul, és feltéve

hogy, - Ő - eleresztene bennünket - a mi igen kétségesnek látszott - és hogy meg nem öl rossz

szeszélye egy fellobbanásában, feltéve, hogy az amahaggerek megkimélik fejünket a tüzes

fazéktól, még akkor is lehetetlen a szökés, mert a száz és száz mérföldekre terjedő mocsár oly

hálóval vett körül, a mely minden erőditésnél jobban megvédte az amahaggerek lakóhelyeit.

Csak egy mód állt előttünk: kivárni a dolog végét és engem az egész különös história annyira

kezdett érdekelni, hogy nem is kivántam egyebet, még ha életem lesz is kiváncsiságom ára.

Mely férfi ne tanulmányozta volna szivesen egy olyan nő jellemét, a milyen Ayesha volt?

74

Félelmes volta csak még jobban izgatta kiváncsiságomat és kénytelen voltam bevallani, még

most, a napvilág kijózanitó befolyása alatt is, hogy az Ő személye legyőzhetetlen vonzóerővel

birt rám nézve. Még a rémes jelenet, a melynek az éjjel tanuja voltam, sem irtotta ki

elmémből az őrültséget; és haj! be kell vallanom, hogy még mind a mai napig sem sikerült

kiirtanom.

Öltözködésemet befejezve, átmentem az ebédlő- vagyis bebalzsamozó szobába és megregge-

liztem. Ismét a néma leányok szolgáltak fel. Ezután szegény Leót néztem meg, a ki eszméletét

teljesen elvesztette és már meg sem ismert. Kérdeztem Ustanet, hogy mit gondol, mi lesz

vele, de ő nem felelt, csak fejét csóválta és sirni kezdett. Ugy látszik, nem bizott hozzá és

ekkor feltettem magamban, hogy valamiképen ráveszem Ő-t, hogy jöjjön ide és nézze meg

Leót. Bizonyos, hogy meg tudja gyógyitani, ha akarja, legalább azt állitotta, hogy tudja. A

mint igy töprenkedve álltam, Billali jött a szobába és fejét csóválva mondá:

- Meg fog halni ez éjjel.

- Isten mentsen, hogy ugy legyen, atyám - feleltem nehéz szivvel.

- Ő, a kit szolgálunk, szine elé rendelt téged páviánom, - mondá az öreg, a mint a függönyön

tul voltunk - de ah, édes fiam, légy óvatosabb. Tegnap a fejemet tettem volna rá, hogy Ő el

fog téged pusztitani, mert nem térdeiden közelitettél hozzá. Most itéletet akar mondani azok

felett, a kik megtámadtak benneteket, jer gyorsan fiam, jer.

Követtem az öreget a folyosón végig és a mint a nagy barlangba értünk, láttam az amahagge-

rek közül is sokat, felfelé sietni rajta. Nehányan közülök fel voltak öltözve, de a legtöbbje

most is csak a tigrisbőrben szerénykedett. A sietők közé vegyültünk és velük együtt a barlang

hosszu, majdnem végtelen utján haladtunk felfelé.

Az egész uton a falak mindenütt dombormüvü faragásokkal voltak diszitve és minden husz

lépésnyire jobbra-balra folyosók ágaztak szét belőle, mint Billali mondta, az előttük itt élt nép

sirjaiba vezetve. Végre elértük a barlang végét, a hol ép olyanforma sziklaerkélyt találtunk,

mint a milyenen védtük magunkat, a mi azt látszott bizonyitani, hogy e sziklalapokat oltárnak

szokták használni. E sziklaoltár mindkét oldalán is folyosók vezettek a hegy gyomrába, Billali

szerint szintén csupa sirokhoz, melyek még mind tele voltak teljesen ép holttestekkel. Az oltár

előtt már sokan voltak összegyülekezve, ugy nők, mint férfiak, olyan komor pofákkal táto-

gatva, hogy Bolond Istókot is megrikathatták volna öt percz alatt. Az oltáron állt egy fekete

fából durván faragott szék elefántcsonttal diszitve, egy ép olyanforma zsámolylyal.

Hirtelen egy hang elkiáltotta: Hiya! Hiya! Erre az egész gyülekezet a földre borult, mintha

hirtelen halál sujtotta volna őket, csak én maradtam állva, mint a csapás egyetlen tulélője. Erre

a testőröknek hosszu sora közeledett és az emelvény két oldalán felállt, aztán jött tizenkét

siketnéma férfi, ezeket követte tizenkét leány, lámpákkal a kezükben, aztán jött egy magas

elburkolt fehér alak, a melyet rögtön felismertem. - Ő - volt. Fellépett az emelvényre és a

székbe ülve, engem görögül szólitott meg, valószinüleg nem akarta, hogy a körülöttünk levők

megértsék a mit mondott.

- Jer ide Holly, ülj a lábaim elé és figyelj az itéletre, melylyel támadóitokat sujtom. - Meg-

hajtottam magamat, felléptem a sziklaemelvényre és lábaihoz ültem.

- Hogy aludtál, Holly? - kérdezte.

- Nem jól, oh, Ayesha - feleltem, megrettenve, hogy tán Ő tudja, mint töltöttem az éjszakát.

- Ugy? - felelt halk nevetéssel, én sem aludtam jól, rossz álmaim voltak és azt hiszem, te

voltál az okozójuk.

- Miről álmodtál, Ayesha? - kérdém közönyösen.

75

- Álmodtam - felelt - valakiről, a kit szeretek, és valakiről a kit gyülölök, - aztán, mintha nem

akarna többet mondani, a gárda tisztjéhez szólt arabul. - Hozzátok elém azokat az embereket.

A kapitány mélyen meghajolt - mert ő és a királynő többi kisérői nem vetették magukat a

földre - azután néhány katonájával eltávozott. Csend következett. Ő - fejét tenyerébe hajtva,

gondolatokba merült, a sokaság előtte még folyton a földön hevert, csak a fejüket emelgették

egy kicsit vagy forditották félre, hogy egy kicsit ránk nézzenek. Oly ritkán jelent meg a

királyné közöttük, hogy, ugy látszik, szivesen türték kényelmetlen helyzetüket, csakhogy egy

pillantást vethessenek rá, vagyis inkább ruhájára, mert engem kivéve, nem volt itt élő férfi, a

ki arczát valaha látta volna. Végre lábdobogást hallottunk és a lámpasor fényénél a testőröket

láttuk közeledni, velük a mi ellenségeink vagy huszan, a kiknek vonásain a szokott komorság

küzdött a rémülettel, mely vad szivöket eltöltötte. Az emelvény előtt sorba állitották őket,

szintén le akartak borulni, mint a többiek, de Ő megakadályozta szándékukat.

- Fölösleges - mondá legédesebb hangján - fölösleges. - Ugy is nagyon hamar elérkezik az

idő, a mikor unni fogjátok a fekvést. - És édesen kaczagott.

A rémület remegése futotta végig a nyomorultak sorait, és bár gonoszok és gazok voltak,

mégis megsajnáltam őket. Nehány percz mult azután mély csendben, mialatt Ő, a mint feje

mozdulatából itélhettem, mert szemei nem látszottak, ugy látszott egyenkint szemügyre veszi

a bünösöket. Végre megszólalt, hozzám intézve nyugodt beszédét.

- Felismerted-e, oh, én vendégem, a kit a saját hazájában a tüskés fáról neveznek, ez embe-

reket?

- Ugy van, királyné, felismerem majdnem valamennyit - szóltam, és láttam őket rám meredni

tüzes tekintetükkel.

- Mondd el nekem és ez egész nagy gyülekezetnek, hogy mint esett az egész dolog, melyről

már hallottam.

Igy felszólitva, elmondtam oly röviden, a mint csak birtam, a borzalmas estét és szegény

szolgáink megtámadását. A vádlottak és a hallgatók, de még Ő is, mély csendben figyeltek

elbeszélésemre. Mikor elvégeztem, Ayesha Billalit hivta fel tanunak. Az öreg, a nélkül, hogy

felkelt volna a földről, csak fejét emelte fel és helybenhagyta, a mit mondtam. Több tanut fel

sem hivtak.

- Mindent megértettünk - szólt Ő - hideg, tiszta hangon, mely szörnyen különbözött rendes

hangjától. - Mit hozhattok fel mentségül, ti lázadó gyermekek, a mi enyhithetné a reátok váró

büntetést?

Egy kis ideig csend volt, de végre a vádlottak egyike, egy szép, szélesvállu, magas termetü,

nem egészen fiatal férfi, a kinek élesen metszett vonásai és sólyomszemei voltak, megszólalt,

mondván, hogy a parancs, melyet kaptak, ugy szólt, hogy a fehérbőrü embereket kiméljék,

egy szóval sem tett emlitést a feketéről, de különösen, mert egy asszony, a ki most már nem

él, biztatta őket reá, meg akarták őt ölni, ősi és bevett szokás szerint, tüzes fazekat huzván a

fejére, hogy aztán meg is egyék. A mi azt illeti, hogy minket is megtámadtak, azt hirtelen

dühökben tették és már nagyon megbánták. Azzal végezte beszédét, hogy kegyelemért esdett,

legalább csak annyiért, hogy ne öljék meg őket, hanem számüzzék a mocsarak közé, élni vagy

halni, a hogy sorsuk akarná. De arczáról láttam, hogy igen keveset remélt az Ő kegyelmétől.

Ezután csend következett; átható, mélységes csend borult az egész jelenésre, melyet a lámpák

lobogó fénye csodálatosan világitott meg. A sziklás földön, az emelvény előtt hosszu

sorokban hevertek halotti mozdulatlanságban a nézők. Előttük álltak a vádlottak, igyekezve

közönyös képet mutatni a borzalom daczára, a mely bátor szivöket remegtette. Jobbra és balra

a fehérruhás gárda, nagy lándzsákkal és tőrökkel felfegyverkezve, azután a néma férfiak és

76

leányok, a kik kemény kiváncsi szemekkel figyelték a történendőket. Aztán mindezek felett,

faragott székében ülve, az a fehér fátyolos asszony, a kinek szépsége és a hatalma mint egy

gloria lebegett körülötte. Soha sem tett rám elfátyolozott alakja olyan félelmes benyomást,

mint akkor, midőn a bosszuállás villámait gyüjtötte össze. Végre kitört.

- Kutyák és kigyók! - kezdte halk hangon, a mely folyton erősbült és végre szinte harsogott a

boltozaton végig. - Emberhusevők! kettős a vétketek. Először megtámadtátok ezeket az

idegeneket, a kik fehér emberek, és meg akartátok ölni a szolgájukat, és ezért már halált

érdemelnétek. De ez nem minden. Meg mertétek szegni tilalmamat. Nem izentem-e reátok

Billalival, a ki az én szolgám és a ti atyátok? Nem rendeltem-e, hogy szivesen lássátok ez

idegeneket, a kiket ti megtámadtatok és ha nem védték volna magukat vitézül, emberfeletti

erővel, hát meg is öltétek volna őket kegyetlenül. Nem tanitottak-e titeket gyermekkorotok óta

arra, hogy az - Ő - törvénye örök és sérthetetlen, és a ki csak egy hajszálnyira is eltér tőle, az

halál fia. És az én legcsekélyebb szóm is törvény. Nem erre tanitott benneteket atyátok, mikor

még csak apró gyermekek voltatok?

Nem tudjátok azt, hogy ép ugy mondhatnátok a barlangnak, hogy düljön be és temessen el

benneteket, vagy a napnak, hogy álljon meg utján, mint mondjátok nekem, hogy legyek

könyörületes és változtassam meg a szándékomat a ti óhajotokhoz képest? Jól tudom, hogy

tudjátok, ti gonosztevők. De ti mind rosszak, rosszak vagytok, a szivetek gyökeréig, a gonosz-

ság ugy bugyog fel bennetek, mint a forrás tavaszi időben. Ha én nem volnék, rég elpusztul-

tatok volna, mert egymást faltátok volna fel, éhes farkasok. És most, mivel hogy ezt elkövet-

tétek, mivel meg akartátok ölni ezeket a férfiakat, a kik az én vendégeim, de még inkább

azért, mert a nekem tartozó engedelmességet megszegtétek, ez legyen itéletem: Vigyétek el

őket a kinzó kamarákba és adjátok át a kinzók kezeibe és a ki közülük mégis megéri a holnapi

esthajnalt, oly módon jusson a halálhoz, mint a hogy ők akarták megölni vendégem szolgáját.

Elhallgatott és a rémület susogása hangzott körül a barlangban. Az elitélteket, mihelyt megér-

tették sorsuk iszonyatát, elhagyta eddig mutatott hidegvérük, a földre vetették magukat, sirva

és orditva könyörögtek kegyelemért; rettenetes látomány volt. Én is Ayeshához fordulva,

könyörögtem, hogy legyen irgalmas irántuk és legalább enyhitse meg borzasztó itéletét. De

kemény volt, mint a gyémánt.

- Lehetetlen, a mit kérsz, oh, Hollym, - szólt ismét görögül - ha könyörülnék ezeken a

farkasokon, a ti életetek egy napig sem volna biztonságban közöttük. Te nem ismered őket.

Mint a tigrisek, szomjasak a vérre és még most is éheznek a husotokra. Mit gondolsz, mivel

tartom féken e népet? Testőrségem alig egy ezred, tehát nem az erővel. De igen a félelemmel.

Az én hatalmam az ő rettegésükön alapult. Egy-egy emberöltőben egyszer büntetek igy, hogy

néhány tuczatot közülök kinzással öletek meg. Ne hidd, hogy kegyetlen vagyok vagy hogy

boszut akarnék állni ily nyomorultakon. Mi hasznom volna a boszuállásból? A kik sokáig

élnek, Hollym, azok nem szenvedélyesek, ha csak önérdekük nem kivánja. Ha ugy látszik is,

mintha haragomba sujtanék, azért az nincs ugy. Láthattad az égen sokszor, hogy az apró

felhők ide-oda usznak látszólag czéltalanul, de a vihar, a mely hajtja, egyenesen a czélja felé

fujja őket. Igy van az velem is, oh, Hollym. Szeszélyem és rossz kedvem az apró felhők, de

akaratom a szél, a mely örökké egy czél felé viszi őket. Ugy van, ezeknek az embereknek meg

kell halniok, és pedig ugy, a hogy kimondtam.

Aztán hirtelen a gárdatiszthez fordulva:

- A hogy megmondtam, ugy legyen.

77

II.

A kôri sirok.

Mihelyt az elitélteket elvezették, Ayesha intett, erre a nézők mind megfordultak és kezdtek

kifelé mászni a barlangból, mint egy szétrebbentett birkanyáj. De a mint jó messzire értek az

emelvénytől, felálltak és ugy siettek el, egyedül hagyva engem a királynéval és a néma

szolgákkal és szolgálókkal és néhány testőrrel; ez utóbbiak közül sokan a foglyokkal távoztak

el. Megragadva az alkalmat, kértem Ő-t, hogy jőjjön velem és nézze meg Leót, mert nagyon

rosszul van, de Ő nem akart, mondván, hogy semmi esetre sem fog meghalni napnyugta előtt,

mert az effajta betegségben sinlők csak napnyugtakor vagy napkeletkor szoktak meghalni.

Azt is hozzá tette, hogy jobb, ha a nyavalya kidühöngte magát az Ő beavatkozása előtt. Erre

felálltam, hogy eltávozzam, de ő visszatartott, mondván, hogy magával akar vinni, hogy a

barlang csodáit megmutogassa. Felállt a székéről és jelt adva a némáknak, leszállt az emel-

vényről. Erre a leányok közül négy lámpát vett a kezébe és kettő előttünk, kettő mögöttünk

foglalt állást, a többi a testőrökkel együtt eltávozott.

- Nos, Hollym, - szólt - nem vagy kiváncsi e hely csudáira? Nézd ez óriási barlangot, láttad-e

valaha mását? Pedig ezt is, mint sok mást, azon nép fiai faragták, kik hajdan a sikot lakták.

Nagy és csodálatos nép kellett, hogy legyen Kôr népe, de hasonlóan az egyiptomiakhoz, több

gondot forditottak a halottakra, mint az élőkre. Mit gondolsz, hány emberkéz és hány év-

század kellett e barlangok elkészitéséhez?

- Tizezer esztendő, - feleltem.

- Igazad lehet, Holly. Ez a nép régi volt, még az egyiptomiak előtt élt. Egy kissé ki tudom

betüzni a felirataikat, megtalálván a kulcsát - és tekints ide, ez a barlang egyike volt a

legutolsóknak, melyet furtak - és a némákhoz fordulva, intett nekik, mire ezek a lámpákat

magasra tartották. Az emelvény felett a sziklába egy öreg ember képe volt faragva, széken ült

és kormánypálczát tartott a kezében. Rögtön feltünt, hogy ugyanaz az ember, a kit az ebédlő

falán is láttam bebalzsamozva. A szék alatt, a mely különben éppen olyan volt formára, mint a

melyiken Ayesha ült az imént, rövid felirat volt, azokkal a különös betükkel irva, a melyeket

már emlitettem. Ezt az irást Ayesha lassan és egy kissé akadozva olvasta el és forditotta le

igy:

»Négyezerkétszáz és ötvenkilenczedik esztendőben a királyi Kôr alapitása után fejez-

tetett be eme barlang vagy temetkező hely épitése, Tisno-Kôr királyának uralkodása

alatt, a nép és rabszolgák három emberöltőn keresztül dolgozván rajta, hogy méltó

temetkező helye legyen előkelő polgáraik számára. Az egek áldása legyen munkájukon

és tegye édessé a nagy király, Tisno álmát; a kinek a képe az irás fölé van vésve.«

- Látod, Holly, - szólt Ayesha - ez a nép azt a várost, a melynek romjait a sikon láttad,

négyezer évvel alapitotta e barlangok épitése előtt. A mikor én kétezer évvel ezelőtt ide szár-

maztam, e barlang éppen olyan volt, mint a milyen ma, ebből megitélheted, hogy milyen régi

lehetett a város. És most kövess, megmutatom neked, hogy e nagy nép miként pusztult el,

midőn pusztulásának ideje elérkezett. És mentünk a barlang közepéig, a hol egy kerek szikla-

darab volt a talajba eresztve olyanformán, mint a hogy Londonban a szenes pinczéket szokták

elzárni.

- Látod? - kérdé - szólj, mi ez?

78

- Nem tudom, mi lehet - feleltem - erre átvezetett a barlang baloldali falához és intett a

némáknak, hogy világitsanak. A falat vörös festékkel irt felirat boritotta, a mely Ayesha

forditása szerint igy szólt:

»Én Junis, a kôr-i nagy templom papja, irom ezt a temető sziklafalára, négyezernyolcz-

száz és háromban Kôr alapitása után: Puszta lett Kôr! - Nagyjai nem fognak vigadni

többé csarnokaiban, nem fog többé uralkodni a világon és hajói nem járják többé a

vizeket. Puszta lett Kôr! - hatalmas épületei és városai, nagyszerü kikötői és csatornái, a

farkasok és baglyok tanyája lettek és a barbároké, a kik utánunk fognak következni.

Huszonnyolcz hónapja felhő ereszkedett Kôr és száz városa fölé, dögvészt lehelve

lakossága közé, melynek ifja és véne egyaránt áldozatul esett. Egyik a másik után meg-

feketedett és meghalt, az ifju és öreg, a gazdag és szegény, a férfi és asszony, a király és

rabszolga. A pestis pusztitott éjjel és nappal és nem szünt meg többé. Kôr gyermekeinek

tetemeit nem lehetett többé az ősi szokásokhoz hiven eltemetni, sokaságuknak miatta,

azért beleszórták őket a mély üregbe, mely a barlang közepén nyilik.

Néhányan, a kiket a dögvész és éhinség megkimélt, végre egy nagy hajóra gyültek és

észak felé hajózva elhagyták e dicső helyet, a világ csillagát; és igy maradtam én, Junis,

a pap, a ki ezt irom, az utolsó élő embere e nagy városnak. Ezt halálom óráján irom,

szivem keserüségében, mert Kôr, a királyi Kôr, puszta lett és nincs, a ki templomaiban

áldozzék, nincs a ki palotáit lakja és királyai, papjai, katonái és szép asszonyai örökre

elmultak a föld szinéről«.

Mélyet sóhajtottam a bámulatomban. A végső kétségbeesés, mely e durván irt sorokból szólt,

lesujtó volt. Rettenetes volt egy nagy nép utolsó élő fiának sorsát elgondolni, mikor népét

siratva száll sirjába. Mit érezhetett az az ember, midőn e kisérteties, rémitő magányban, egy

lámpa gyenge világánál, e néhány sorban népe pusztulásának történetét örökitette meg.

- Nem jut-e eszedbe, Holly, hogy azok a kevesek, a kik északra menekültek a hajón, az első

egyiptomiak ősei lehettek?

- Nem tudom, mit gondoljak - feleltem - ugy látszik, hogy a világ szörnyü régi.

- Régi? bizony régi. Nemzet, nemzet után veszett el az idő méhében, hogy még emléke sem

maradt fenn; mert az idő megőrli az ember alkotta dolgokat, ha csak sziklába nem vési

emlékét, mint Kôr népe és akkor is elnyelheti a tenger, vagy halomra dönti a földrengés. Ki

tudná, hogy mi volt már a földön és mi lesz még? Semmi sem uj a nap alatt, a hogy azt egykor

a bölcs zsidó megirta. De nem hiszem, hogy e nép mind kipusztult volna. Maradhatott belőle

egy pár ember a többi városokban, mert sok városuk volt. De a barbárok délről, vagy tán az én

népem, az arab, jött reájuk, elvették leányaikat feleségül és a mostani amahaggerek, a tőlük

származott korcs nép, a ki ősei csontjai között lakozik. De kövess, megmutatom az üreget, a

melyről ez az irás szól, soha szemeid ahhoz hasonlót nem láttak.

Egy oldalfolyosóhoz vezetet és temérdek lépcsőn le, egy másik alaguthoz, a mely legalább is

hatvan lábnyira volt az előbbi alatt és különös furások szolgáltak légvezetőül benne. Az alagut

hirtelen véget ért, - Ő megállt és intett a némáknak, hogy magasra tartsák lámpáikat és a mint

mondta, olyant láttam, a mit soha sem fogok többé látni. Egy óriás kutban álltunk, jobban

mondva a szélén, mert még alattunk is folytatódott, nem tudom milyen mélyre. A mennyire

megitélhettem, a kut nagyságára a londoni szent Pál templomának kupolájával vetekedett és a

mint megvilágitották, láttam hogy az egész nem volt egyéb egy óriási hullaháznál, tele ezer és

ezer emberi csontvázzal, melyek óriási piramisként voltak egymásra halmozva, a mint a min-

dig frissen ledobott hullák a régiek fölött felhalmozódtak. Ennél irtóztatóbb látványt képzelni

sem lehet és a mi a legszörnyübb volt rajta, hogy a száraz levegőben a holttestek némelyike

ugy maradt, bőrével a csontjaira száradva és most a legkülönbözőbb és képzelhetetlen állások-

79

ban szorulva egymásra, vigyorogtak ránk a csonthalmaz közül, iszonyatot gerjesztő torzképei

az emberiségnek. Felkiáltottam rémületemben, a mint hangom a boltozatban visszaverődött,

megingatta egy, az óriás halom élén - tán ezer évek óta - heverő koponya egyensulyát és az

lezuhanva vidám ugrásokkal gurult felénk, természetesen egy egész halom csontot magával

rántott utközben, mig végre az egész kut zörgött és ropogott, mintha a csontvázak üdvözölni

akartak volna bennünket.

- Jer, - kiáltottam - eleget láttam, ezek azoknak a tetemei, a kiket a dögvész pusztitott el, ugy

van-e?

- Ugy van. Kôr népe épp ugy be szokta balzsamozni halottait, mint a régi egyptomiak, de

nagyobb müvészettel, mint az utóbbiak, mert mig az egyptomiak kivették a velőt és a beleket,

ezek valamely folyadékot fecskendeztek az erekbe és igy az egész testet megmentették. De

majd meglátod. És megállt egy kis benyiló előtt, a milyen számtalan volt a sziklákban, a

merre jártunk és intett a némáknak, hogy világitsanak be. Egy olyanforma kis üregbe léptünk,

mint a milyenben először háltam, csakhogy egy helyett két kőpad volt benne és mindeniken

egy sárgás vászonnal letakart alak hevert. A takarón finom porréteg feküdt, de nem annyi

mint az ember várta volna annyi század óta, mert e száraz sziklasirokban nem volt anyag, a mi

porrá váljék. A holtak mellett mindenféle czifra edény és kancsó hevert, de fegyvernemüt

sehol sem láttam.

- Hajtsd fel a leplet, Holly - szólt Ayesha - és én kinyujtottam a kezemet, hogy megtegyem, de

visszahuztam ismét; szentségtörésnek tünt fel, a mit tenni akartam. Ekkor halk kaczajjal Ő

maga emelte fel a leplet, de még egy másik, az elsőnél sokkal finomabb is takarta az alakot,

ezt is felemelte és ekkor, először ezred évek óta látták élők szemei e hideg halott arczát.

Asszony volt, vagy harmincz évesnek látszott és valamikor igen szép lehetett. Még most is az

volt, nyugodt, tiszta vonásaival, finom rajzolt szemöldeivel és hosszu szempilláival, melyek

finom árnyékot vetettek a lámpa világánál fehér arczára.

Itt aludta örök álmát fehér ruhába burkolva, melyen hosszu fekete haja végig omlott és kar-

jaiba zárva, arczával a kebelén pihent egy kis baba. Oly édes volt e látvány, bár oly bánatteli,

hogy nem szégyenlem bevallani, alig birtam könyeimet visszatartani. Visszavitt képzeletem a

rég elmult időkön keresztül az elpusztult királyi Kôrnak egy boldog otthonába, a hol e bájos

nő, szépsége teljében élt és meghalt, halálába magával vivén utolsószülött gyermekét. Itt

voltak előttünk anya és gyermeke, emlékei egy régmult emberi történetnek, érzékenyebben

hatva sziveinkre, mint bármely róluk irott történet tenné. Áhitattal fedtem be őket a takaróval

és egy fohászszal fordultam a másik alakhoz és gyengéden feltakartam. Idős, ősz szakállu

férfi teteme volt, valószinü az asszony férjeé, a ki jóval tulélve őt, végre megtért hozzá, hogy

örök álmát mellette aludja. Elhagytuk a kriptát és másokat látogattunk sorba. Mindenikben

voltak halottak. Majdnem valamennyi tetem olyan volt, mint temetése napján, oly müvészettel

voltak bebalzsamozva. Semmi sem háborgatta örök álmukat e szikla-sirokban, sem hőség,

sem hidegség, sem nedvesség és az illatos folyadék, a melylyel szaturálva voltak, igazán

örökké tartó lehetett hatásaiban.

Az utolsó sirról, a melyet felkerestünk, irnom kell még nehány szót, mert tartalma szivre-

hatóbb volt, mint az elsőé. Két lakója volt, de együtt feküdtek egy padon. A leplet felemelve,

egy fiatal férfiut és egy gyönyörü hajadont találtam alatta, a mint egymást átölelve tartották. A

leány feje az ifju karján pihent és ennek ajkai homlokára voltak szoritva. Feltártam az ifju

fehér leplét és ime mellén, a szive fölött, egy tőrszurás sebe látszott és ugyanilyen kegyetlen

szurás volt az ifju leány bal melle alatt is, mutatva, hogy életük mily uton szállt el. Fölöttük a

falon ez a felirat volt - «Egyesültek a halálban».

80

Mi lehetett e kettő életének a története, a kik oly szépek voltak az életben és oly hivek a halál-

ban? Szemeimet lehunytam és képzeletem visszaszállt évezredek homályán keresztül és oly

élénken rajzolta elém történetüket minden részletében, mintha lelkem a multat legyőzve, az

idők titkait fürkészte volna.

Láttam az ifju leányt arany hajával, a mint végig omlott fehér ruháján, melyet keble hófehér-

sége tulragyogott. A nagy barlang megtelt harczosokkal és a megvilágitott oltáron állt a pap,

méltóságának jelvényei közt. És jött egy biborba öltözött ember, előtte és mögötte énekesek

és szép leányok lakodalmi nótát dalolva. Fehéren állt a leány az oltár mellett, tisztábban, mint

a legtisztább liliom és hidegen, mint a harmat, a mely a virág kelyhében ragyog. De a mint a

hős közeledett hozzá, megremegett. Ekkor a nézők tömegéből kivált egy sötéthaju ifju, a

leányhoz ugrott és karjaiba zárva megcsókolta halavány arczát, a melyet erre a szerelem pirja

boritott el. De harag és zaj keletkezett, a kardok kirepültek hüvelyükből, az ifjut letépték

kedvese kebléről és tőrt ütöttek szivébe, de a leány egy sikoltással rávetette magát, a tőrt

kirántotta véres hüvelyéből és saját hófehér keblébe mártotta, le a szivéig és elhanyatlott. A

kép elhuzódott szemeim elől és a mult becsapta könyvét.

Az egész vizió csak egy pillanatig tartott azután az Ő hangja szólitott meg:

- Ime, az ember sorsa, - szólt rezgő hangon a mint ujra letakarta a szeretők tetemeit - mind-

nyájan a sirba sülyedünk és feledésbe merülünk. Mindnyájan! Még én is, a ki oly sokáig

éltem. Az én órám is el fog érkezni, oh, Hollym, tán ezer és ezer évvel azután, hogy te már

átlépted a halál küszöbét és elvesztél a ködben; el fog jönni az én halálom napja is, és én sem

leszek egyéb, mint te, vagy ezek itt. És akkor mi hasznát veszem annak, hogy oly soká éltem.

Ime, az ember sorsa! Bizonyos, hogy minket is el fog érni és ekkor mi is aludni térünk. De fel

is ébredünk ujra és ujra élünk, és ujra aludni térünk és igy tovább, tovább időkön és korsza-

kokon keresztül, mig végre a föld is meghal és a földön kivül levő világok is elpusztulnak és

semmi sem marad életben, csak az örök élet szelleme. De hogy a mi életünk vége örök halál

vagy örök élet lesz-e? ki tudná ezt megmondani? Még én sem látok oly messze a jövőbe.

Aztán hirtelen változással hangjában kérdezte:

- Eleget láttál, idegen vendégem, vagy még többet is mutogassak neked e sirok titkaiból, a

melyek az én palotám diszei? Ha akarod, elvezethetlek Tisno a legvitézebb és leghatalmasabb

király sirjához, a kinek az uralkodása alatt fejezték be e sirok épitését. Oly pompától környe-

zetten fekszik, a mely gunyolni látszik a megsemmisülést és hódolást követel a mult árnyaitól.

- Eleget láttam, ah, királyné, - feleltem. - Szivem elszorul a halál hatalmának látásától. Vigy el

engem innen, oh, Ayesha.

81

III.

Leó megmentése.

Nehány percz mulva lépcsőhöz értünk, mely az Ő előszobájába vezetett, ugyanabba, a melyi-

ken előtte való nap Billali oly keservesen mászott végig. Itt bucsuzni akartam a királynétól, de

Ő nem eresztett.

- Lépj be hozzám, Holly, mert igazán mondom, beszéded tetszik nekem. Gondold meg, hogy

kétezer évig senkim sem volt, a kivel társalogjak, rabszolgáimat és saját gondolataimat

kivéve. És bár a sok gondolkozás sokra megtanitott és sok titkot felfejtett előttem, mégis oda

jutottam, hogy átkozzam a saját társaságomat, mert keserü a táplálék ize, a mit emlékezetem

nyujtott és csak a reménység fogával birtam megőrölni. Már most, bár a te gondolataid

éretlenek és gyengék, a mi természetes az ily ifju korban, mégis gondolkodó agyvelőről

tanuskodnak és visszaidézik emlékembe a régi athenei és arábiai bölcseket, a kikkel hajdan

vitatkoztam. Külsőd is oly fanyar és fakó, mintha életed a régi rossz görög irások betüfejtésé-

ben telt volna el és valamennyinek a pora rajtad maradt volna. Igy, huzd össze a függönyt és

ülj mellém, megosztom veled gyümölcseimet és beszélgethetünk. Nézd, fátyolomat is lebon-

tom előtted, magad akartad igy, oh, Holly - bár intettelek; most te fogsz szépnek nevezni, mint

hajdan azok az öreg tudósok is tették. Szégyen reájuk, hogy megfelejtkeztek tudós voltukról.

Minden további szó nélkül lerázta fátyolát és ragyogva bontakozott ki belőle, mint valamely

fényes kigyó, mikor a bőrét elveti és rám szögezte csodálatos szemeit. Szivem mélyéig hatolt

fényes tekintete, a mig ezüstcsengésü kaczaja fölkeltette a szoba visszhangját. Uj szeszély

bántotta és befolyása alatt kedélye ugyszólván szint változtatott. Nem volt többé gyötrelmes

és gyülölködő, mint a milyennek láttam, a mikor halott vetélytársát átkozta, sem fagyos és

kegyetlen, mint mikor törvényt ült, sem oly gazdag, sötét és pompás szinezetü, mint egy keleti

szőnyeg, a midőn a halottakat látogattuk. Kedve most a győzelmes Aphrodite-é volt. Élet -

ragyogó, izgatott, csodálatos élet pezsgett benne és vette körül. Halkan kaczagott és sóhajtott,

szétbontotta hullámos haját és illata betöltötte a levegőt, kicsi lábát tánczlépésekben mozgatta

és valamely régi görög dalt dudolt hozzá. Elvetette magától fönségét, rémességét és hidegsé-

gét, elvetette magától, mint fátyolát és előttem állt a kisértés megtestesüléseképen, a legtöké-

letesebb szép asszony, a ki valaha élt.

- Ide, Hollym, ide ülj, a honnan jól láthatsz. És ismétlem, ne feledd, hogy magad akartad ezt.

Ne engem okolj, ha életed hátralevő részét fájó gonddal töltöd és azt kivánod, hogy bár

sohasem látták volna kiváncsi szemeid szépségemet. Igy, ülj mellém és mondd - mert

szeszélyem hódolásra vágyik - nem vagyok-e igazán szép? Nem! Ne felelj hirtelen; nézz meg

jól, itélj vonásról-vonásra, nézd kezeim, apró lábaim, hajamat, bőröm fehérségét és mondd,

ismertél-e valaha asszonyt, a kinek szépsége méltó lett volna arra, hogy az enyémnek a saruit

megoldja? Most a derekamat. Azt hiszed tán, hogy nem elég karcsu, csak az övem tág, szinte

lecsuszik róla. Add ide kezeid - igy - ha egy kissé szoritod, ujjaid körülérik derekamat, igaz-e,

Hollym.

Nem birtam tovább. Én csak férfi voltam, Ő pedig több volt mint asszony. De hogy mi, azt

nem tudom, az ég tudhatja tán. Térdre borultam előtte és zavaros beszéddel mondtam neki,

hogy imádom, a hogy asszonyt még nem imádtak soha, és hogy szivesen lemondok

halhatatlan lelkem üdvéről, hogy őt nőül birhassam, a mit akkor kétségen kivül meg is tettem

volna, de nem csak én, hanem bármely más férfi, vagyis a férfiak összes nemzetsége egybe-

gyurva. Ő egy perczig meglepetten nézett rám, aztán kaczagott és örvendezve tapsolt.

82

- Ilyen hamar, Hollym! - kiáltott - kiváncsi voltam tudni, hogy mennyi időbe telik, hogy

térdeiden lássalak magam előtt. Rég ideje, hogy férfit láttam lábaimnál térdelni, pedig ez édes

látvány az asszonyi szemnek. Mit is akarsz? Mit kivánsz tőlem? Nem tudod, hogy mit

mivelsz. Nem mondtam-e neked, hogy nem te érted vagyok? Csak egyet szeretek és az az egy

nem te vagy. Ah, Holly, minden bölcseséged daczára csak bolond vagy, a ki bolondságaid

után rohansz. Szemembe akarsz nézni! Ajkamat akarod csókolni! Jó, hát nézz bele - és felém

hajolt, rám szögezve fekete ragyogó szeme csillagait - meg is csókolhatsz, ha tetszik, a csók

nem hagy nyomot, csak a szivem. De ha megcsókolsz - mondom neked, s ez oly bizonyos,

mint a hogy előtted látsz - az irántam való szerelem megőrli szivedet és meghalsz!

És még közelebb hajolt hozzám, mig illatos haja arczomat érintette és lehelete félőrültté tett.

De akkor hirtelen, a mint karjaimat kitártam, hogy magamhoz szoritsam Ő-t - felegyenesedett

és hirtelen eltávozott. Kezeit kinyujtva, fejem fölé tartotta őket és ugy éreztem, hogy valamely

belőlük kisugárzó áramlat rögtön lehütött és kijózanitott és az illem és az erény tudatára

ébresztett.

- Elég a haszontalan játékból - szólt szigoruan. - Figyelj reám, Holly, te jó és becsületes férfiu

vagy és én szivesen kiméltelek volna, de oly nehéz az asszonynak kiméletesnek lenni.

Mondtam neked, hogy nem te érted vagyok, ezért gondolataid, mint a nyári szellő, repüljenek

el fölöttem és vágyaid pora szálljon a kétségbeesés mélyébe, ha ugy akarod. Nem ismersz

engem, ah, Holly, ha tiz órával ezelőtt láttál volna, szenvedélyem kitörésében, remegve

huzódnál el tőlem. Szeszélyes asszony vagyok és mint e medencze vize, váltakozó tükre

szeszélyeimnek, de ezek elmulnak, Holly, elmulnak és elfelejtem őket. De azért a viz viz

marad és én én maradok. A ki a vizet teremtette, alkotott engem is, és lényegemben változ-

hatlan maradok. Azért ne törődj azzal, a minek látszom, mert nem tudhatod, mi vagyok. Ha

még egyszer zaklatsz, fölveszem fátyolomat és soha többé nem fogod látni arczomat.

Fölkeltem és minden idegemben remegve az izgatottságtól, dőltem a pamlagra, bár őrült

szenvedélyem lecsillapult, remegtem, mint remeg a fa levele is még sokáig azután, hogy a

vihar keresztül zudult rajta. Nem mertem neki megvallani, hogy láttam ott az éjjel, a mint a

tüz mellett átkozódott.

- Igy, - folytatta kis vártatra - egyél némi gyümölcsöt és hidd el, hogy ez az egyetlen, embe-

rekhez méltó táplálék. És beszélj nekem most a zsidók megváltójáról, a ki az én időm után

jelent meg és a kiről azt állitod, hogy most majdnem az egész világ követi tanait. Különös

tanok lehetnek, hogy oly erővel hatottak, mert az én időmben az emberek csak a kéjt, dobzó-

dást és harczi kürtök riadását szerették és követték.

Egy kissé magamhoz térve esztelenségemből és szörnyen szégyelve gyengeségemet, igyekez-

tem Ő előtte fölfejteni a kereszténység tanait, de a melyek, ugy látszik, a pokol és menny-

ország létezésének tanát kivéve, nem igen érdekelték. Azt is elmondtam neki, hogy saját népe,

az arabok között is támadt egy próféta, Mohamed nevén, a kinek követői szintén milliókat

számlálnak.

- Ah, igen, tehát két uj vallás. Sokat ismertem már magam is, és valószinü, még több azoknak

a száma, a melyeket nem ismerek. Az emberiség mindig az eget kutatja elméjével. A haláltól

való félelem és attól, a mi utána következik, szülik a vallást. Ezért a vallások is támadnak és

elmulnak, mint a czivilizácziók, és semmi sem tartós, csak a világ és az emberi természet.

Sokkal fáradtabb voltam, hogysem folytassam a vitát, a mit Ő észrevéve, elhallgatott és

néhány percznyi csend után fölkelt és kijelentette, hogy eljön velem Leót megnézni.

83

- A láz - folytatta - eddig elvégezte rombolását és ha haldoklik, én megmentem őt. Ne félj,

Holly, nem fogok boszorkánymesterséget üzni. Mondtam már, hogy az nincs, de ismerem a

természet erőit és képes vagyok őket felhasználni. Eredj előre, elkészitem rögtön az orvossá-

got és követlek.

Jóbot és Ustanet kétségbeesetten találtam, azt mondták, hogy mindenütt kerestek, mert Leó

haldoklik. Az ágyhoz rohantam és láttam, hogy igazat szóltak. Érzéketlenül feküdt, nehezen

szedve a lélekzetet, ajkai remegtek és testén néha borzongás futott végig. Értettem annyit az

orvosi tudományhoz, hogy lássam, hogy egy óra, de tán öt percz mulva késő lesz minden földi

segély. Hogy átkoztam önzésemet és őrültségemet, mely Ayesha mellett tartott fogva, mig

szegény fiam a halállal küzdött. Mily szivtelen nyomorult voltam! Az elmult órában alig

gondoltam Leóra, fiamra, a ki husz éve legdrágább társa volt életemnek! És most tán már késő

volt minden. Kezeimet tördelve, tekintettem körül, Ustane az ágy lábánál ült, szemeiben a

kétségbeesés sötét tüze égett. Jób hangosan zokogott egy sarokban. Látva, hogy ránézek,

kiment a folyosóra sirni. Utolsó reményem Ayesha volt. Ő, csakis Ő menthette meg, ha igazat

mondott, a miben nem akartam kételkedni. Indultam, hogy siettessem Ő-t, könyörgésemmel, a

mikor Jób rohant a szobába, rémülten susogva:

- Minden jók legyenek velünk, uram! Egy kisértet jön a folyosón végig.

Egy pillanatra megdöbbentem, de rögtön eszembe jutott, hogy csak Ayesha lehet, a kit fehér

fátyolai és lebegő járása miatt, Jób egy feléje tartó kisértetnek nézett. Igazam is volt, mert a

következő perczben Ő maga lépett a szobába. Jób meglátva elburkolt alakját, egy görcsös

kiáltással, hogy - itt van - egy szögletbe menekült és a falhoz lapult, mig Ustane kitalálva,

hogy kit takarnak a fátyolok, arczczal borult a földre.

- Jókor jösz, Ayesha, - mondám - fiam haldoklik.

- Igazán? - szólt lágyan - ne félj, Hollym, még nincs egészen meghalva, visszahivhatom őt az

életre.

- Szolgád ez a férfi? És igy szokták hazádban az idegeneket üdvözölni?

- Megijedt a ruhádtól, kisértetnek nézett, - feleltem.

Nevetett.

- És ez a leány? Ah, igen, ez az, a kiről beszéltél velem. Küldd el mind a kettőt, aztán lássunk

a beteg oroszlánhoz. Nem szeretem, ha alattvalók figyelik tudásomat.

Erre Ustanénak arabul, Jóbnak pedig angolul mondtam, hogy hagyják el a szobát, az utóbbi

készségesen és rögtön engedett, nem birván legyőzni babonás félelmét. De nem ugy Ustane.

- Mit akarhat Ő? - susogta, ingadozva a rettegett királynétól való félelme és a vágy közt, hogy

Leóval maradhasson. - Nincs-e egy asszonynak joga az ura mellett maradni végső órájában?

Nem! nem akarok elmenni, pávián ur!

- Miért nem megy el az az asszony, Hollym? - kérdezte Ayesha, gondatlanul nézegetve a

dombormüveket a szoba tulsó falán.

- Nem hajlandó elhagyni Leót - szóltam, nem tudva, mit gondoljak. Erre Ő hirtelen meg-

fordult és Ustane felé nyujtva kezét, csak egy szót mondott neki, de ez egyet is sulyossá tette a

hang, a melyen mondta.

- Eredj!

És erre Ustane térdein és kezein mászva, hagyta el a szobát.

84

- Látod, Hollym, - szólt rövid kaczajjal - nagy ideje volt, hogy leczkét adjak e vadaknak. Ez a

leány kis hijja, hogy meg nem tagadta az engedelmességet; de talán nem tudja, hogy mint

büntettem ma reggel az engedetlenséget. Nos végre elment, lássuk az ifjut. - És az ágyhoz

közeledett, melyen Leó falnak forditott arczczal hevert.

- Alakja nagyuri - szólt és fölé hajolt, hogy arczába lásson.

A következő pillanatban visszatántorodott, vissza, mintha szivén döfték volna, mig csak a

szoba falához nem ütődött és iszonyu földöntuli sikoltás hasitotta végig a levegőt.

- Mi az, Ayesha? Meghalt?!

Megfordult és reám vetette magát, mint egy tigris.

- Te kutya, - szólt borzasztó hangon, mely a kigyó sziszegéséhez hasonlitott, - miért rejtetted

őt előlem? És karját felemelte, mintha le akarna sujtani.

- Kit? - kérdeztem rémülve. - Kit?

- Ah! Talán te nem is tudtad? - szólt. - Ide nézz, Holly, itt fekszik, itt az én elvesztett kedve-

sem, Kallykratesz, a ki végre visszatért hozzám; tudtam, hogy igy lesz, tudtam, hogy eljő! - és

sirt és kaczagott, folyton mondogatva: Oh, Kallykratesz! oh, én mindenem.

- Ostobaság, - gondoltam magamban, de nem mertem hangosan mondani; csak Leó életére

gondoltam e pillanatban, megfelejtkezve minden egyébről borzasztó félelemben. Attól féltem,

hogy meghal, mire Ő magához tér.

- Ha nem segitesz rajta rögtön, oh, Ayesha, - szóltam, hogy figyelmét felkeltsem, - Kallykra-

tesz soha sem fogja hallani hangodat, mert ime, haldoklik.

- Igaz, - szólt felrezzenve - ah! miért is nem jöttem hamarább! Zsibbadt minden tagom - pedig

oly könnyü a dolog, - de kezem reszket. Fogd ez italt, Holly, - egy kis cserépkorsócskát huzott

elő ruhája redőzetéből - és öntsd a torkába. Meg fogja gyógyitani, ha még van benne egy

csepp élet. Gyorsan! siess, siess! mert meghal!

Oda siettem, szegény Leóm csakugyan a halállal vivódott. Szép arcza szürkére vált és

lélekzete hörgött. Az edény fadugóval volt bedugva, a fogammal huztam ki és a folyadék egy

cseppje nyelvemre ömlött. Ize édes volt és kellemes, de erős és egy pillanatra elszéditett, de

szerencsére rögtön magamhoz tértem. Mikor Leóra hajoltam, azt hittem, már vége, feje lassan

elfordult, szája egy kissé nyitva maradt. Kiáltottam Ayeshára, hogy fogja a fejét, a mit meg is

tett, bár remegett tetőtől-talpig, mint a nyárfalevél. Az edény tartalmát torkába öntöttem.

Finom pára szállt felém belőle és a hörgés azonnal megszünt. Eleinte azt hittem, hogy meg-

halt. Az arcza halotthalványra vált és szivverése, a mely eddig is gyenge volt, teljesen elállt,

csak szemhéjjai remegtek egy kissé. Ayeshára néztem, a kinek izgatottságában a fátyol lecsu-

szott a fejéről és a ki még mindig Leó fejét tartotta kezeiben, a halálos félelem oly kifejezé-

sével figyelve sápadt arczára, a melyet gyötrelem volt nézni. Bizonyos, hogy nem tudta, él-e

vagy meghalt. Öt percz mult - láttam, hogy reménye ingadozik. Szép arcza beesett, lelki

kinjainak hatása alatt, a mely sötét gyürüt vont szemei körül. A korallszin elhagyta ajkát és

végre oly sápadt lett, mint Leó maga és gyötrelmesen remegett.

Szánalom volt rá nézni és fájdalmam daczára is sajnáltam őt.

- Későn volt! - szóltam fuldokolva.

Ő kezeibe temette arczát és nem felelt; én is elfordultam. De ekkor egy mély lélekzetet

hallottam és visszanézve, láttam, a mint a szin lassan-lassan visszatér Leó arczába és végre,

ah! csodák csodája, az az ember, a kit már halottnak hittem, megfordult fekvőhelyén.

- Láttad? szóltam susogva.

85

- Láttam - szólt rekedten. - Meg van mentve. Már azt hittem, hogy késő, még egy percz és

vége lett volna, - ezt mondva, keserves sirásra fakadt, zokogott, hogy a szive majd meghasadt

belé, de azért szebb volt, mint valaha. Végre elcsendesült.

- Bocsásd meg, ah, gyengeségemet, Hollym, - mondá - látod, végre is csak asszony vagyok.

Gondold meg, épen ma reggel beszéltél nekem a kinok tanyájáról, a melyet a te vallásod tanit.

Pokolnak nevezted, a hol a lélek él és megőrzi egyéni emlékezetét és a hol minden büne és

tévedése kielégitetlen szenvedélye testének és lelkének, életében elkövetett minden bünei,

gyötrik, csufolják és csavarják szivét, örökkön-örökké a kárhozat reménytelenségével. Igy és

ilyen pokolban éltem én kétezer évig, hatvanhat emberöltőn keresztül, a hogy ti számitjátok az

időt. Pokolban, kinozva bünöm emléke által, ostorozva éjjel-nappal kielégithetetlen vágyam

által, társ nélkül, a halál vigasztalása nélkül, támogatva reményem bolygó tüzeitől, a melyek

majd kialudtak, majd ismét fellobogtak, kecsegtetve, hogy szabaditóm egy napon el fog

érkezni.

És végre - gondold meg, oh, Hollym - és végre a szabaditó megérkezett, az, a kit századok óta

vártam, mert tudtam, hogy jönnie kell, csakhogy azt nem tudtam, hogyan és mikor. És ah,

mily tudatlan voltam! Itt feküdt halálos betegen és én nem éreztem meg, én, a ki kétezer éve

várom - nem is tudtam, hogy itt van. És végre, mikor megtudom, a halál küszöbén találom, és

ha meghal, ujból várnom és várnom kellett volna századokig. Ekkor te neki adtad az orvos-

ságot és azután öt perczig nem tudtam, hogy él-e avagy meghal, és mondom neked, hogy ez

az öt percz hosszabb volt, mint az elmult századok. De végre elmultak, ő sóhajtott és én

tudtam, hogy élni fog. Gondold meg mindezt, Hollym! Elmélkedjél e csodákon! Most

tizenkét órát fog aludni és ezzel a láz meg lesz törve.

Elhallgatott és kezét Leó aranyhaján pihentette, aztán ráhajolt és homlokát oly szüzies

tartózkodással és gyengédséggel csókolta meg, melyet gyönyör lett volna látni, ha gyötrelem

nem lett volna - mert féltékeny voltam reá.

86

IV.

Eredj, asszony!

Néhány percznyi csend következett, mely alatt az Ő arczának angyali kifejezéséből itélve, a

boldogság gyönyörét élvezte. De hirtelen valami jutott eszébe és az angyali kifejezés az

ellenkezőjévé változott.

- Majdnem elfelejtettem, - szólt - az az asszony, Ustane, mije is Leónak? szolgálója? vagy - és

szünetet tartott, hangja remegett.

Vállat vonva feleltem. - Ugy értettem, hogy az amahaggerek szokásai szerint a neje. De nem

tudom.

Arcza elsötétült, mint a viharfelhő; bármily öreg lett légyen is Ő, a féltékenység bántotta.

- Ennek vége legyen, - szólt - meg kell halnia, még pedig rögtön.

- Mit vétett? - kérdém megbotránkozva - büne ugyanaz, a mi a tied is, oh, Ayesha. Szerette ezt

a férfiut, és az elfogadta szerelmét. Mit vétett ezzel?

- Igazán azt kell hinnem, Hollym, hogy megbolondultál - szólt Ayesha élénken. - Mit vétett?

Azt, hogy közém és szerelmem közé tolakodott. Jól tudom ugyan, hogy elvettem őt tőle, mert

van-e férfi e földön, a ki nekem ellenállhatna? A férfiak csak addig hivek, mig a kisértés ki-

kerüli őket. A férfit mindig meg lehet venni az asszonyi szépséggel, ha elég szép az asszony.

De elég erről. Most nincs időnk a disputálásra és nyelvünk köszörülésére. Miért is mondasz

mindig ellent. A mi azt az asszonyt illeti, meg kell halnia, mert bár igy is elvehetném tőle

kedvesét, de ki tudja, ha életben hinné, tán gyengédséggel gondolna reá néha és ezt nem

türhetném. Más asszony ne foglalja el az én uram elméjét, ott csak én magam akarok

uralkodni. Élvezte szerelmét, érje be vele, mert többet ér a szerelem egy órája, mint a magány

egy százada; most tünjék le az éjbe.

- Ne! Ne! - kiáltottam - ez gonosz tett volna, a melyből csak rossz származhatnék. A magad

jóvoltáért, ah, Ayesha, ne tedd.

- Hát bün az, bolondos Hollym, ha az ember félrelöki azt, a ki közte és kedvese között áll?

Akkor életünk a gonosz cselekedetek hosszu sorozata, mert mindennap ölünk, hogy éljünk,

mivel e földön csak az erős boldogulhat. A gyengék elpusztulnak, mert a föld és gyümölcsei

az erőseket illetik. Azt mondod, hogy a rossz rosszat szül, de ebben csalódol. Mert sokszor a

rossz jót eredményez és a jó pedig rosszat. Jó és rossz, szerelem és gyülölség, nap és éj, édes

és keserü, férfi és asszony, az ég fölöttünk és a föld lábaink alatt, mindegyiknek szüksége van

a másikra, és ki tudja, hogy mire jók? Azért nem illik hozzánk, hogy itéljünk, hogy ez jó,

emez pedig rossz, mert a mi jó az egyiknek, az rossz lehet a másiknak. Értesz engem,

Hollym?

Éreztem, hogy reménytelenül érvelek az ilyen felfogás ellen, de beszéde csak növelte rettegé-

semet, mert mire nem képes egy lény, a kit semmi emberi törvény nem fékez cselekedeteiben,

de sőt a jó és rossz erkölcsi érzéke is teljesen hiányzik belőle. De keményen el voltam

tökélve, hogy elháritom Ustane fejéről a fenyegető vészt, mert szerettem és becsültem őt,

ezért még egy kisérletet tettem.

- Ayesha, - szóltam - nem merek veled vitatkozni, de te magad mondtad egyszer, hogy

minden lény a szive törvényeit kövesse. A te szivedben nincsen könyörület az iránt, a kinek a

helyét el akarod foglalni? Gondolkozzál; az, a kit annyi ideig vártál, végre megtért hozzád.

Azzal akarod megünnepelni érkezését, hogy feláldozol valakit, a ki őt szerette? a ki megmen-

87

tette az életét, a mikor rabszolgáid lándzsái fenyegették? Azt mondod, hogy egykor a multban

kegyetlenül megbántottad ez embert, hogy sajátkezüleg ölted meg az egyiptomi Amenartasz

miatt, a kit szeretett.

- Honnan tudod ezt, idegen? Honnan ismered azt a nevet? Én nem beszéltem neked róla! -

kiáltott, karon ragadva.

- Talán megálmodtam, - felelék - különös álmok lebegnek Kôr kriptái fölött. Mi haszna volt

akkori vétkednek? Kétezer évi várakozás, ugy-e? És mégis ujra vétkezni akarsz? Mondj, a mit

tetszik, én azt mondom neked, hogy rossz következései lesznek. Ha megölöd ezt az ártatlan

asszonyt, azt mondom neked, hogy utólér vétked átka és nem fogod régi szerelmed fájának

gyümölcseit élvezni. És mit gondolsz, szivesen fogadja-e majd ez az ember véreskezü

gyilkosát annak, a ki őt szerette és ápolta?

- A mi ezt illeti, - szólt - erre már megfeleltem. Még ha téged is megölnélek, ah, Hollym, vele

együtt, ő mégis szeretne engem, mert nem tudna ellentállni szerelmemnek, mint a hogy te

nem birnál ellentállni hatalmamnak, ha meg akarnálak ölni. De mégis lehet valami igaz

abban, a mit mondtál, mert valamelyes benyomást tett elmémre. Ha lehet, kimélni fogom ezt

az asszonyt, mert mondtam már neked, hogy nem vagyok kegyetlen, csupa kedvtelésből. Nem

szeretek szenvedést látni vagy okozni. Hivd őt elém, most mindjárt, mielőtt szeszélyem

változnék. - És gyorsan beburkolta magát fátyolaiba.

Megörülve e csekély engedménynek is, kimentem, hogy behivjam Ustanet, a ki nem nagy

távolságra az ajtótól a földön guggolt. Felugrott és hozzám szaladt.

- Meghalt az én uram? Oh ne mondd, hogy meghalt! - kiáltott szép arczát felém forditva és

könyboritott szemeivel ugy nézett rám, hogy szivem elfacsarodott belé.

- Nem halt meg - feleltem - Ő megmentette az életét. Lépj be.

Mélyen sóhajtva lépett be és arczra borult az amahaggerek rendes szokása szerint a rettegett

királyné előtt.

- Kelj fel - szólt Ayesha, leghidegebb hangján - és jer ide.

Ustane engedelmeskedett, lehajtott fejjel állt meg a királyné előtt.

Ezután csend következett, a melyet Ayesha szakitott meg.

- Kicsoda ez az ember? - kérdé, Leóra mutatva.

- Ez az ember az én férjem - felelt a leány halk hangon.

- És ki adta őt neked férjül?

- Magam választottam őt, népem szokása szerint, ah királyné.

- Rosszul tetted asszony, hogy ezt választottad férjül, a ki idegen. Ő nem a te fajodból való és

igy nem volt jogod hozzá. Figyelj: talán tudatlanságból cselekedtél igy és ezért kimélni

akarlak, különben meghaltál volna. Figyelj tovább: Eredj innen vissza saját hazádba és soha

többé ne merj e férfiuval beszélni, vagy rá is tekinteni. Ő nem tehozzád való. Figyelj harmad-

szor is. Ha valaha megszeged ezt a parancsomat, meghalsz. Eredj!

De Ustane nem mozdult.

- Eredj, asszony!

Ekkor felemelte fejét és én láttam, hogy szenvedély marczangolja vonásait.

88

- Nem, ah Hiya, nem akarok távozni - felelt fojtott hangon - ez az ember az én férjem és én

szeretem őt - szeretem és nem akarom elhagyni. Mi jogon követeled tőlem, hogy elhagyjam

férjemet?

Láttam, hogy Ayesha alakja megrázkódik, megrettenve szólitottam őt meg latinul.

- Légy könyörületes! szeretete szól belőle.

- Könyörületes vagyok, - felelt hidegen - mert ha nem volnék, már halva volna. Aztán

Ustanéhoz fordult. - Asszony, távozz! azt mondom neked, távozz! mielőtt lesujtalak álló

helyedben!

- Nem akarok menni! Nem akarok. Ő az enyém! - kiáltott kétségbeesetten. - Én mentettem

meg az életét! Sujts! ha van hatalmad reá! Nem akarom neked adni a férjemet, nem, soha!

soha!

Ayesha megmozdult, oly hirtelen, hogy alig birtam követni mozdulatát, de ugy tetszett,

mintha könnyedén fejbe ütötte volna a szegény leányt. Ustanera néztem és visszatántorodtam

rémületemben, mert gyönyörü bronzszinü haja három ujjnyi szélességben hófehérré változott.

A lány fejéhez kapott a kezével és szédülni látszott.

- Jóságos ég! - kiáltottam elrémülve az emberfeletti erő eme nyilvánulásán. De Ő kaczagott.

- Azt hiszed, szegény tudatlan bolond - szólt a megrettent asszonyhoz, - hogy nincs hatal-

mamban a halál. Megállj, ide nézz! - és Leó tükrére mutatott - add ezt annak az asszonynak a

kezébe, Hollym, hadd lássa, mivé lett a haja és aztán kételkedjék hatalmamban.

Felkaptam a tükröt és Ustane elé tartottam. Belenézett, aztán haját simitotta végig, ismét

belenézett és erre elfojtott zokogással rogyott a földre.

- Nos, elmégy-e most, vagy másodszor is sujtsalak? - kérdé Ő gunyosan. - Nézd, rád ütöttem a

bélyeget, hogy megismerjelek róla mindaddig, a mig a többi hajad is hófehér nem lesz. Ha

még egyszer szemeim elé kerülsz itt, bizonyos lehetsz benne, hogy csontjaid is nemsokára oly

fehérek lesznek, mint a bélyeg, melyet hajadon viselsz.

Végkép megfélemlitve és összezuzva, a szegény teremtés felállt és a borzasztó jellel a fején,

keservesen zokogva elhagyta a szobát.

- Ne nézz oly rémülten rám, Hollym - szólt Ayesha, mikor amaz eltávozott - mondtam már,

hogy nem foglalkozom büvészettel. Ez is a természetnek egy titka, mely előtted ismeretlen.

Megbélyegeztem őt, hogy félelemmel töltsem el szivét, különben kénytelen lettem volna

megölni. És most elvitetem az én uramat, Kallikrateszt, cselédeimmel ennél különb szobába,

az enyém mellé, hogy őrködhessem felette, és üdvözöljem ébredésekor. Te is követni fogod őt

oda, Hollym, és fehér szolgád is. De egyről megemlékezzél saját érdekedben. Nem szabad

elmondanod Kallikratesznek, hogy ez az asszony hova ment, és hogyan ment el, sem rólam

nem szabad sokat beszélned. Ne mondd, hogy nem figyelmeztettelek.

És ezzel eltávozott, hogy rendeletet adjon Leó elszállitására. Oly kimerült és zavart voltam a

sokféle izgalomtól, a melyen ezen a napon keresztül mentem, hogy azt hittem, az eszem hágy

el. Szerencsémre nem sok időm maradt a töprengésre, mert jöttek a némák, hogy Leót és hol-

minkat elvigyék. Uj szobánk Ayesha szobája mögött volt. Hogy Ő hol hált, azt nem tudom, de

a közelben lehetett valahol. Ez éjet Leó szobájában töltöttem, de ugy aludt egész éjjel, mint a

halott, egyszer sem mozdult. Magam is aludtam egy keveset, de igen jól, a mi bizony nagyon

rám fért. Rendkivüli álmok gyötörtek. Legtöbbet bántott az a jelenés, mikor Ayesha gyors,

kigyószerü mozdulatával Ustane fejét érintve, azt a rendkivüli bélyeget hagyta rajta. Még

most is sokszor látom álmaimban e rémitő jelenést, és látom, a mint a siró leány egy végső,

keserves tekintettel kedvesére, kimegy a szobából.

89

Egy másik, ennél is borzasztóbb álmomban a csontváz-piramis kisértett. Azt álmodtam, hogy

mind felkeltek és hosszu sorokban vonultak a sikon végig régi otthonuk felé. A nap keresztül

sütött bordáikon; a felvonó hidak leereszkedtek előttük és én hallottam csontjaikat zörögni, a

mint a vaskapu alatt keresztül haladtak. Mentek, mentek az utczákon, piaczokon, palotákon

végig, de senki sem jött eléjük, senki sem üdvözölte őket, csak egy hang, mely test nélkül haladt

előttük, kiáltotta folyton bánatos hangon: Puszta lett Kôr, a királyi Kôr! Puszta! puszta! puszta!

És igy haladtak végig és körül a városon, mig ismét el nem érték a hidat. Aztán a nap nyug-

vóra szállván, visszaindultak sirjuk felé; sötéten ragyogott a nyugvó nap végső sugara üres

szemgödreiken keresztül, elnyuló árnyékkal rajzolva a csontvázakat a földre.

Végre elérkeztek a barlanghoz és ujra egyenkint bele vetették magukat végtelen sorban a mély

kutba. Borzadva ébredtem fel és láttam, hogy Ő éppen ekkor ment ki a szobából. Erre ujra

elaludtam és ezuttal álom nélkül nyugodtan aludtam reggelig, a mikor felüdülve keltem fel.

Közeledett az óra, a mikor Leónak fel kellett ébredni az Ő jövendölése szerint és közelgett Ő

maga is, szokás szerint elburkoltan.

- Meglásd, Hollym, hogy rögtön fel fog ébredni és pedig tiszta öntudattól, teljesen láz nélkül.

Alig mondta ki e szókat, Leó megfordult, nyujtózkodott, ásitott és kinyitotta szemeit és ekkor

egy női alakot látva maga fölé hajolni, karjait nyaka köré fonta és megcsókolta. Bizonyosan

azt hitte, hogy Ustane. Legalább igy szólt: - Hallo, Ustane! miért burkoltad igy be fejedet,

talán a fogad fáj? - Aztán angolul folytatta. - Szörnyen éhes vagyok. Mi az, Jób, te rozsdás

puska, hol a manóban vagyunk mi itten.

- Azt biz én magam is szeretném tudni, Leó urfi - szólt Jób, fél szemmel mindig Ayeshát

vigyázva, a kitől még mindig félt; nem tudta elhinni róla, hogy nem kisértet. - De nem szabad

beszélgetni, urfi, mert igen beteg volt és ugyancsak ránk ijesztett és ha ez az asszonyság

elmenne az utból - itt Ayeshára nézett - hát mindjárt behoznám a levesét.

Ez Leó figyelmét az - asszonyságra terelte, a ki csendesen állt ott.

- Hallo! - szólt - ez nem Ustane! Hova lett Ustane?

Erre megszólalt Ayesha és első szava is hazugság volt.

- Ustane elment látogatóba - mondá - és ime, én vagyok itt helyette a te szolgálód.

Ayesha ezüst hangja feltünt Leónak, szintugy különös ruhája is, de nem szólt mindjárt, hanem

falánkan neki esett levesének, megitta, aztán a fal felé fordulva ujra elaludt és estéig aludt.

Mikor másodszor felébredt, csodálatos módon jobban volt és egyedül látva engem, kérdezős-

ködni kezdett a történtek felől, de én elcsititottam másnapra. Másnap aztán elmondtam neki

egyet-mást a viselt dolgainkról és betegségéről, de Ayesha jelen lévén, nem mondhattam

ekkor sem igen egyebet, minthogy ez az ország királynéja volt és mindig ilyen elfátyolozottan

járt, mert bár angolul beszéltem, mégis tartottam tőle, hogy arczunk kifejezéséből megérti,

miről van szó és figyelmeztetés is élénken eszemben volt.

Következő napon Leó majdnem teljesen meggyógyulva kelt fel. Oldalsebe behegedt és

különben is erős alkata gyorsan legyőzte a borzasztó láz okozta kimerültséget. Alighanem

Ayesha orvosságának is nagyrésze volt benne. Visszatérő ereje emlékező tehetségét is támo-

gatta és lassan-lassan eszébe jutott minden, a mi vele történt, egész addig, hogy eszméletét

elvesztette és igy természetesen Ustane is, a kihez, ugy láttam, komolyan ragaszkodott. El-

halmozott kérdésekkel, hogy a szegény leány hova lett, a melyekre nem mertem felelni, mert

Leó első ébredése után - Ő ismét maga elé hivatott és ujra komolyan megintett, hogy semmit

sem szabad a történtekből felfedeznem Leónak, gyengéden hozzáfüzve, hogy ha mégis

90

megtenném, annál rosszabb lenne rám nézve. Arra is intett, hogy róla se szóljak, hacsak

elkerülhetem, majd a maga idejében felfedezi magát Leónak.

Valóban egész lénye megváltozott. Arról itélve a mit eddig láttam, azt hittem, hogy az első

kinálkozó alkalmat fel fogja használni, hogy a férfit, a kit régi szerelmének hitt, megnyerje a

maga részére, de ezt, általam érthetetlen okoknál fogva, nem tette. Nem tett egyebet, mint

hogy nyugodtan ápolta és gondoskodott szükségleteiről, még pedig oly alázattal, a mely éles

ellentétben állt előbbi parancsoló modorával. Mindig bizonyos tisztelettel intézte hozzá a szót

és majdnem mindig körülötte volt Leó természetesen ép oly kiváncsi volt e különös asszony

arczát látni, mint én magam voltam, kivált miután annyit mondtam neki róla, hogy az teljesen

méltó szép termetéhez és gyönyörü hangjához. Ez magában is elég volt, hogy egy fiatal ember

kiváncsiságát a legmagasabb fokra csigázza, és ha nem lett volna még egy kissé gyenge és ha

nem gondolt volna még mindig Ustanéra, a kinek szerelméről és önfeláldozásáról megható

szavakban emlékezett meg, nem kételkedem, hogy rögtön beleszeretett volna Ayeshába. De

igy csak szörnyü kiváncsi volt, bár egy kissé meg is volt félemlitve, mert önkéntelenül össze-

köttetésbe hozta Ayeshát a cserépen emlitett királynéval, bár mitsem szóltam neki koráról.

Végre sarokba szoritva kérdései által, a melyek záporként hullottak fejemre e harmadik reggelen,

Ayeshához utasitottam őt, mondván, hogy nem tudom, Ustane hová lett, a mi igaz is volt. Igy hát

Leó megreggelizvén, átmentünk tisztelegni Ő hozzá, a hová a némák vezettek be bennünket.

Ő, mint rendesen, a kis barlangban ült, melyet jobb kifejezés hiján Ayesha boudoirjának

hivtunk és miután a függönyök összevonattak, felkelt és kinyujtott kezekkel sietett felénk,

azaz Leó felé mert én persze tekintetbe sem vétettem ezentul.

- Üdvöz légy, idegen ifju - szólt legédesebb hangján. - Boldog vagyok, hogy ismét egészsé-

gesnek láthatlak. Hidd el nekem, hogy ha én meg nem mentettelek volna, soha többé nem

keltél volna fel. De a veszély elmult és az én gondom legyen (különös hangsulylyal mondta

ezt), hogy többé vissza ne térjen.

Leó mélyen meghajlott előtte és a legszebb arab nyelven köszönte meg neki, hogy annyit tett

és fáradt egy előtte idegenért.

- A föld nehezen lenne el ilyen férfi nélkül - felelt hizelgő hangon. - A szépség ugy is nagy

ritkaság rajta. Ne köszönj semmit annak, a kit jöveteled boldoggá tett.

- Tyhü, öregem! - szólt Leó hozzám angolul - de udvarias egy dáma! Itt ugyancsak jó helyre

bukkantunk. Remélem, hogy nem vesztegetted az időt, Jupiterre, milyen remek két karja van.

Oldalba böktem, hogy békén maradjon, mert láttam, hogy Ayesha kiváncsian forditja felém

éles, bár fátyolozott szemeit.

- Remélem, - szólt Ő ujra - hogy cselédeim jól elláttak, ha ugyan erről szó lehet, egy ilyen

nyomorult helyen, mint ez. Nincs-e valamely kivánságod, a mit teljesithetnék.

- De igen, ah, királyné - felelt Leó sebtiben. - Nagyon szeretném tudni, hogy hová lett az a

fiatal hölgy, a ki velem volt?

- Ah! - szólt Ayesha - az a leány! igaz, láttam. De nem igen tudok róla. Mondta, hogy elmegy

valamerre, de nem tudom, hogy hova. Talán visszatér, talán nem. Fárasztó dolog a beteg-

ápolás és ezek a vad leányok olyan állhatatlanok.

Leó haragos és szomoru arczot vágott erre az értesitésre.

- Igen különös - szólt hozzám angolul, aztán Ő hozzá fordulva, folytatta: - Meg nem fogha-

tom, hogy miért ment el - mert ő és én - nos - igen - mi kedveltük egymást.

Ayesha kissé nevetett, aztán másra terelte a beszédet.

91

V.

A leopárd.

A társalgás ezután olyan tévedező és nyugtalan fordulatot vett, hogy nem is emlékszem, miről

beszéltünk. Ayesha, a ki nem akarta magát még elárulni, nem volt oly őszinte, mint rendesen.

Egyszer csak hirtelen Leóhoz fordulva, értésére adta, hogy tánczmulatságot rendelt a mi szó-

rakoztatásunkra. Elbámultam, soha sem hittem volna, hogy ezek a komor amahaggerek ilyen

frivolitásra is képesek legyenek, de kisült, hogy az ő tánczmulatságuk ugyancsak kevéssé

hasonlit más népek eféle mulatságához.

A mikor vissza akartunk vonulni, kérdezte, hogy Leó nem óhajtaná-e a sziklasirok csodáit

látni, és a midőn az készséggel beleegyezett, elindultunk, Billali és Jób által kisérve. Látogatá-

sunkat leirni, annyit tenne, mint ismételni a már mondottakat. A sirok ugyan nem voltak mind

egyformák, de tartalmuk mindig ismétlődött. A csontvázpiramist is megnéztük, a mely álmai-

mat ugy megrontotta, és onnan egy hosszu folyosón keresztül a szegényebb sorsu polgárok

kriptáihoz mentünk. Ezek ötszázával és ezrével feküdtek egymás fölött egy-egy kriptában, sok

halotton semmi ruha nem volt és nem is voltak oly jól bebalzsamozva, mint a gazdagok

tetemei. Leót roppant érdekelte e nagyszerü és rémitő látvány. De nem ugy szegény Jóbot.

Idegeit, a melyeket a sokféle borzalom ugy is igen megrázott, épen nem erősitette meg a

halott emberiség e tömegének látása. Az sem igen békitette meg, mikor az öreg Billali

csillapitani akarván észrevehető rémületét, azzal vigasztalta, hogy nem érdemes megijedni e

holttestektől, tekintve, hogy magunk is nemsokára ilyenek leszünk.

- Ugyancsak szép vigasztalás, - szólt szegény szolgánk, a mint leforditottam neki Billali

szavait - no, de mit várhatna az ember egyebet egy ilyen vén emberevő vad embertől! Ám-

bátor nem állithatnám, hogy nincsen igaza, - sóhajtott szegény feje.

Kriptajárásunkat elvégezve, megebédeltünk, a mi ugyan jól esett mindnyájunknak, de

különösen Leónak, mert már délután négyre járt az idő. Hat órakor ismét meglátogattuk Ő-t, a

ki azzal mulatott, hogy még jobban elrémitse szegény Jóbot, különböző képeket mutogatva

neki a büvös vizmedenczében. Hallotta tőlem, hogy Jóbnak tizenhat testvére volt, rászólt,

hogy gondoljon vissza a testvéreire és igyekezzék arczukat emlékezete elé idézni, azután

nézzen a vizbe. Soha sem fogom elfelejteni Jób rémült orditását, mikor rég látott nővérei és

fivéreinek a képei jelentek meg egymásután a viztükrén és Ayesha csengő kaczaját, szolgánk

ijedtsége fölött! Leónak sem igen tetszett a dolog, kezével arany haját borzolva, kijelentette,

hogy a háta borsódzik a látottaktól. Egy óráig mulathattunk igy, mikor a néma leányok

jelezték urnőjüknek, hogy Billali kihallgatásért esedezik. Megizentük neki, hogy tessék be-

mászni, a mit, szokás szerint meg is tett és jelentette, hogy a tánczot elkezdhetik, ha Ő és a

fehér idegenek is ugy kivánják. Erre fölkeltünk és Ő egy sötét köpenybe burkolózott (ugyan-

abba, a melyet láttam rajta, mikor a tüz mellett átkozódott) s kimentünk. A tánczot a szabad-

ban lejtették, egy sima sziklasikon, a nagy barlang bejárata előtt.

Három szék volt a számunkra oda készitve, de a tánczosok még nem voltak ott. Az éj

majdnem teljesen sötét volt, mert a hold még nem jött fel, és én kiváncsi voltam, hogy mit

fogunk a tánczból látni ilyen sötétben.

- Majd meglátod mindjárt - szólt Ayesha Leóhoz, a ki szintén a világitás módja felől

kérdezősködött. Alig mondta ki e szavakat, midőn minden oldalról sötét alakok rohantak a

sikra, vállukon czipelve valamit, a mit első pillanatban óriás lobogó fáklyáknak néztünk.

Akármi volt is, dühödten égett, a láng majdnem ölnyire csapott a levegőbe, a fáklyahordozók

92

mögött. Vagy ötvenen jöttek egyre-másra, meghajolva lobogó terhük alatt, mint megannyi

ördöge a pokolnak. Leó találta ki először, hogy mit czipelnek.

- Nagy ég! - kiáltott - ezek égő holttestek.

És igaza volt, a fáklyák, melyekkel a tánczhoz világitottak, a kriptákból vett holttestek voltak.

Alig husz lépésnyire tőlünk a halottakat keresztbe dobálták egymásra, mint egy máglyát és ott

hagyták égni. És hogy égtek, jobban, mint megannyi hordó szurok. De ez még nem volt

minden. Láttam, a mint egy nagy kamasz felkapott egy, a halomból kivált lobogó emberkart

és elsietett vele a sötétben.

De nem messze megállt és egy hosszu lángnyelv lövelt a légbe, megvilágitva a homályt és a

tárgyat is, a melyből eredt. A tárgy egy asszony holtteste volt, egy erős karóhoz kötve és a

ficzkó a haját gyujtotta fel. Aztán tovább szaladt nehány lépést és ismét egy másikat gyujtott

fel, aztán egy harmadikat és negyediket, mig három oldalról körül voltunk véve lobogón égő

holttestekkel, a melyeket a folyadék, a melylyel preparálva voltak, oly gyulékonyakká tett,

hogy szemükön és fülükön lángnyelveken csapkodtak ki. Nero is emberi fáklyákkal világit-

tatott ünnepein, csakhogy hál’ Istennek, a mi fáklyáink nem élő emberek voltak. Mihelyt egy

mumia talpig égett, a mi husz perczet vett igénybe, a lábait odébb lökték és egy frisset tettek a

helyébe.

A tüz folyton ilyen módon égett ropogva és füstölögve és fényénél az amahaggerek sötét

árnyai, mint a pokolbeli tüzelő ördögök mozogtak ide-oda. Mi mind rémülve és utálattal és

mégis megbüvölve néztük a különös jelenést.

- Megigértem, hogy különös látványt fogok mutatni, Hollym - kaczagott Ayesha, a kinek

aczélidegeire a legkisebb hatással sem volt a dolog - és ime, beváltottam igéretemet. A tanul-

ság abból, a mit láttok, ez: Ne bizzál a jövőben, mert nem tudhatod, hogy mit hoz! Azért

élvezd a jelent és ne félj attól, hogy porrá lészsz, mert ez az ember sorsa. Mit gondolsz, ezek

az urak és hölgyek mit éreztek volna, ha tudják, hogy valamikor egy vad nép tánczát fogják

megvilágitani? De im, itt jönnek a tánczosok. Vidám egy csoport - mondhatom! A szin készen

vár, kezdődjék a játék.

A mig beszélt, két sort vettünk észre, az egyik nők, a másik férfiakból állt, a kik a máglyát

megkerülve jöttek elé, a szokott tigris- és kecskebőrköntösökbe öltözve, lehettek vagy százan.

A legmélyebb csendben álltak föl egymással szemben és egy utálatos pokoli cancan-félét

kezdtek tánczolni. Lehetetlen tökéletes leirást adni az egészről, mert bár sokat és erősen

ugráltak és kezüket-lábukat hajigálták a levegőben, mégis inkább valami előadás-féle volt az

egész mintsem a táncz. És amint azt egy ilyen komor, borzasztó néptől, a melynek tréfái is

kriptaizüek voltak, várni lehetett, a játék tárgya is borzasztó volt. Első része gyilkos megtáma-

dást ábrázolt, a második rész az áldozat elevenen való eltemetését és ennek küzdelmét a sir

ellen. A dráma minden részét abszolut csendben játszották le és dühödt és utálatos tánczczal

fejezték be az áldozat körül. De hirtelen megzavarta valami e kedves képet. Tolongás támadt

és egy nagy, erős alaku asszony, a kit a legdühösebben tánczolók között láttam, jött felénk,

őrülten vagy részegen az izgalomtól, ugrálva és tántorogva közeledett, folyton sikoltozva.

- Fekete kecskét adjatok! fekete kecskét hozzatok! fekete kecskét kell kapnom! - És leesett a

földre, tajtékozott és rángatódzott és folyton kiabált egy fekete kecskéért. Utálatos és

borzalmas egy látvány volt.

A tánczosok közül sokan körülfogták, mig a többi folytatta vad ugrándozását a háttérben.

- Az ördög szállt belé! - szólt az egyik - szaladjatok hamar és hozzatok egy fekete kecskét!

Hallod, ördög, mindjárt hozzák a fekete kecskét, rögtön megkapod, maradj békével, légy

csendesen, ördög!

93

- Fekete kecskét! fekete kecskét akarok! sikoltozott a vergődő és habzó száju teremtés foly-

tonosan.

- Jól van, jól, ördög, a kecske mindjárt itt lesz, csak csendesen viseld magadat; légy jó, ördög!

És ez igy tartott, mig valahonnan egy kecskét elő nem teremtettek, a melyet a szarvánál fogva

huztak oda.

- Fekete-e a kecske? fekete-e? - kiabált a beteg.

- Koromfekete - felelte az, a ki eddig is csititgatta és oda szólt a többieknek: - forditsátok meg,

hogy észre ne vegye az ördög, hogy fehér folt van a homlokán.

- Rögtön, ördög, mindjárt megleszünk, adjatok egy tálat!

- A kecskét! a fekete kecske vérét akarom! Meg kell kapnom! nem látjátok, hogy meg kell

innom! Oh! ah! ah! adjátok nekem a fekete kecske vérét!

Ebben a pillanatban egy felkiáltás tudtunkra adta, hogy a szegény kecskét levágták, egy fiatal

nő rohanva jött, kezében egy tál gőzölgő vérrel és megitatta vele a kapkodó és sikoltozó

asszonyt, a ki erre rögtön magához látszott térni. Kinyujtotta karjait, mosolygott, felkelt és

nyugodtan visszasétált a tánczosok közé, a kik ép ugy két sorban, mint a hogy jöttek volt,

elhagyták a sikot, üresen hagyva a tért köztünk és a lobogómáglya között. Azt hittem, ezzel

vége a mulatságnak és nem igen kellemesen érezve magamat, épen kérdezni akartam Ő-t,

hogy nem távozhatnám-e el, midőn hirtelen egy pávián jött ugrándozva a tüz körül, vele

szembe pedig egy oroszlán, vagyis inkább egy ember, oroszlánbőrbe öltözködve. Aztán jött

egy kecske, aztán egy ökör, a szarvaival komikusan bólintgatva. Ezeket követte sok másféle

állat, többek közt egy leány, a ki egy boa constrictor bőrébe volt belevarrva, melynek farka,

mint egy uszály, huzódott utána. Mikor mind felértek, elkezdtek ugrálni és tánczolni és

mindenik igyekezett a viselt állatbőrnek megfelelő hangokat adni, mig végre a levegő ugy

megtelt bömböléssel, mekegéssel és kigyósziszegéssel, hogy majd megsiketültünk. Végre

beleuntunk e látványba és engedelmet kértünk Ayeshától, hogy közelebbről szemügyre

vehessük az emberi fáklyákat és elindultunk balra a körben. Miután megnéztünk egyet-kettőt

az égő mumiák közül, épen vissza akartunk térni helyünkre, mikor a tánczosok egyike, egy

igen élénk leopárd, a ki társaitól egy kissé elválva tánczolt, vonta magára figyelmünket, a

mint körülöttünk ugrálva, folyton a két égő mumia közötti homályt igyekezett elérni.

Kiváncsiságtól hajtva, követtük őt, a mint mellettünk elugorva, végre elért a világosság körén

kivül és itt felegyenesedve, e szót vetette felénk: »Kövess!« és ezzel eltünt a homályban.

Mind a ketten felismertük Ustane hangját. Leó rögtön sarkon fordult és utána ment a sötétben,

a nélkül, hogy tanácsomat kérte volna és én remegő szivvel követtem őket. A leopárd vagy

ötven lépésnyire mászott, mig teljesen tulértek a tüz és fáklyák világkörén, aztán felegyene-

sedve, Leó karjaiba borult.

- Oh, uram! - szólt susogva - hát mégis rád találtam! Figyelj! Életemet fenyegeti Ő, a kit

szolgálunk. A pávián bizonyosan elmondta neked, hogy mint üzött el tőled? Szeretlek, uram,

és te az enyém vagy, hazám szokásai szerint. Az életedet mentettem meg, uram! És te

elhagynál most engemet!

- Dehogy hagylak! - kiáltott Leó. - Meg nem foghattam, hogy miért mentél el tőlem. Jer és

magyarázzunk meg mindent a királynénak.

- Nem! nem! halálra sujtana bennünket. Te nem ismered még az ő hatalmát - de a pávián

ismeri, mert látta őt sujtani. Csak egy módunk lehet. Ha szeretsz, futnunk kell együtt, a

mocsárokon keresztül, de rögtön, igy tán megmenekülhetünk.

- Az Isten szerelméért, Leó - kezdtem mondani, de Ustane belevágott.

94

- Nem! ne hallgass ő reá! Gyorsan! gyorsan! halál a levegő is, a melyet szivunk! Ő tán e

pillanatban is hall bennünket. - És, tán hogy érveit támogassa, Leó nyakába borult. A mint igy

tett, a tigrisbőr lehullott fejéről és én láttam a fehér vonalat a haján ragyogni a csillagok

gyenge fényénél. Teljesen átértve helyeztünk veszélyes voltát, még egyszer közbe akartam

lépni, ismerve Leó gyengéd természetét, a hol asszonyokról volt szó, ekkor - ah, rémület!

halk, ezüstcsengésü kaczajt hallottam a hátam mögött. Megfordultam. Ott állt - Ő - az öreg

Billali és két néma férfi kiséretében. Majdnem a földre rogytam, tudva, hogy ez a helyzet csak

valamely borzalmas tragédiával végződhetik, a melynek valószinü, hogy én leszek az első

áldozata. A mi Ustanet illeti, lefejtette karjait Leó nyakáról és elfedte arczát, mig Leó, nem

értve a helyzet borzalmát, csak elpirult és kissé zavartnak látszott, hogy ilyen kelepczébe

jutott.

95

VI.

Diadal.

Egy percznyi kinos csend következett, a melyet Ayesha szakitott meg, Leóhoz intézvén

szavait.

- Nos, uram és vendégem, miért e zavar? - mondá leglágyabb hangján - a mely mégis aczél-

keménységünek hangzott fülemben. - Igazán kedves kép volt, a leopárd és az oroszlán együtt.

- Akaszszanak fel - szólt Leó angolul.

- És téged, Ustane - folytatta Ő - igazán meg nem ismertelek volna, ha a fehér vonal hajadon

szemembe nem ötlik a hold fényénél - és a leány fejére mutatott. Lám! lám! a táncznak vége,

a fáklyák kialudtak és minden dolog csenddel és hamuval végződött. Ugy, te ezt az időt alkal-

masnak találtad a szerelemre, Ustane - cselédem - és én meg se álmodva, hogy nekem szót ne

fogadjanak, azt hittem, hogy rég hazatértél.

- Ne üzz játékot velem - nyögött a nyomorult leány - ölj meg! és hadd legyen vége!

- De miért? Nem jó az, ily hirtelen leszakadni a szerelem forró ajakáról és a hideg sirba

hanyatlani, - ezzel intett a némáknak, a kik rögtön megragadták Ustanet a két karjánál fogva.

Leó egy szitokkal ugrott mellé, és az egyiket egy csapással leteritve, összeszoritott fogakkal

és emelt ököllel fordult a másikhoz.

Ayesha ujra nevetett. - Pompás ütés volt, olyan ember öklétől - szólt, a ki csak nem rég hagyta

el a betegágyát. De kérlek, mérsékeld udvariasságodat és engedd meg, hogy emberem éljen és

parancsomnak engedelmeskedjék, nem fog kárt tenni a leányban, de az est hüvösödik és én

szivesen látom őt magamnál; bizonyos, hogy a kit te kedvelsz, azt én is kedvelni fogom.

Megfogtam Leó karját és elvontam őt a leütött némától, elkábulva engedelmeskedett.

Aztán megindultunk mind a barlang felé, a sikon keresztül, a hol már csak egy halom fehér

hamu jelezte a táncz helyét, a tánczosok mind eltüntek.

Hamarosan elérkeztünk Ayesha boudoirjába. A bekövetkezendők előérzete sulyosan neheze-

dett szivemre. Ayesha vánkosaira ült és elküldve Jóbot és Billalit, intett a némáknak, hogy

igazitsák meg a lámpákat és vonuljanak vissza, egy néma leány kivételével, ki kedvencz

szolgálója volt. Mi hárman állva maradtunk. Ustane tőlünk kissé balra.

- Nos, Hollym, - szólt Ayesha, - hogy esett az, hogy te, a ki hallottad parancsomat, mely e

gonosz leányt - és itt Ustanera mutatott - távozásra itélte, hogy te, a kinek kérelmére elég

gyenge voltam életét kimélni, hogy te részese voltál annak, a mit az éjjel láttam? Felelj! és

saját jóvoltodért - mondom, hogy igazat szólj, mert nincs kedvem hazugságokat hallgatni ez

ügyben.

- Véletlenül esett, oh királyné! - feleltem - semmit sem tudtam róla.

- Hiszek neked, Holly - felelt hidegen - és hitemnek te veszed hasznát, mert igy a vétek sulya

egészen a leányra nehezedik.

- Semmi vétket nem látok ebben - tört ki Leó - ő nem a más felesége, de engem vett férjül, e

borzasztó ország szokásaihoz hiven. Kinek mi gondja erre, de különben is, asszonyom,

akármit vétett is ő, ha vétett, én részese vagyok vétkének és ha őt büntetni akarod, engem is

büntetned kell; de mondom neked - folytatta dühösen - nehogy nyomorult siket-néma

cselédeid egyike még egyszer reá tegye kezét, mert darabokra tépem.

96

Ayesha jéghidegen hallgatta végig és nem felelt. Mikor Leó elhallgatott, Ustanét szólitotta

meg.

- És neked nincs mondani valód, asszony? Te üres szalma, te pehely, a ki azt hitted, hogy

szenvedélyem és akaratom vihara ellen szállhatsz, mért tetted ezt, mondd, tudni szeretném.

- Azért tettem, oh Hiya - felelt fölegyenesedve és ledobva magáról a tigrisbőrt - mert szerel-

mem erősebb a sirnál. Azért tettem, mert életem, e férfiu nélkül, a kit szivem választott,

rosszabb a halálnál. Ezért tettem koczkára életemet és most, hogy tudom, hogy elvesztettem

haragod ellenében, még is örülök, hogy koczkára tettem és szivesen fizetem meg vele veszte-

ségem árát, mert még egyszer ölelhettem őt és hallottam ajkairól, hogy szeret.

Itt Ayesha félig fölemelkedett párnáiról, de ismét visszahanyatlott.

- Nem értek a büvészethez - folytatta Ustane csengő hangon - és nem is vagyok királyné, sem

örökéletü, de egy asszony szivét nem lehet kijátszani, oh királyné! és egy asszony szeme

élesen lát, még a te fátyolodon keresztül is, oh királyné. Hallgass: tudom, hogy te is szereted

ezt az embert és azért akarsz elpusztitani engem, mert utadat állom. Én meghalok, meghalok,

lehanyatlom a sötétségbe, nem is tudom hová, de ezt az egyet tudom, mert szivem lángol

keblemben és beragyogja tüzével az igazságot és a jövő kitárul szemem előtt; mikor először

megismertem uramat - Leóra mutatott - tudtam, hogy halál lesz a nászajándéka, megéreztem

azt, de azért nem fordultam el tőle, kész voltam megadni az árát és ime, a halál előtt állok!

De, a hogy ezt tudtam, tudom azt is, hogy te hiába vágyol büneid jutalmára. Ő az enyém, és

bár szépséged, mint a nap ragyog a csillagok között, ő az enyém és az is marad örökre. Soha

ez életben nem fog ő szemeidbe tekintve, feleségének nevezni.

A te sorsod is meg vagyon irva és én látom - és hangja csengett, mint egy ihletett prófétáé -

ah, én látom...

A düh és rémület kiáltása szakitotta félbe Ustanét. Ayesha felkelt és állva, kinyujtott karral

mutatott Ustanéra, a ki hirtelen elhallgatott. Ránéztem a szegény leányra és arczán ugyanazt a

fájdalmas, a rémülettől merev kifejezést láttam feltünni, mint egykor, midőn Leónak dalolt.

Szemei kimeredtek, orrczimpái kitágultak és ajka elfehéredett.

Ayesha nem szólt, csak kiegyenesedett, karját kinyujtotta és merőn szegezte szemeit

áldozatára. A mint igy tett, Ustane fejéhez kapott, élesen sikoltott és lerogyott a földre.

Leó és én hozzá ugrottunk, meg volt halva. Halálra sujtva a titokzatos villámos hatalom által,

melylyel a rettegett királyné akaraterejénél fogva birt.

Egy pillanatig Leó nem tudta felfogni, mi történt. De, a mikor megértette, arcza borzasztóan

elváltozott. Vad szitokkal állt föl a halott mellől és megfordulva, Ayeshának rohant. De Ő

készen várta és látva mozdulatát, feléje nyujtotta karját és Leó hátra tántorodott s elesett

volna, ha én fel nem tartom. Később elmondta, hogy ugy érezte, mintha erősen mellbe vágták

volna és egyuttal megfosztották volna szivét férfias bátorságától.

- Bocsásd meg, vendégem, - szólt Ayesha Leóhoz fordulva - ha igazságos itéletem végre-

hajtásával megsértettelek.

- Megbocsátani neked, te démon! orditott szegény Leó, bánatában és haragjában - meg-

bocsátani neked, te gyilkos! az égre, megöllek, ha hozzád férek!

- Nem, nem, ez nem lehet - felelt Ő ugyanama lágy, hizelgő hangon - te nem érted, de itt az

ideje, hogy megtudj mindent. Te az én szerelmem vagy Kallikratesz, az én erőm, az én minde-

nem. Kétezer éve, hogy várlak, Kallikratesz, és ime, végre visszajöttél hozzám. A mi ezt az

asszonyt illeti - a halottra mutatott - ő köztem és közted állt és én elháritottam őt.

97

- Átkozott hazugság! - kiáltott Leó - én nem vagyok Kallikratesz, a nevem Vincey Leó, ősöm

volt Kallikratesz, legalább ugy tudom, hogy az volt.

- Te mondod - igen, ősöd volt Kallikratesz és te, te magad vagy Kallikratesz, a ki ujra

született és visszajöttél hozzám, mert te vagy az én uram.

- Én nem vagyok Kallikratesz és a mi azt illeti, hogy az urad legyek, inkább egy pokolbeli

ördögöt vennék feleségül, mert az is jobb lenne, mint te.

- Hogy mondtad ezt, hogy mondtad, Kallikratesz? Látszik, hogy régen nem láttál és szépsé-

gem kitörlődött emlékedből. Pedig én igen szép vagyok, Kallikratesz.

- Gyülöllek, gyilkos asszony és nem óhajtom látásodat. Mit ér nekem a szépséged? Gyülöllek,

ha mondom.

- És mégis kis idő mulva térdeimhez fogsz csuszni és esküdni fogsz, hogy szeretsz, - felelt

Ayesha csengő, gunyos kaczajjal. - Jer, kisértsük meg most, itt e leány holtteste mellett a ki

téged szeretett. Nézz reám, Kallikratesz! és hirtelen mozdulattal lerázta fátyolát s vékony

ruhájában, ragyogó szépségében és fenséges bájában állt előttünk. Mint Vénusz a habokból,

ugy bontakozott ki Ő fátyolaiból. Előre hajolt és mélységes, ragyogó szemeit Leó szemeire

függesztette és láttam, a mint ennek ökölbe szoritott keze kitágult és merev, fájdalom-dult

vonásai elsimultak tekintete alatt. Láttam, mint változik bámulata csodálattá s aztán büvöletté

és mentől jobban küzdött, annál jobban erőt vett rajta e borzasztó szépség hatalma, a mely

megejtette érzékeit és megvesztegette szivét. Ismertem ez átalakulást, magam is keresztül

mentem rajta, a ki kétszer annyi idős voltam, mint Leó. Most is ujra és ujra átéltem, pedig

büvös tekintete nem reám sugárzott. Igen, ismét átéltem a mult est szenvedéseit, még hozzá

féltékeny, őrülten féltékeny voltam Leóra, képes lettem volna reá vetni magamat. Szégyen

reám! Ez az asszony megzavarta és majdnem tönkretette erkölcsi érzékemet, a hogy tönkre-

tette mindenkiét, a kire földöntuli szépségében ragyogott.

- Nagy Isten, - szólt Leó - halandó asszony vagy-e te?

- Asszony vagyok - igazán az - és a te tulajdon nőd, Kallikratesz! - felelt - kerek patyolat

karjait feléje nyujtva és édesen mosolyogva.

Leó nézte és nézte, és láttam, mint huzódik közelebb hozzá. Hirtelen Ustane holttestére esett

tekintete, borzadva állt meg.

- Oh, hogy tehetném? - szólt rekedten - te gyilkosa vagy, pedig ő szeretett engemet.

Azt már nem mondta, hogy ő is szerette a szegény leányt.

- Ne törődjél vele - szólt halk, édes hangon, ahogy az esti szellő susog - ne törődjél vele. Ha

vétkeztem, szépségem tulragyogja vétkemet. Ha vétkeztem, irántad való szerelemből tettem,

azért felejtsd el és jer hozzám, - és ismét feléje nyujtotta karjait és susogva mondá - jer - és

aztán vége volt.

Láttam Leót küzködni, láttam elfordulni, mintha menekülni akarna; de ez asszony szemei

vonzották, mint mágnes a vasat. Szépségének és szenvedélyes vágyának sugárkörébe vonva,

hatalmába keritette és legyőzte őt, itt az asszony holtteste mellett, a ki annyira szerette őt,

hogy meghalt érte. Borzasztóan hangzik, de nem szabad azért Leót elitélni. A kisértő, a ki

elcsábitotta őt, több volt, mint emberi, és szépsége is nagyobb, mint a föld leányainak

szépsége.

Mikor ujra feltekintettem, az Ő remek alakja Leó karjaiban pihent és ajkai ajkát csókolták;

kedvese holtteste volt az oltár, a melynél Vincey Leó hüséget fogadott véreskezü gyilkosának,

még pedig örökre.

98

Hirtelen kigyószerü sima mozdulattal Ő kifejlett Leó karjaiból és zengzetes kaczajra fakadt.

- Nem megmondtam-e, hogy rövid időn a térdeimhez fogsz csuszni, Kallikratesz?

Leó nyögött fájdalmában és szégyenében. Mert bár legyőzetett és meghódolt, nem volt oly

nyomorult, hogy ne lássa sülyedésének mélységét. Ellenkezőleg, jobb természete feltámadt

bukott lénye ellen, a mint világosan láttam.

Ayesha ismét kaczagott, aztán hirtelen fátyolába burkolózva, jelt adott a néma leánynak, a ki

az egész jelenetet kiváncsi, de ijedt tekintettel figyelte volt.

A leány elment, de rögtön visszatért két néma férfi kiséretében, a kiknek Ő szintén valami jelt

adott. Ezek aztán megfogták szegény Ustane holttestét a karjai alatt és kivonszolták a szo-

bából végig a barlangon. Leó egy darabig nézte, aztán kezével eltakarta szemeit; felizgatott

eszemnek ugy tetszett, hogy Ustane is ránk nézett nyitott szemeivel, a mint elvitték.

- A mult meghalt és eltemettetett, - mondá Ayesha ünnepiesen, midőn a kisérteties pro-

czesszió eltünt és a függöny eltakarta előlünk. Aztán azzal a hirtelen átmenettel, melyre csak

ő volt képes, ledobta fátyolát és Arábia lakóinak ősi és költői szokása szerint, a diadal ünnepi

dalára fakadt, a mely vadon és sebesen folyt ajkairól és a melyet majdnem lehetetlen prózai

forditásban kifejezni. Körülbelül igy hangzott:

- A szerelem olyan, mint a pusztai virág.

- Olyan, mint az aloe Arábiában, egyszer virit s azután meghal. Az élet keserü üressé-

gének a homokján virul és szépségének ragyogása olyan az élet sivatagában, mint a

csillagfény a viharban.

- Egyetlen egy virága van az élet vadonának.

- Ez a virág a szerelem!

- Csak egyetlen egy csillag vezérel bennünket ködös utainkon.

- Ez a csillag a szerelem!

- Csak egy reménye van kétségbeesett szivünknek.

- Ez a remény a szerelem!

- Minden egyéb hamis! Minden egyéb csak árnyék! Minden egyéb csak üres hiuság!

Aztán Leóhoz fordulva és kezeit vállára nyugtatva, emeltebb hangon folytatta:

- Régóta szerettelek! ah, én egyetlen szerelmem, de azért szerelmem nem kisebbedett.

- Régóta várlak és ime, végre eljöttél.

- Régen volt, hogy láttalak, aztán eltüntél szemeim elől.

- Ekkor sirba vetettem a türelem magvát, keserü megbánás könyeivel öntöztem és a

remény napjával melegitettem. És ime, eljött a kikelet.

- Legyőztem a halált és ő visszaadta nekem a halottat!

- Ezért örvendezek, mert jövőnk olyan mint a hajnal ragyogása és örökké viruló réteken

fogunk járni!

- Örök ifjuságban! mérhetetlen hatalomban! a dicsőség ragyogásában fogunk élni!

Mindaddig, mig sorsunk betelik és a sötétség elborit bennünket!

99

Befejezte különös énekét, a melyet alig birok itt leirni és aztán igy szólt Leóhoz:

- Talán nem is hiszed szavaimat, Kallikratesz - talán azt hiszed, hogy elámitalak azzal az

állitással, hogy annyi ideje élek és hogy a te ujraszületésedet vártam? Ne nézz rám oly

hihetetlenül. Mert a nap könnyebben téveszthetné el mindennapi utját és a fecske szokott

fészkét, hogysem én hazugságot mondjak neked, Kallikratesz. Vedd el szemeim világát, borits

örök sötétségbe, akkor is megismernélek felejthetetlen hangodról. Foszsz meg hallásomtól is

és csak kezeddel érints - és ezer közül kiismerném érintésedet. Rabolj meg minden testi érzé-

kemtől és akkor látni fogod, hogy szellemem erejével ismernélek fel. Ime, itt van Kallikra-

tesz! ime, örvendezz, mert végtelen éjjeled virrasztása megszünt! ime, lásd te, a ki eddig

sötétben bolyongtál, a hajnal csillaga ragyog fölötted. De megállj, ha kemény szived nem

hajol meg az igazság fensége előtt, ha bizonyitékát kivánod annak, a mit nem vagy képes

megérteni, azt is mutathatok és neked is, ah, Hollym. Fogjon mindenitek egy lámpást, és

kövessetek oda, a hova vezetni foglak benneteket.

Gondolkozás nélkül felfogtuk a lámpákat és követtük Ő-t. Valójában, a mi engem illet, én már

teljesen lemondtam a gondolkozás józan szokásáról, olyan körülmények között, a hol a

gondolkozás örökösen a csoda kemény falába ütközött. Boudoirja tulsó végéhez érve, Ayesha

egy függönyt vont félre és egy keskeny lépcsőt mutatott. A mint lesiettünk rajta, feltünt, hogy

a lépcsőfokok közepe egészen ki volt járva. Már pedig a mi lépcsőt eddig csak jártunk körben,

az mind teljesen ép állapotban volt, a mi nem is csoda, mert csak akkor jártak rajta, ha egy-

egy uj halottat temettek. Ez a körülmény, rendkivüli izgatottságom daczára is, erősen feltünt,

a hogy sokszor megesik az emberen, hogy bármennyire elfoglalt legyen is elméje nagy

dolgokkal, apró körülmények is feltünnek előtte. A lépcső alján megállva, figyelmesen

vizsgáltam a kopott kőlapokat. Ayesha észrevette.

- Kiváncsi vagy tudni, Hollym - szólt - kinek a lábai alatt kopott el annyira ez a sziklalépcső?

Az én lábaim - az én tulajdon könnyü lábaim járása alatt. Jól emlékszem még, hogy valamikor

ép és sima volt a lépcső, de kétezer éve, hogy nap-nap után lejöttem rajta és ime, szandáljaim,

elkoptatták a kemény sziklát.

Nem feleltem, de nem hiszem, hogy bármi más is ugy megértette volna velem e csodás lény

szörnyü korát, mint ez az Ő gyenge fehér lábai által kijárt lépcső. Milliomszor kellett neki

ezen fel és lemenni, mig annyira elkophattak. A lépcső alagutban végződött, a melyben

néhány lépésnyire előttünk láttam ugyanazt a függönynyel eltakart bejáratot, a mely mögött

azon borzalmas éjszakán át láttam a büvös tüz mellett. Felismertem a függöny mintáját és az

egész jelenet oly élénken merült fel szemeim előtt, hogy szinte megremegtem belé. - Ő

belépett a kriptába - mert az volt - és mi követtük Őt - én szinte örvendettem, hogy a különös

hely titka feltárul előttünk és mégis remegtem a felfedezéstől.

100

VII.

A halott és az élő találkoznak.

- Ime, a hely, a hol kétezer év óta háltam! - szólt Ayesha, elvéve a lámpát Leó kezéből és a

feje fölé emelve. Sugara egy kis gödörre tévedt, a hol akkor a büvös tüz égett, de ennek

semmi nyoma sem látszott, azután megvilágitotta a fehér leplekbe burkolt alakot, a mely a

kripta egyik faragott kőpadján pihent és ezzel szemben a kripta másik oldalán egy hasonló

kőpadra vetette világát.

- Itt - folytatta Ayesha, kezét a kőpadra téve - itt háltam minden éjjel, annyi emberöltő óta,

csak egy köpenynyel takarva. Nem illett volna hozzám, hogy párnákon pihenjenek, mikor

férjem emitt - és a merev alakra mutatott - a halálban megkövülve feküdt. Itt feküdtem az ő

fagyos társaságában, minden éjjel, mig fekhelyem márványa ép ugy ki nem kopott testem

nyugtalan forgolódásától, mint a lépcső, a melyen lejöttünk, ily hived voltam, oh, Kallikra-

tesz, álmod hosszu ideje alatt. És most, én mindenem, különös dolgot fognak látni szemeid,

látni fogod saját holttestedet, mert jól megőriztelek mind e századokon keresztül, Kallikratesz.

El vagytok készülve?

Nem feleltünk, csak rémült tekintetet vetettünk egymásra, az egész jelenet oly borzasztó és

mégis nagyszerü volt. Ayesha a halotthoz közeledett és kezét a lepel szélére téve, ujra meg-

szólalt.

- Ne féljetek, bár csodálatosnak lássék, minden, a mi él, ép ugy élt már egyszer azelőtt is.

Csakhogy mi nem tudjuk, emlékezetünk nem jegyezte a multat és a föld elnyeli a port, melyet

kölcsön adott, mert még senki sem menekült meg a sirtól. De müvészetemmel és az elpusztult

Kôr tudósainak müvészetével, a melyet ellestem tőlük, én megőriztelek az enyészettől, ah,

Kallikratesz, hogy szépséged halott képe örökké szemeim előtt legyen.

- Ime, a halott és az élő találkoznak! Az idő nem semmisitheti meg az egyént, bár a jóltevő

álom kitöröli elméjéből szenvedései emlékét, a melyek különben, mint a vérebek, üldöznék

életről-életre, mig elméje megbomlanék a kin és nyomor kétségbeesett nyomásától. Azért ne

félj, Kallikratesz, ha te, az élő - a ki csak az imént születtél - meglátod önmagadat - a ki oly

rég ideje éltél és haltál meg. Csak egy lapot forditok lényed történetében és megmutatom az

irást rajta.

Ide nézz!

Hirtelen mozdulattal lerántotta a leplet a halottról és rávilágitott a lámpával. Odanéztem és

rémülten huzódtam vissza. Mert ott előttünk a kőpadon, fehérbe burkolva, feküdt Vincey Leó

holtteste. Leóról, az élőről, a ki ott mellettem állt, Leóra, a halottra, bámultam, a ki ott feküdt,

és nem tudtam különbséget tenni köztük, csak annyit, hogy a halott valamivel idősebbnek

látszott az élőnél. Vonásról-vonásra egyformák voltak, egész a göndör aranyos apró fürtös

hajig, a mi Leó legfőbb szépsége volt. Még a halott arczának kifejezése is ugyanaz volt, mint

Leóé, ha mély álmában láttam. Soha sem láttam még ikreket sem ilyen tökéletesen hasonlitani

egymáshoz. Megfordultam, hogy lássam, milyen hatással volt Leóra halott képmásának a

látása. Megdermedve bámult nehány perczig, aztán szemeit eltakarva, kiáltott:

- Takard el! és vigy el innen engem!

- Megállj, Kallikratesz! - szólt Ayesha, a ki a feje fölé tartott lámpa világánál a hideg halott

mellett állva, ugy nézett ki remek szépségében, mint egy ókori Sybilla. Megállj, mutatok még

valamit, bünöm legcsekélyebb részét sem akarom előtted titkolni. Bontsd ki, Hollym, a holt

Kallikratesz ruháját a mellén, mert uram tán fél hozzányulni.

101

Reszkető kezekkel engedelmeskedtem. Ugy tetszett, hogy szentségtörő dolgot mivelek, mikor

a mellettem álló élet halott képmását érintem. Hirtelen kitártam széles mellén a ruháját és a

szive fölött egy széles sebhely látszott.

- Nézd, Kallikratesz! - szólt - tudd meg, hogy én voltam, a ki megöltelek. Megöltelek az

egyiptomi Amenartas miatt, a kit szerettél és a kit nem ölhettem meg, mint a hogy ma meg-

öltem vetélytársnőmet, mert erősebb volt, mint én. Ekkor keserü haragomban téged sujtotta-

lak, de azóta mindig sirattalak és vártam jöveteledet. Látod ezt a halottat, a ki te voltál?

Századokon keresztül társam és vigasztalóm volt; de mert megjöttél te, többé nincs reá

szükségem. Térjen vissza a porba, a melyből vétetett. Lásd, hogy készültem erre a boldog

órára! - és a másik kőpadhoz menve, a mely állitása szerint fekvőhelyéül szolgált, egy kétfülü

vázát vett le róla, melynek nyilása hólyaggal volt bekötve, ezt leoldotta s miután a halott fölé

hajolva, gyöngéden megcsókolta fehér homlokát, a váza tartalmát gondosan végig öntözte

rajta, óvatosan, nehogy a folyadék egy csöppje minket vagy őt magát érintse. Hirtelen sürü

köd és fojtó füst töltötte el a barlangot, a melytől semmit sem láthattunk, de a hely felől, a hol

a holttest feküdt, erősen sistergő és ropogó zajt hallottunk, a mely azonban elmult, mire a füst

elhuzódott. Végre kitisztult a levegő és a kőpad, melyen az ősi Kallikratesz holtteste annyi

évszázadokig pihent, üresen állt, csak egy maroknyi fehér hamut láttunk rajta. A folyadék

tökéletesen elpusztitotta a testet, sőt néhol a kőbe is beleette magát. Ayesha lehajolt, egy

marok hamut vett föl és a levegőbe szórva, ünnepies hangon szólt:

- Por, a porhoz! - Mult a multba! A halott térjen a halottakhoz!

Kallikratesz meghalt! és ujra született!

A hamu némán szállt a levegőbe és mi áhitattal néztük, sokkal jobban meg voltunk hatva,

hogysem szólni tudtunk volna.

- Most menjetek - szólt Ő - és aludjatok, ha tudtok. Én virrasztok és gondolkozom, mert

holnap estére kelvén, elindulunk innen és rég ideje, hogy az utat jártam, melyet követni kell.

Meghajoltunk előtte és eltávoztunk. A mint szobáinkba értünk, benéztem Jób fekvőhelyére,

hogy lássam, hogy van, mert mielőtt Ustanéval találkoztunk volna, roppant ijedten hagyta ott

az amahaggerek borzalmas tánczát. Mélyen aludt szegény, becsületes jó vén gyerek és én

örültem, hogy szegénynek az idegei, a melyek ugy is nagyon meg voltak már bomolva, nem

voltak kitéve e szörnyü napot befejező izgalmak elviselésének. Aztán szobánkba tértünk és itt

végre szegény Leó, ki, a mióta saját énjének halott képmását látta volt, mintegy meg volt

merevülve, kétségbeesetten tört ki. Most, hogy a rettegett királyné jelenléte nem kábitotta el, a

történt dolgok emléke, kiváltképen Ustane meggyilkolása viharos erővel rohanták meg és a

kétségbeesés, lelkifurdalás és rémület ugy megtörték, hogy fájdalom volt reá nézni. Átkozta

magát, átkozta az órát, a mikor először olvasta a cserépre irt történetet, a melynek igazságáról

oly különös módon győződött meg és legkeserübben átkozta meg saját gyengeségét.

Ayeshát nem merte átkozni. Ki is merte volna átkozni azt az asszonyt, a ki talán tudtunkon

kivül most is figyel bennünket.

- Mitévő legyek, öregem? - szólt, fejét vállaimra hajtva bánatában. - Engedtem, hogy meg-

öljék; nem mintha tehettem volna róla de öt perczre rá gyilkosát öleltem az ő holtteste felett.

Alávaló nyomorult vagyok, de nem tudok ellentállni - itt hangja susogóra vált - a szörnyü

büvésznőnek. Tudom, hogy holnap is igy fogok tenni, tudom, hogy hatalmában vagyok

örökre és ha soha sem láthatnám többé, még sem gondolnék más asszonyra életemben soha.

Követnem kell őt, mint tű követi a mágnest, ha mehetnék, sem mennék el, nem tudnám őt

elhagyni, lábaim megtagadnák a szolgálatot, de az elmém még elég tiszta és eszemmel gyülö-

löm őt, legalább azt hiszem, gyülölöm. Mindez oly borzasztó! és az a halott! Mire véljem? Az

én voltam! Bilincseibe vagyok verve és lelkemmel fizetem meg szépségének árát!

102

Ekkor elmondtam neki, hogy én sem vagyok különb helyzetben és kénytelen vagyok be-

vallani, hogy borzasztó elfogultsága daczára is részvéttel volt irántam. Talán azért, mert nem

tartotta érdemesnek, hogy féltékeny legyen reám, tekintve, hogy hölgye ugyancsak semmibe

sem vett. Ajánlottam neki, hogy szökjünk meg, de csakhamar elvetettük a tervet, mint

kivihetetlent és hogy őszinte legyek, nem hiszem, hogy egyikünk is elhagyta volna Ayeshát,

ha valami felsőbb hatalom hirtelen ajánlotta volna, hogy elvisz bennünket e sötét barlan-

gokból és cambridge-i otthonunkban tesz le. Kétségtelen, hogy Ő gonosz egy asszony volt,

tagadhatatlan, hogy megölte Ustanet, mivel az utjában állott, de Leóhoz hűséges szeretettel

ragaszkodott és a férfi könnyen megbocsátja az asszony vétkeit, ha az az asszony szép és

miatta vétkezett. Az én véleményem szerint bolond lett volna, ha lemond Ayesháról, igaz,

hogy én magam is szerelmes voltam belé és szivesebben lettem volna kegyeinek élvezője egy

hétig, mint a legszebb földi asszonyé egész életemben. Két óránál tovább együtt ültünk,

izgatott idegekkel beszélgetve a csodálatos eseményekről, melyekben részt vettünk, az egész

álomnak vagy tündérmesének tetszett; ki hitte volna, hogy a cserépen talált irás, nemcsak

hogy igazat szólt, hanem hogy mi ketten voltunk arra hivatva, hogy megtaláljuk Ő-t, a ki

türelmesen várta eljövetelünket a kôr-i sirokban. Ki hitte volna, hogy Leó személyében e

titokteli asszony azt a lényt vélje feltalálni, a kire századok óta várt és a kinek hajdani földi

burkát mind e mai napig megőrizte. De igy volt. Végre kimerülve lefeküdtünk, sorsunkat a

gondviselés kezeire bizva, a ki minket választott e titokzatos dolgok felfedezésére.

103

VIII.

Jób sejtelmei.

Kilencz óra volt másnap reggel, midőn Jób, a ki még mindig ijedtnek látszott, a szobámba jött

felkölteni, egyuttal hálát rebegve, hogy élve talált bennünket, a mit már nem is mert remény-

leni; mikor elmondtam neki Ustane sorsát, még jobban hálálkodott a mi megszabadulásunkon

és nagyon sajnálta szegény Ustanet, bár a mig élt, nem voltak egymásnak igen nagy kedvelői.

Ustane malacznak hivta őt arabul, Jób meg cédának czimezgette őt angolul, de mindezt el-

felejtette, mikor hallotta, hogy mily csapással sujtotta a királyné keze a szegény leányt.

- Nem szeretnék olyat mondani, a mi nem tetszenék, uram, - mondá Jób, sopánkodásait abba

hagyva - de amondó volnék, hogy ez az Ő az eleven ördög maga. Ez a hely valósággal az

ördögök tanyája, uram, és Ő a gonoszok királynéja és ha valaha kijutunk innen, az nagyobb

szerencse volna, mint a mekkorát megérdemeltünk. De semmi kilátásunk sincs reá. Már hogy

eresztene el az a boszorkány egy olyan szép urfit, mint a milyen Leó ur.

- Ismerd be legalább, hogy az életét megmentette.

- Igaz, de a lelkével fizet meg a testéért. Boszorkánymestert farag belőle. Azt mondom, uram,

hogy vétek még szóba is állni az ilyen néppel. Az éjjel, uram, elolvastam a bibliámban,

melyet szegény öreg anyámtól kaptam, hogy mivé lesznek a boszorkányok és az affélék, mig

a hajam szála mind az égnek nem meredt ijedtemben. Uram Isten, hogy csodálkoznék az öreg

asszony, ha látná, hogy az ő Jóbja hová jutott.

- Az igaz, hogy furcsa ország és még furcsább nép közé jutottunk, Jób, - mondám sóhajtva.

- Igaza van, uram, - felelt a szegény - és ha nem mondaná, hogy szamár vagyok, hát mon-

danék valamit, a mig Leó ur nem hall bennünket (Leó korábban kelt és sétálni ment) és ez

csak az, hogy ez az utolsó ország, a mit láttam valaha életemben. Különös álmom volt az

éjszaka. Azt álmodtam, hogy apámat láttam ilyen hálóingfélében, mint a milyet ezek az

idevalók viselnek, ha különösen kicsipik magukat; a kezében egy csomó hosszu füvet tartott,

a mit aligha nem az uton szedett idejövet, mert sok olyast láttam itt a barlang körül. Jób! -

szólt hozzám ünnepies hangon.

- Jób, - mondá - itt az idő, itt az idő; de soha se hittem vóna, hogy ilyen messzire gyűjjek

utánad, még hozzá ilyen helyre. Mennyi bajom volt vele, mig kitaláltam, hol vagy, nem illett

szegény apádat igy kifárasztani és még hozzá milyen rossz nép között kellett találnom

tégedet, itt ebben a Kôrban. Aztán elmondta, hogy innen-onnan többet fogjuk egymást látni,

mint szeretnők, gondolom azért mondta ezt, mert eszébe jutott, hogy sohse igen tudtunk

három napnál tovább egymással megférni, tudom, hogy most is csak ugy leszünk, ha össze-

jövünk.

- Csak nem gondolod, hogy meghalsz - mondám - azért, mert boldogult apáddal álmodtál? Ha

az ember meghalna, a miért az apjával álmodott, mi történnék vele akkor, ha az anyósával

álmodnék?

- Maga csak kinevet, uram - mondja Jób - persze, mert nem ismerte az apámat. Ha akárki más

lett volna, például Mari néném, a ki szivesen tréfált, nem törődném vele. De tudja, uram, az

apám olyan lusta volt világéletében, hogy semmiért ide nem fáradt volna utánam, csak épen

hogy körülnézzen.

Biz’, uram, hogy komoly szándéka volt neki. Hát iszen nem tehetek róla, tudom ugy is, hogy

egyszer csak el kell mennem, csakhogy rosszul esik, hogy épen ilyen helyről kell indulnom, a

104

hol jóravaló keresztény temetést aranyért se lehet kapni. Csak az vigasztal, hogy legalább is jó

cselédje voltam az uramnak és Leó urnak, az Isten áldja meg; ugy látszik, mintha csak tegnap

vittem volna sétálni. És ha valamikor kijutnak ebből az istentelen országból, - a mit valószi-

nünek hiszek, mert apám magukat nem emlitette - remélem, néha eszükbe jutnak megfehére-

dett csontjaim és hogy soha többé nem törődnek görög történetekkel, a melyek törött

virágcserepekre vannak irva.

- Eredj! eredj! Jób - mondám komolyan - ne végy ilyen ostobaságot a fejedbe. Igaz, hogy sok

furcsa dolgot értünk és még remélem, érünk is - de...

- Nem, uram, - felelt Jób a kemény meggyőződés hangján, a melyet rosszul esett hallanom -

ez nem ostobaság. Én egy szegény elitélt ember vagyok, érzem, hogy meg kell halnom és

mondhatom, hogy nem kellemes egy érzés biz ez, uram, mert az ember kénytelen mindig arra

gondolni, hogy ugyan miképen is lesz az eset? Ha eszem, azt gondolom, hogy mérget eszem,

aztán a falat kifordul a számból. Ha pedig ezekben a vakandturásokban járkálok, mindig kés

lebeg az eszem előtt, hogy még a hátam is borsódzik. Pedig nem volnék válogatós, uram, csak

legalább hirtelenül esnék meg, mint annak a szegény leánynak a halála; most, hogy nincs

többé, igazán sajnálom, hogy keményen bántam vele, bár még most sem helyeslem az erköl-

cseit a férjhezmenetel körül, mert illetlenségnek tartom, hogy ugy sietett vele. Csak azt remé-

lem, uram, - szegény Jób sápadt lett, a mint ezt mondta - csak azt remélem, hogy nem a tüzes

fazék lesz a végem.

- Ostobaság! - vágtam bele haragosan - ostobaság!

- Jól van uram, - felelt Jób - nem illenék hozzám, hogy ellentmondjak, csak arra akartam kérni,

uram, hogy ha valamerre mennek, engem is magukkal vigyenek, legalább jó emberem legyen

mellettem a nehéz órában, tán akkor könnyebben esik. És most, uram, megyek a reggeli után

látni. Elment, engem igen kényelmetlen kedélyállapotban hagyva. Nagyon ragaszkodtam a jó

vén legényhez, a legbecsületesebb ember volt, a kivel életemben dolgom volt, inkább barátom

volt, mint szolgám és a puszta gondolat, hogy őt valami baj érhetné, összeszoritotta torkomat.

Végre behozták a reggelit és Leó is - a ki a barlangon kivül sétált, hogy a fejét kiszellőztesse,

megérkezett. Reggeli után ismét elmentünk sétálni és néztük, a mint néhányan az amahagge-

rek közül valami gabonafélét vetettek, melyből a sörüket készitették. Még egész bibliai

módon dolgoztak, egy ember kecskebőr kötényébe öntötte a magot és le és föl járva a földön

elszórta. Valóságos megkönnyebbülés volt e rémes népet ilyen egyszerü munkában látni, a mi

legalább emberekhez hasonlóvá tette őket. Midőn sétánkból visszatértünk, Billalival találkoz-

tunk, a ki értésünkre adta, hogy Ő szivesen lát bennünket, igy hát hozzá siettünk.

A némák szokás szerint bevezettek bennünket, mikor visszahuzódtak, Ayesha lebontotta

fátyolát és kérte Leót, hogy csókolja meg, a mit ez, az elmult éjjel lelkifurdalásai daczára több

hévvel teljesitett, mint a mennyit az udvariasság követelt volna.

Fehér kezét Leó fejére téve, gyengéden nézett szemeibe.

- Szeretnéd tudni, Kallikrateszem, hogy mikor leszek egészen és örökké a tied? Megmondom.

Előbb neked is olyanná kell válnod, mint a milyen én vagyok, nem halhatatlanná, - mert én

sem vagyok az - de oly keménynek és aczélozottnak az idő támadásai ellen, hogy nyilai ugy

pattanjanak le ifju életed vértjéről, mint napsugarak a vizről.

Most és igy nem lehetünk társak, mert te és én különböző lények vagyunk és életem ereje és

tüze megsemmisitené a tiedet. De nem sokáig kell türnöd, még ez este, egy órával napnyugta

előtt, indulunk innen és holnap estére, ha minden jól megy és az utat nem felejtettem el - el

fogunk érkezni az élet tüzéhez, ebben kell fürödnöd, hogy oly dicső légy, mint még soha

férfiu nem volt és aztán nőd leszek, nőd és te férjem lész.

105

Leó valamit dadogott erre a különös kijelentésre, de nem értettem, hogy mit, Ő kaczagott

zavarán és igy folytatta:

- És téged is elviszlek magammal, oh, Hollym, te is részesülj e kegyben, azután igazán örök-

zöld fa lész, és teszem ezt azért, mert te tetszel nekem, Holly, mert nem vagy bolond, mint a

férfiak legtöbbje és mert bár tudós vagy, még nem felejtetted el, hogy kell csinos bókot

mondani egy szép asszony szemeiről.

- Halló! öregem - sugott Leó régi jó kedvének felragyogásával - te még bókoltál is? sohasem

hittem volna rólad!

- Köszönöm, Ayesha - feleltem annyi méltósággal, a mennyivel csak birtam - de ha létezik

egy olyan hely, mint a milyenről szóltál és ha azon a helyen csakugyan létezik az a tüzes erő,

a mely visszaverje tőlünk a halált, én nem kérek belőle. Nekem, oh, Ayesha, az élet nem volt

oly puha fészkem, hogy örökre benne kivánjak maradni. Kőszivü anya a föld és követ ád

gyermekeinek mindennapi kenyér gyanánt.

- De gondold meg, Hollym - mondá - hogy a hosszu élet, erő és szépség, hatalmat jelent és

sok egyebet, a mi mindenek fölött drága az embereknek.

- És mi az, ah, királyné, a mi oly drága az embereknek? - feleltem. Szappanbuborék! A nagy-

ravágyás egy véghetetlen létra, a melynek legmagasabb fokát soha sem lehet elérni. A gaz-

dagság végre undort kelt és egy órai nyugalmat vagy élvezetet nem képes szerezni. A tudo-

mány? Mentül többet tanulunk, annál jobban látjuk borzasztó tudatlanságunkat. És mi egyebet

adhatna nekünk jót a hosszú élet?

- A szerelmet, ah, Hollym! a szerelmet, a mely mindent széppé tesz és megaranyozza a port

is, a melyet taposunk.

- Meglehet - feleltem - de hát ha hiába szeretünk, vagy pedig az, a kit szeretünk, csak arra

való, hogy a csalódás mérges nyilát verje szivünkbe? Miért vésse az ember bánatát már-

ványba, mikor sokkal jobb azt homokba irni. Nem, ah, Hiya, én megelégszem a rám mért

idővel, megöregszem kortársaimmal, meghalok és feledésbe merülök, a mikor az órám üt.

- Büszkén szólsz, Hollym, de majd ha elér az öregség és gyötör bajaival, keserüen fogod

bánni, hogy visszautasitottad e fenséges adományt.

Nem feleltem, nem mondhattam meg neki Leó előtt, hogy nem óhajtottam egy élet meg-

hosszabbitását, a mely örökre telve lesz a reménytelen szerelem keserüségével.

- És most, - folytatá Ő - mondd el nekem, Kallikratesz, hogy mi inditott arra, hogy engem itt

felkeress? Az éjjel azt mondtad, hogy az, a kit láttál, Kallikratesz ősöd volt. Hogy volt ez

minden, beszéld el.

Felszólitásának engedve, Leó elbeszélte a szekrényben talált cserép csodálatos történetét, a

melyet ősanyja, az egyiptomi Amenartasz irt és a mely minket utnak inditott. Ayesha

figyelemmel hallgatta és végre felém fordulva, igy szólt:

- Nem mondtam-e én neked egy napon, Holly, mikor a jó és rosszról beszéltünk, hogy a jóból

rossz és a rosszból jó következhetik és hogy a ki eldobja a követ, nem tudhatja előre, hogy kit

talál vele. Ime, ez az egyptomi Amenartasz, a ki gyülölt engem és a kit én még most is

gyülölök, maga küldte el hozzám kedvesét. Ő miatta öltem meg Kallikrateszt és ő akarta

visszajövetelét hozzám! És azt kivánta, hogy fia öljön meg, ha bir, mert én megöltem férjét.

Ime! - és Leó térdeihez omlott, fehér ruháját kitárva márványkeblén, - ime, itt ver a szivem és

ott a kezed ügyében van egy éles tőr, ragadd fel és verd keresztül bünös szivemet, hogy

boszud le legyen hütve.

Leó ránézett, aztán kinyujtotta kezét és felemelte.

106

- Kelj fel, Ayesha - szólt szomoruan - tudod, hogy ugy sem birnálak megölni, még azért sem,

a kit a mult éjjel gyilkoltál meg. A tied vagyok, rabszolgád, hogy birnálak megölni, inkább

magamat vesziteném el.

- Nemsokára szeretni is fogsz engem - felelt Ayesha mosolyogva - és most beszélj hazádról -

nagy nép a te néped, ugy van-e? olyan hatalommal, mint a régi rómaiaké volt. Tudom, hogy

szeretnél visszatérni közéjök és én nem akarnám, hogy örökké itt maradj e sötét kôr-i bar-

langokban. Ha egyszer egyformák leszünk, visszatérünk együtt Angliába, mert te uralkodni

vagy hivatva hazádban.

- De hiszen nekünk van királynénk - felelt Leó hirtelen.

- Nem baj - szólt Ayesha - könnyü lesz megfosztani trónjától.

Erre mindaketten rémülten kiáltottuk, hogy inkább magunkat fosztjuk meg életünktől.

- Különös - szólt Ayesha csodálkozva - egy királyné, a kit népe szeret! A világ ugyancsak

nagyot változhatott, mióta én Kôrt lakom.

Igyekeztünk neki megmagyarázni, hogy az uralkodók is nagyot változtak azóta. Azt is igye-

keztünk vele megértetni, hogy a királyné daczára, a tulajdonképeni hatalom a nép kezében

volt, mert a nép választotta meg képviselőit.

- Értem - szólt - demokraták, de akkor bizonyosan van zsarnokuk - mindig ugy láttam, hogy a

demokraták maguk soha sem tudván világosan, mit akarnak - zsarnokok akaratának hódoltak

meg.

- Az igaz, hogy nekünk is vannak zsarnokaink - feleltem.

- Nos, hát akkor elpusztitjuk legalább e zsarnokokat - szólt megadással - és Kallikratesz fog

helyettük uralkodni.

Én rögtön felvilágositottam Ayeshát, hogy az angol törvények nem igen hajlandók eltürni az

eféle pusztitást, de ő megvetéssel kaczagott.

- Törvény! törvény! Hát nem vagy képes megérteni, Hollym, hogy én a törvény fölött állok!

és fölötte fog állni Kallikratesz is. Emberi törvény nekünk annyi, mint hegytetőnek az északi

szél. A hegy tér-e ki a szél elől vagy a szél a hegy elől? És most hagyj el és te is, Kallikratesz,

készülnöm kell a holnapi utra és nektek is, szintugy mint szolgátoknak. De ne hozzatok sok

holmit magatokkal, mert hiszem, hogy három nap alatt megfordulunk.

Eltávoztunk, mélyen elgondolkozva azon, a miket halottunk. A borzalmas - Ő - ugy látszik el

volt határozva, hogy Angliába megyen és rettegtem a gondolattól, hogy milyen eredménye

lenne az Ő odajövetelének. Hogy mily büvhatalma volt, azt láttam és hogy azt ott is fogja

kénye-kedve szerint gyakorolni, arról meg voltam győződve. Ha egy kis ideig képesek lettünk

volna is visszatartani; büszke, nagyravágyó szelleme bizonyosan kitör és boszut áll a száza-

dokig tartó elhagyatottságért és magányért. Ha szükségét látná, bizonyosan ott is könyör-

telenül lesujtana mindenkit, a ki utját állja és nem lévén halandó, sőt megsebezhető sem,

semmi sem tartóztatná föl utjában és végre nem kételkedtem benne, hogy magához ragadja az

angol királyságok fölött való uralkodást. Az egész egy gonosz álomhoz hasonlitott és pedig

tény volt. Sok töprenkedés után arra a meggyőződésre jutottam, hogy a gondviselés ezt a

rendkivüli asszonyt, a kinek a szenvedélyei századokig le voltak lánczolva és nem árthattak az

emberiségnek, arra rendelte, hogy a világ folyását megváltoztassa.

107

IX.

Az igazság temploma.

Előkészületeink nem tartottak sokáig. Egy váltóruhát csomagoltunk mindegyikünk számára,

revolvereinket, jó sok töltéssel és egy-egy könnyebb kaliberü puskát. A többi holmikat,

nehezebb fegyvereinkkel együtt, ott hagytuk. Néhány perczczel az indulás előtt Ayeshához

mentünk, a kit szintén készen találtunk, sötét köpenyét viselte fehér ruhája fölött.

- Készen vagytok a nagy vállalkozásra? - kérdezte.

- Készen vagyunk, - feleltem - bár én a magam részéről nem hiszek benne.

- Ah, Hollym, te olyan hitetlen vagy, mint egy pogány. De majd meggyőződöl, mert ha tük-

röm nem hazudik, - és a vizmedenczére mutatott - az ut még most is nyitva áll, mint régente.

És most induljunk az uj életre, a mely, ki tudja, hol fog végződni?

- Bizony, ki tudja, hol? - feleltem vissza és ezzel kimentünk a nagy barlangon keresztül a

szabadba. Itt találtunk egy gyaloghintót, hat hordozóval, a kiket a némák közül válogattak ki

és velük kellemes meglepetésemre, az öreg Billalit, a kit igen megkedveltem e szomoru

helyen. Ugy látszott, hogy Ayesha ugy rendelkezett, hogy őt kivéve, mind gyalog menjünk, a

mi igen jól esett a barlanglakásban elsenyvedt lábainknak. Vagy véletlenségből vagy tán az Ő

parancsa folytán a tér a barlang előtt teljesen puszta volt, egy lelket sem láttunk indulásunkkor

és azt hiszem, hogy a némákat kivéve, a kik nem árulkodhattak, senki sem tudott elutazá-

sunkról.

Néhány percz mulva gyors léptekkel haladtunk keresztül a kôr-i sik, vagy tófenék megmüvelt

részén, a mely, mint egy óriási smaragd, a zord sziklák közé volt foglalva és még egyszer

alkalmunk nyilt megcsodálni a régi Kôr lakóinak remek választását fővárosuk fekvéseit

illetőleg és a borzasztó erőt, szorgalmat és mérnöki ügyességet, a melyet kifejthettek, mig egy

ekkora vizet le birtak vezetni, ágyát kiszáritani és szárazon tartani. Az egész Kôr páratlanul

álló bizonyitéka annak, hogy mire képes az ember a természettel szemben, mert véleményem

szerint sem a szuezi csatorna, sem a mont-cenisi alagut nem mérkőzhetnek e régi munkála-

tokkal nagyszerüségben.

Mikor körülbelül egy félórát gyalogolhattunk a kellemes, hüvös esti levegőben, tisztán láttuk

a romokat, melyek, Billali szerint, valamikor a nagy Kôr városa volt. A város nem volt nagy,

Babylonhoz vagy Thebához hasonlitva, külső fala alig foglalt be többet 12 angol mértföldnyi

területnél. A falai sem voltak igen magasak, a minek az lehetett az oka, hogy a kôriak nem

szorultak ilyen emberkéz rakta falakra külső ellenségek támadásai ellen; de annál szélesebbre

volt épitve a fal és vizárok futotta körül, a melyben itt-ott most is volt egy kevés álló viz.

Napnyugta előtt tiz perczczel érkeztünk az árokhoz, lemásztunk bele, aztán a másik oldalán

nagy keservesen föl, egészen a bástya tetejéig. Nem adnám sokért, ha képes volnék a látvány

nagyszerüségét leirni, a mely ekkor szemeink elé tárult. Mértföldekre terjedve feküdtek

előttünk a romok, oszlopok, templomok, csarnokok, királyi paloták, váltakozva zöld fákkal.

Természetesen minden épület teteje rég be volt dőlve és elpusztulva, de a falak és oszlopok

még mindig daczoltak az idővel. Egyenesen előttünk nyult el a város főutczája és miután az

egész kemény sziklával volt kövezve, vagyis inkább megépitve, alig verhetett közte itt-ott egy

kis rövid száraz fü gyökeret. A hajdani kertek ellenben valóságos őserdőket képeztek. A

széles, az egész várost kettévágó ut mindkét oldalán óriási halmokban hevertek a romok.

Mind egyforma szines kőből voltak épitve, sok helyütt még egész oszlopsorok épen álltak, a

mint a halványuló világosságnál kivehettük. Végre egy óriási romhalmaz elé értünk, mely

108

valami templom romjának látszott. Itt is egy-egy oszlopsor keritett egy udvart, azután ismét

egy és ismét - az egész rom körülbelül négy holdnyi területet födhetett. Ez óriási templom

homlokzata előtt megálltunk és Ayesha leszállt hintójából.

- Itt volt valamikor egy jó hely, Kallikratesz - szólt Leóhoz, a ki odaugrott, hogy segitse - a

hol megpihenhetünk ez éjjel. Kétezer évvel ezelőtt te, én és az az egyiptomi asszony itt

pihentünk, de azóta nem jártam itt, sem senki más és lehet, hogy bedőlt az is.

És felfelé indult egy halom töredezett lépcsőn, mi követtük: felérve a külső udvarba, egy kissé

körültekintett a homályban, aztán néhány lépést téve balra, a fal mellett megállt.

- Itt van - szólt, egyuttal intve a némáknak, a kik holminkat czipelték, hogy jőjjenek fel. Egyik

közülök lámpát vett elő és meggyujtotta a parázstartóján, a melyet az amahaggerek uton

mindig magukkal hordanak. A parázs ebben a tartóban apró darabokra tört és jól átnedvesitett

mumiadarabkákból állt, a mi órákig is eltartott égő állapotban. Mihelyt a lámpa égett, belép-

tünk a kijelölt helyre, kis szobaforma volt ez, mely a roppant vastag falba volt vágva és abból

itélve, hogy a közepén egy kőből faragott asztal állt, valószinü, hogy valamikor a kapus vagy

őr szobája lehetett.

Itt letelepedtünk, miután annyira, a mennyire a homály engedte, rendbe hoztuk a szobát és

némi hideg hust ettünk, azaz, hogy csak Leó, Jób és én, mert Ayesha mindig csak gyümölcsöt

evett. A mig ettünk, feljött a hold és elárasztotta ezüst világával az egész helyet.

- Tudod-e, ah, Hollym, hogy miért hoztalak ide titeket ez éjre - szólt Ayesha, a mint kezére

hajtott fejjel nézte a hold feljöttét; - azért hoztalak, de mily különös, tudod-e Kallikrateszem,

hogy ugyan arra a helyre feküdtél most, a hol holttested feküdt ezelőtt kétezer évvel, mikor

visszavittelek a kôr-i sirokba? Mily élénken merült fel emlékemben és mily kinosan - és meg-

rázkódott.

Leó felugrott és hirtelen helyet változtatott; bármint hatott az emlék Ayeshára, bizonyos, hogy

őt igen kellemetlenül érintette.

- Azért hoztalak ide, - folytatta Ayesha - hogy gyönyörködhessetek a legremekebb látvány-

ban, a melyet a halandó szeme valaha látott, Kôr puszta romjaiban a teli hold világánál. Ha

jóllaktatok, kimegyünk és én megmutatom nektek ezt a nagy templomot és az istenség

szobrát, a kit a kôr-iak imádtak. Természetesen rögtön felálltunk és indultunk. És itt el kell

hallgatnom, mert nem birnám leirni, a mit láttunk, oly nagyszerü volt az még romjaiban is.

Udvar udvar mellett, oszlopsor oszlopsor után, a melyek a külső udvarokban tetőtől talpig el

voltak boritva faragásokkal, a temérdek üres szoba, mely ékesebben szólt a szivhez, mint

népes utczák sokasága és végre mindenekfelett a halotti csend, a végtelen elhagyottság érzete,

a mult gyászoló szelleme. Mily szép volt és mily fájó! Nem mertünk hangosan szólni. Ayesha

maga is meg volt hatva, csak susogtunk és susogó hangunk is oszloptól oszlopig szállt, mig

végre elhangzott a távolban. Fényesen világitotta meg a hold az udvarokat, oszlopokat, dült

falakat és repedéseket, ezüst sugaraival bevonva és felruházva fenségüket az éj titokzatos

bájával. Csodálatos látvány volt a tele holdfénye az elpusztult Kôr felett.

Csodálatos volt elgondolni, hogy mennyi időkön keresztül tekintettek igy egymásra, a kihalt

csillagzat ott fent és a kihalt város itt alant, egymásnak kipusztulásuk szomoru történetét

mesélve magányos éjeken.

- Jertek - szólt Ayesha végre - hadd mutatom meg a szépség tökélyét és csodák csodáját kőbe

faragva, ha ugyan még áll most is, gunyolni az időt szépségével és eltölteni az ember szivét

vágygyal, azután, a mit fátyola takar.

És elvezetett bennünket a régi templom legbelsőbb udvarába. És itt az udvar legközepében

szemben álltunk a legdicsőbb allegoriai szoborra, melylyel a világot fiainak lángelméje valaha

109

megajándékozta. Az udvar közepén egy vastag négyszögtalapzaton volt egy nagy gömb sötét

márványból, lehetett negyven láb átmérőjű és ezen állt egy óriás szárnyasalak, oly elbüvölő

isteni bájjal, hogy mikor rátekintettem, a mint a hold fénye lágyan elöntötte, szivem verése

elállt és lélekzetem elakadt.

A szobor oly tiszta és fehér márványból volt faragva, hogy régisége daczára szinte ragyogott a

hold sugaraiban. Lehetett majdnem husz láb magas. Szárnyas női alakot ábrázolt, oly csodála-

tosan tökéletes és gyengéd formákkal, hogy nagysága szinte emelte nőies és mégis ideális

formai szépségét. Kissé előre volt hajolva, mintha csak félig kiterjesztett szárnyai tartották

volna tökéletesen egyensulyban. Karjai ki voltak tárva, mintha valakit meg akarna ölelni, a ki

szivének drága kincse és egész lénye a leggyengédebb könyörgés kifejezését hordta magán.

Az egész tökéletes szépségü alak meztelen volt, kivéve - és ez volt a legkülönösebb - az

arczát, a melyet vékony fátyol takart, csak vonásait mutatva az arcznak.

- Ki ez? - kérdém, a mint ismét szóhoz jutottam.

- Nem találod ki, Hollym? - szólt Ayesha. - Hol marad a képzelő tehetséged? Ez az igazság, a

mint a földtekén áll és gyermekeinek könyörög, hogy tekintsenek arczába. Nézd, mi van a

talapzatára vésve. - És mutatta a mélyen vésett betüket a talapzaton, melyek még most is

olvashatók voltak, legalább Ayesha elbirta olvasni. - Az irás igy szólt:

«Nincs köztetek ember, a ki fölemelje fátyolomat és arczomba tekintsen, a mely pedig

igazán szép? Azé leszek, a ki a fátyolom megemeli és béke fog honolni szivében és a jó

cselekedet és tudás édes gyermekeit nyeri általam. És egy hang igy szólt; Bár mindazok,

a kik keresnek, birni is vágynak téged, asszonytól nem született még ember, a ki fátyo-

lodat fellebbentse és veled éljen - és nem is fog születni. Csak a halálban lelhetnek meg

téged, ah, igazság!»

És az igazság epedve nyujtotta ki karjait és sirt, mert azok, kik keresik, nem találhatnak reá és

sohasem gyönyörködhetnek arczában.

- Látod, - szólt Ayesha, - ez bizonyosan a régi Kôr szent könyveiből való idézet. Az igazság

volt Kôr népének istennője, ő neki épitették e szentélyt, őt keresték, bár tudták, hogy soha

meg nem találhatják, de mégis keresték.

- És igy keresik mások mind e mai napig is, - feleltem szomoruan - de szintén nem találják,

mert a mint ez az irás mondja, csak a halálban lelhető meg az igazság.

Aztán még egy tekintetet vetettem e márványcsodára, a melyet soha életemben nem fogok

elfelejteni. Elfordulva, visszatértünk a szobába, a honnan kiindultunk. És én sohasem láttam

többé az igazság szobrát.

110

X.

A veszedelmes ut.

Másnap a némák hajnal előtt felkeltettek bennünket és mire kidörzsöltük szemünkből az

álmot és ugy a hogy megmosdottunk egy ott közel fakadó forrásban - Ő is felkészült és Billali

és a némák összeszedték a holmikat. Ayesha, szokás szerint, el volt fátyolozva, mint az

igazság szobra (szeretném tudni, hogy Ő eredetileg nem e szobortól tanulta-e ezt a szokást).

De ugy vettem észre, mintha igen lehangolt volna és nem volt meg az a büszke, délczeg

tartása, a melyről ezer asszony közül is ki lehetett volna ismerni, ha mind ugy lettek is volna

fátyolozva, mint Ő. Feltekintett, a mint köszöntöttük, - eddig lehajtott fejjel állt - és Leó

kérdezte tőle, hogy aludt.

- Rosszul, én Kallikrateszem, nagyon rosszul! Különös és gonosz álmok bántottak ez éjjel és

nem tudom, hogy mit jelenthetnek. Majdnem ugy érzem, mintha valami baj érne, ámbár meg

nem foghatom, hogy érhetne baj engem? Szeretném tudni - folytatta a női gyengédség hirtelen

kitörésével - hogy ha valami baj érne és kénytelen volnék egy ideig aludni, a mig te ébren

maradnál, hogy szivesen gondolnál-e rám? Szeretném tudni, Kallikrateszem, hogy várnál-e

mig visszatérnék hozzád, mint a hogy én vártalak annyi századon keresztül?

Azután, feleletet sem várva, folytatta: Gyerünk, folytassuk utunkat, még messze kell mennünk

és még mielőtt egy másik nap születnék a kék égen, az élet tüzében kell megfürödnünk.

Öt percz mulva folytattuk utunkat a puszta városon keresztül. Éppen, a mint a fölkelő nap

arany nyilai löveltek szét a pusztulás e nagyszerü tanyáján, értük el a romváros tulsó végét és

a sajnálkozás egy sóhajával (csak Jób nem sajnálta, ő meg nem foghatta, mi szépet találunk a

romokon) váltunk meg tőlük, és ujra keresztül mászva az árkon, folytattuk utunkat a sikon

keresztül.

A nap emelkedésével emelkedett Ayesha kedve is, reggelinél már ismét a szokott hangulatban

volt és gunyolta hajnali levertségét, ráfogva, hogy a hely, a hol háltunk, befolyásolta kedélyét.

- Ezek a vadak azt állitják, - mondá - hogy Kôr falai közt kisértetek járnak - kezdem hinni,

hogy igazuk van; sohasem volt ily rossz éjszakám, kivéve azt az egyet, mikor ugyanazon a

helyen halva feküdtél lábaimnál, ah, Kallikratesz. Sohasem megyek oda többé, gonosz egy

hely az.

Nagyon rövid és sietve elköltött reggeli után oly gyorsan folytattuk utunkat, hogy déli két

óratájt elértünk a kráter-szikla pereméhez, a mely hirtelen, mintegy ötszáz lábnyi magas

sziklafalként emelkedett előttünk. Itt megálltunk, a min nem is csodálkoztam, mert látszólag

lehetetlen volt tovább haladnunk.

- Csak most kezdődik feladatunk sulyos része - szólt Ayesha, leszállva gyaloghintójából, - itt

elválunk ezektől az emberektől és egyedül folytatjuk utunkat. És Billalihoz fordulva, hozzá-

tette: Te és ezek az emberek, itt maradtok és megvárjátok jövetelünket, holnap a déli időre itt

leszünk, ha nem, várjatok tovább.

Billali alázatosan hajolt meg, mondván, hogy az Ő fenséges parancsát teljesiteni fogja, ha itt

kellene is megvénülniök.

- Legjobb volna, oh Hollym, ha ez az ember is itt maradna - szólt Ő Jóbra mutatva, - mert, ha

a szive nem bátor és lelke nem erős, még valami baja eshetnék. A helynek, a hova megyünk

titkai nem valók közönséges halandóknak.

111

Én leforditottam ezt Jóbnak, de szegény rögtön elkezdett könyörögni, majdnem könyes

szemekkel, hogy ne hagyjuk őt itten. Azt mondta, hogy rosszabbat már ugy sem láthat, mint a

milyet eddig is látott és hogy meghal ijedtében csak arra a gondolatra is, hogy ezzel a csunya

néma néppel egyedül maradjon, a mely bizonyosan megtüzesfazekazza és megeszi, mire mi

visszajövünk.

Leforditottam Jób aggodalmait Ayeshának, a ki vállat vonva, mondá: Nem bánom, hát jöjjön

velünk, de saját felelősségére teszi és legalább hozhatja a lámpákat és ezt ni - és egy körül-

belül tizenhat láb hosszu, keskeny szál deszkára mutatott, a mely eddig a gyaloghintó tetejé-

hez volt kötve; azt hittem azért, hogy a függönyöket jobban szétfeszitse, de ugy látszott, még

egyéb czélja is volt. Igy hát Jóbra biztuk a deszkát és az egyik lámpát. A másikat, egy korsó

olajjal együtt, én vettem a hátamra, mig Leó az élelmi szereket és friss vizet hozta egy

kecskebőr tömlőben. Mikor elkészültünk, Ő ráparancsolt Billalira és a némákra, hogy huzód-

janak egy csoport viruló magnolia mögé, mely száz lépésnyire volt és halálbüntetés terhe

mellett elő ne jőjjenek, mig mi el nem tüntünk.

Alázatosan hajoltak meg és Billali barátságos kézszoritással vált meg tőlem, fülembe sugva,

hogy jobb is szereti, hogy engem visz Ő, a kit szolgálunk, e veszélyes expediczióra, mintha őt

vinné. A következő perczben eltüntek és aztán Ayesha röviden kérdezve, hogy készen

vagyunk-e feltekintett a meredek sziklára.

- Szent atyám! - kiáltottam - mit gondolsz, Leó, csak nem mászhatunk fel ezen a meredeken.

Leó csak vállait vonogatta és Ayesha hirtelen elkezdett a meredeken felfelé mászni, mi meg

persze utána. Bámulattal néztük Ayeshát, a ki kecscsel és könnyüséggel ugrott szikláról

sziklára és lebegett a keskeny sziklautakon. A kapaszkodó különben nem volt oly meredek,

mint a milyennek alulról látszott, bár jártunk néha olyan helyen, hogy nem lett volna tanácsos

hátra nézni, de a sziklafal mégis egy kissé meneteles volt még itt alul. Ilyen módon vagy

ötven lábnyi magasba kapaszkodtunk, sokat vesződve Jób deszkaszálával és vagy hatvan

ölnyire eltérve balra a kiinduló ponttól, mert mindig oldalt másztunk.

Hirtelen egy keskeny sziklapárkányzathoz értünk, a mely kiszélesedett, a mint tovább men-

tünk rajta és mindig kanyarodva mélyedt a sziklába, mig végre oly magos partok között ha-

ladtunk, hogy alulról többé senki sem láthatott bennünket. Ez az ut - a mely természetalkotta

szakadásnak látszott - ötven-hatvan ölnyire vitt bennünket és ekkor egy szintén természet-

alkotta barlangban végződött. A barlang bejáratánál Ayesha megállt és szólt, hogy gyujtsuk

meg a lámpákat, a mit én meg is tettem, egyiket neki adva, a másikat magam vittem. Ayesha

előre indult a barlangban, roppant óvatos léptekkel, mert az egész tele volt sziklatörmelékkel,

mint egy hegyi folyó medre és olyan gödrökkel, hogy könnyen kitörhettük volna a lábunkat

bennök. Ezen a barlangon vagy husz perczig haladhattunk, lehetett - mert biztosan a sok

forduló miatt nem itélhettem - lehetett egy negyed mértföld hosszu. De végre eljutottunk a

tulsó végére és a mint itt igyekeztem a sötétségben valamit látni, egy hirtelen szélroham, a

mely végig söpört rajtunk, eloltotta mind a két lámpánkat. Ayesha szólitott bennünket és mi

hangját követve, eljutottunk hozzá - mert ő egy kissé előre ment volt és itt fáradságunkat

olyan látvány jutalmazta, a mely határozottan félelmet keltő volt zord nagyszerüségében.

Előttünk hatalmas szakadás volt a fekete sziklában, széttépve, törve-zuzva, mintha valamikor

egy hatalmas földrengés repesztette volna meg a hegyet, vagy egy rettenetes égiháboru villá-

mai hasogatták volna szét. Hogy mily széles lehetett ez a szakadás, a melyet az innenső

oldalon egy meredek sziklafal határolt, azt nem láttuk, de a sötétségről itélve, nem lehetett

nagyon széles. Lehetetlen volt még csak a körvonalait is kivenni, mert a pont, a hol mi

álltunk, legalább 12 vagy 15 száz lábnyira volt a sziklatetők alatt és csak igen homályosan

szürődött idáig egy kis világosság. A barlang talaja, a melyen idáig jöttünk, egy különös és

óriási sarkantyu formában végződött, a mely vagy ötven ölnyire nyult ki a levegőbe az

112

előttünk tátongó mélység fölött, éles csucsban végződve és tökéletesen hasonlitva formára

egy vivó kakas sarkantyujához. Ez óriási sarkantyu csak az alsó végénél fogva, a mely igaz,

hogy roppant terjedelmü volt, függött össze az anyasziklával, épp ugy, mint a kakas sarkan-

tyuja lábával. Különben teljesen szabadon meredt ki az ürbe.

- Ezen át kell mennünk - szólt Ayesha - vigyázzatok, nehogy szédülés fogjon el, vagy a szél

ledöntsön benneteket a mélységbe, a mely itt valóban feneketlen.

És a nélkül, hogy időt engedett volna a meggondolásra, elindult a sarkantyun, ránk bizva,

hogy kövessük őt, a hogy birjuk. Én voltam legközelebb hozzá, utánam jött Jób, keservesen

vonszolva a szál deszkát. Leó zárta be a menetet. Csodálatos volt látni ezt a különös asszonyt,

a mint egyenesen haladt a veszélyes ösvényen. A mi engem illet, én néhány lépés után, érezve

a szél nyomását és arra gondolva, hogy mily következései lehetnének egy elcsuszásnak,

jobbnak láttam leereszkedni és négykézláb folytatni utamat, a mögöttem jövők is követték

példámat.

De Ayesha nem lett volna erre képes. Ment - a szél ellen hajolva testével és soha sem ingott

meg, vagy szédült e veszélyes ösvényen.

Néhány percz alatt vagy husz lépésnyire jutottunk ezen a borzalmas hidon, mely lépésről

lépésre keskenyebb lett; ekkor hirtelen egy roppant szélroham söpört végig a szakadékon.

Láttam, a mint Ayesha küzd ellene, de a szél sötét köpenyét letépte róla és elvitte, csattogva

sötét szárnyaival, mint egy megsebesült madár. Borzasztó volt repülését nézni, mig végre

eltünt szemünk elől.

Én a sarkantyuba kapaszkodva, a mely a viharban remegett és zugott - néztem körül. Rémitő

helyzet volt. Itt voltunk a homályban ég és föld között. Alattunk a végtelen ür, a mely teljes

sötétségben veszett el. Fölöttünk a széditő magasságban a sziklacsucsok s egy parányi kék

folt, az ég. És le a mélységen, a mely felett függtünk, rohant és bömbölt a légvonat vihara

ködfelhőket boritva ránk, mig végre majdnem megvakultunk és teljesen meg voltunk zava-

rodva.

- Előre! Előre! - kiáltott a fehér alak előttünk, mert most, hogy köpenyét elvitte a szél, Ő ismét

fehérben állt és inkább a vihar szellemének mint földi asszonynak látszott.

- Előre, vagy pedig lezuhantok és darabokra zuzódtok. A földre szegezzétek szemeiteket és

erősen kapaszkodjatok a sziklába.

Szót fogadtunk és keservesen másztunk előre a reszkető ösvényen, a melyet a szél folyton

rázott, a mint bömbölve és süvitve rohant keresztül rajtunk. Másztunk, nem tudom meddig,

mig végre elértük a sarkantyu kiálló végét, a mely alig volt szélesebb egy közönséges asztal

lapjánál, és a mely remegett a vihar nyomása alatt. Itt a sziklára hasalva lapultunk meg és

tekintettünk körül, mig Ayesha a szélén állva és mit sem törődve az előtte ásitó mélységgel,

előre mutatott. Ekkor láttuk, hogy a keskeny palló, melyet Jób és én keservesen huztunk idáig,

mire való. Előttünk ür tátongott, de tul rajta volt ismét valami - hogy mi, azt nem láthattuk,

mert itt a homály már teljes sötétséggé vált.

- Várnunk kell egy kissé - kiáltott Ayesha - mindjárt világos lesz.

Meg nem foghattam, mit ért ez alatt, hogy jöhessen valaha több világosság erre a borzalmas

helyre? A mig igy töprenkedtem magamban, hirtelen, mint egy lángnyelv, a nyugvó napnak

egy sugara tört keresztül a pokoli sötétségen, éppen odatüzve a sziklára, a hol feküdtünk, és

glóriába foglalva Ayesha tündéralakját. Bár képes volnék leirni e tüznyelv vad és remek

szépségét, a mint igy keresztültüzött a sötétségen és gomolygó ködfelhőkön. Hogy miként

jutott ide, mind e mai napig sem tudom, de azt hiszem, hogy a szemben levő szikla valamely

szakadékán lövelt keresztül, a mikor a nyugvó nap éppen annak az irányában ért. Csak annyit

113

tudok, hogy a hatása csodálatos volt, a mint lángnyelvével végighasitotta a sötétséget, éles

világosságot árasztva arra a keskeny vonalra, a melyen keresztüllövelt, mig azonkivül

mindenütt teljes sötétség uralkodott. És most, e fénysugárban, a melyre Ő várt, tudván, hogy

ilyenkor kell e helyen megjelennie, láttuk, hogy mi van előttünk. Tiz vagy tizenkét ölnyire a

sziklalaptól, melyen tanyáztunk, állt, tán a mélység fenekéből emelkedve, egy czukorsüveg

alaku kup, a melynek csucsa éppen velünk szemközt volt. De ha csupán csak csucsa lett

volna, ez nem sokat segitett volna rajtunk, mert a hozzánk legközelebb álló része a felső

szélének is legalább negyven lábnyira volt tőlünk.

De a kup szélén, a mely kerek volt és üresnek látszott, feküdt egy roppant nagy lapos kő és

ennek a széle nyult tiz-tizenkét lábnyi távolságra tőlünk. Ez az óriási sziklalap nem volt más,

mint egy ringó kő, a mely tökéletes egyensulyban hevert a kup vagy kráter szélén, mint mikor

valaki egy tallért egyensulyoz egy üvegpohár szélén; az éles világosságban, a mely rá és ránk

tüzött, láttuk, a mint a vihar nyomásától ide-oda ingott.

- Gyorsan! - kiáltott Ayesha - a pallót! Át kell mennünk, a mig a világosság tart, a mely

rögtön el fog tünni.

- Oh, uram - jajgatott Jób - csak nem kivánhatja tőlünk, hogy ezen helyen, meg ezen a

deszkán keresztül mászszunk - és ezzel felém tolta a kért deszkát.

- Már miért ne másznánk, Jób? - rikoltottam vad kaczagással, pedig magam sem éreztem több

kedvet a dologhoz, mint Jób.

Ayeshához toltam a pallót, a ki ügyesen keresztül lökte az ürön, ugy, hogy egyik vége a ringó

sziklát érintette, mig a másik a reszkető sarkantyu szélén maradt. Aztán rátéve lábát, nehogy a

szél elvigye, hozzám fordult.

- Mióta utoljára jártam itt, Hollym, - kiáltott - a ringó kő alapja nagyon megvásott, ugy, hogy

nem tudom, elbirja-e még terhünket, vagy pedig egyensulyát veszitve, a mélybe zuhan. Azért

én indulok rajta először, mert engem nem érhet baj; és bizton és könnyedén átlebegett a

keskeny hidon és a következő perczben épségben állt a ringó sziklán.

- Még járható; kiáltott vissza. - Most fogd meg a deszkát, hogy le ne essék és én a szikla tulsó

végére állok, hogy le ne forduljon nagyobb sulyotok terhe alatt. Most siess, Hollym, mert a

világosság rögtön elmulik. - Térdre álltam és ha valaha féltem életemben, hát bizonyos, hogy

akkor féltem és nem szégyellem bevallani, hogy haboztam és visszanéztem.

- Csak nem vagy megijedve? - kiáltott ez a csodás teremtés a viharon keresztül, mint egy

madár állva a ringó kő legmagasabb szélén. - Ha igen, hát ereszd előre Kallikrateszt!

Ez határozott, jobb lezuhanni és elpusztulni nyomorultan, mint kinevettetni egy ilyen asszony

által. Igy hát összeszoritottam a fogaim és a következő pillanatban a deszkán voltam, a

feneketlen mélységgel alattam. Soha sem szenvedhettem a nagy magasságot, de soha az előtt

nem tudtam, hogy mily borzasztó érzést kelt az emberben. Milyen utálatos érzés ez a hajló

deszka alattam, két végével a két mozgó támponton. Elszédülve ugy éreztem, hogy már esem

az ürben, a hátam borsódzott, és a gyönyör, a mint végre a kemény követ éreztem magam

alatt, a mely le- és felszállt velem, mint egy csónak a hullámzó vizen.

Mindezt szóval lehetetlen kifejezni. Csak annyit tudok, hogy a mint átértem, rövid, de szivből

fakadó hálát rebegtem a gondviseléshez, a mely eddig megőrzött. Ezután Leó következett és

bár furcsán nézett, mégis ugy átjött, mint egy kötéltánczos. Ayesha kinyujtott kezeibe ragadta

az övéit és hallottam, a mint mondá: Bátran cselekedtél, kedvesem - bátran! A régi görögök

szelleme él benned!

Most még csak szegény Jób volt hátra, oda mászott a deszkához, azután orditott.

114

- Nem birok, uram! nem lehet! bele kell esnem ebbe az utálatos lyukba!

- Muszáj, Jób! muszáj! - kiáltottam neki illetlen enyelgéssel - muszáj, Jób! olyan könnyü,

mint a légyfogdosás! Ma sem tudom, hogy miért mondtam ezt, mint a könnyüség illusztrá-

czióját, mert tudtommal alig van nehezebb feladat, mint legyet fogni meleg napokon.

- Igazán nem lehet, uram! nem lehet!

- Vagy jőjjön az az ember, vagy hagyjátok ott veszni - kiáltott Ayesha. - Nézzétek, a sugár

elhuzódik, rögtön sötétben leszünk.

- Ha itt maradsz, Jób, egyedül kell elpusztulnod - kiáltottam - nézd, a napfény mindjárt

elmulik.

- Jób, légy férfi! - orditott Leó - nem nehéz a dolog!

Ennyi biztatásra, szegény nyomorult Jób egy borzasztó kiáltással a deszkára vetette magát,

arczával rá borulva, nem mert átjönni vagy csak mászni is rajta, csak ugy huzta magát át,

rövid, szakgatott mozdulatokkal szegény, lábait két oldalt az ürbe lógatva. A mint igy odébb-

odébb rángatta magát a gyenge deszkán, ugy megingatta a ringó követ, mely csak nehány

hüvelyknyi sziklán egyensulyoztatott, hogy alig birtunk rajta megállni és hogy még rosszabbá

tegye a helyzetet, a világosság hirtelen eltünt, a mikor Jób éppen a deszka közepén volt,

tökéletes sötétségben hagyva a bömbölő vadont.

- Siess, Jób! siess! az ég szerelmére! - orditottam kétségbeesetten.

- Az Uristen legyen irgalmas! - kiáltott szegény Jób a sötétségben. - Oh jaj! a deszka csuszik!

- és hallottam, a mint egy pillanatig vergődött, aztán azt hittem, mindennek vége. De ebben a

pillanatban kétségbeesetten a levegőben kapkodó kezei az enyémet érték, én megragadtam és

felrántottam, összeszedve minden erőmet, a melylyel a sors megáldott és a következő pilla-

natban Jób mellettem szuszogott a sziklán. De a deszka! éreztem, hogy csuszik, hallottam egy

kiálló sziklához ütődni, aztán oda volt.

- Nagy ég! kiáltottam - hogy fogunk innen visszajutni.

- Bizony nem tudom - felelt Leó hangja a sötétségből - én egyelőre hálát adok a sorsnak, hogy

ide jutottam. Ayesha csak annyit mondott, hogy fogjam meg a kezét és mászszam utána.

115

XI.

Az élet tüze.

Ugy tettem, a hogy parancsolta és éreztem, hogy a kő szélére jutottam, kinyujtott lábam alatt

csak az ür volt.

- Leesem! - kiáltottam.

- Nem esel, - felelt Ayesha - csak ereszkedjél le és bizzál bennem.

Ha elgondoljuk a helyzetet, ez több volt, mint a mennyit tőlem kivánni lehetett, ismerve

Ayesha jellemét. Hátha el akart tenni láb alól? De hát nem igen volt választásom.

- Ereszd el magadat! - kiáltott még egyszer és én engedelmeskedtem. Éreztem, hogy csuszom

lefelé a meredek sziklafalon, aztán nem éreztem semmit, csak a levegőt, azt hittem, hogy

végem van, de a következő másodperczben talpra estem valami sziklás talajon és kijutottam a

széljárás utjából; tisztán hallottam azonban, hogy a fejem fölött fuj. A mint igy álltam, hallok

valami zuhogást és csuszást és mellettem termett Leó.

- Halló, öregem! - kiáltott - a dolog érdekes kezd lenni, mi?

Éppen ekkor egy éles sikoltással Jób zuhant a nyakunk közé, mind a kettőnket földhöz vágva.

Mire mind feltápászkodtunk, Ayesha is közöttünk állt és ránk szólt, hogy gyujtsuk meg a

lámpákat, a melyek szerencsénkre épen maradtak az olajos korsóval együtt. Én elővettem a

gyufatartómat és meggyujtottam; a lámpák világánál láttuk, hogy egy alig 10 négyszöglábnyi

kis sziklakamrába voltunk összezsufolva és hogy elég ijedten néztünk ki, Ayeshát kivéve, a ki

összefont karokkal, nyugodtan várta, hogy világot gyujtsunk. A szoba, ugy látszott, hogy félig

az anyatermészet, félig pedig emberi kéz munkája. A természet alkotta résznek a ringó kő

képezte tetejét, a szoba hátrészének pedig, a melyik lassan lefelé ereszkedett, a nyers sziklába

volt a teteje faragva. Különben az egész hely száraz és meleg volt, valóságos paradicsom a

széditő sziklacsúcshoz és ahhoz a borzasztón rengő sarkantyuhoz képest.

- Igy hát szerencsésen itt volnánk - szólt Ő - egyszer pedig féltem, hogy a ringó kő elveszti az

egyensulyát és a feneketlen mélységbe zuhan velünk. A szikla, a melyen pihen, megkopott az

örökös surlódástól. És most, hogy az, - Jóbra intett fejével, a ki a földön ülve törölgette izzadt

homlokát egy piros pamukzsebkendővel, a kit joggal neveznek malacznak, mert ostoba, mint

egy malacz, leejtette a deszkát, nem lesz könnyü feladat visszajutnunk a mélységen keresztül;

ezen még gondolkoznom kell. De most pihenjetek egy kicsit és nézzetek körül. Mit gondol-

tok, hogy mi ez?

- Bizony nem tudjuk - feleltem.

- Hinnéd-e, Hollym, hogy egykoron egy ember ezt a szellős fészket lakásának választotta,

csak egyszer hagyta el azt, minden tizenkettedik napon, hogy az élelmet, vizet és lámpájába

szükséges olajat elhozza, a mit az emberek, a barlangnak, a melyen keresztül jöttünk, a be-

járatánál raktak le a számára.

Csodálkozva néztünk körül; Ő folytatta:

- Igen, ugy volt. Volt egyszer egy ember - Nuut volt a neve, a ki bár sokkal későbben élt,

mégis birt a régi Kôr fiainak bölcsességével. Remete volt ő és tudós és jártas a természet tit-

kaiban és ő fedezte fel a tüzet, a melyet meg fogok nektek mutatni és a mely a természet élete

és vére; és azt is, hogy aki abban fürdik és belélegzi, az él, a mig a természet maga is él. De ő,

épp ugy, mint te, Hollym, nem akarta hasznára forditani tudását, állitván - hogy nem jó az

embernek élni, mert arra született, hogy meghaljon.

116

Azért nem is mondta el ezt a titkot senkinek sem, sőt idejött lakni, a merre az életet keresők-

nek okvetlen el kellett mennie és attól a naptól fogva az amahaggerek szentnek és remetének

tisztelték. Mikor én először jöttem ide ez országba - majd egykor elmondom, Kallikrateszem,

hogy mint jöttem ide - hallottam a bölcsnek hirét, megvártam, mikor az élelmiszereiért jött és

eljöttem vele ide, bár rettegtem átjönni a mélységen.

Ekkor megvesztegettem őt szépségemmel és eszemmel, hizelegtem neki nyelvemmel és

rábirtam, hogy levezessen és megmutassa az élet tüzét és megmagyarázza titkait. De nem

engedte meg, hogy használjam és félve, hogy talán megöl, ha nem teszem, engedelmesked-

tem, tudva, hogy ez ember nagyon öreg és ugy sem élhet sokáig. Visszatértem, miután ki-

vettem belőle mindent, a mit tudott, pedig sokat tudott az élet csodálatos titkaiból, mert igen

bölcs ember volt. Ezután néhány napra találkoztam veled, Kallikratesz, a ki a szép egyiptomi

Amenartaszszal bujdostál ide és ekkor megtanultam szeretni, először és utoljára, egyszer és

mindenkorra egész életemben és akkor jutott eszembe, hogy eljövök veled ide és a te és a ma-

gam számára igénybe veszem az élet adományát. Eljöttünk hát, azzal az egyiptomi asszony-

nyal, a ki nem akart tőled elmaradni, és ime, a bölcs Nuut-ot halva találtuk. Ott feküdt és fehér

szakálla, mint lepel takarta be alakját - és odamutatott, a hol én ültem, - de azóta már rég porrá

vált és a szél szárnyaira kelt.

Kinyujtottam a kezemet és a porban valami kemény tárgyat érintettem. Emberi fog volt,

egészen sárga, de jó állapotban. Feltartva, megmutattam Ayeshának, a ki kaczagott.

- Igen - szólt - kétségkivül az övé volt, ime, mi maradt az öreg Nuutból és az ő bölcsességéből

- egy hitvány fog! Mondom, itt feküdt halva és mi leszálltunk oda, a hová titeket is el foglak

vezetni és ott összeszedve minden bátorságomat és koczkáztatva a halált, hogy az élet dicső

koronáját elnyerhessem, belé álltam a tüzbe és halhatatlanul és friss szépséggel léptem ki

belőle. Ekkor feléd nyujtottam karjaimat, Kallikratesz és kértelek, hogy fogadj el mátkádnak.

A mint igy szóltam, te megrettenve szépségemtől, elfordultál és karjaidat Amenartasz nyaka

köré fontad. Erre düh futotta végig ereimet, kirántottam széles kardodat és a szivedbe mártot-

tam. Lábaimhoz estél haldokolva és ott az élet szikrája helyett a halált oltottam beléd. Akkor

még nem tudtam, hogy akaratom erejénél fogva a szemeim sugarával is ölhetek, azért örült-

ségemben kardoddal öltelek meg.

- És midőn meg voltál halva, sirtam, ah! sirtam, mert én halhatatlan lettem, te pedig meg-

haltál. Ugy sirtam ott az élet helyén, hogy szivem beleszakadt volna, ha közönséges halandó

asszony vagyok. És ő, a gyülölt egyiptomi nő megátkozott az istenei nevében. - Megátkozott

Osiris és Isis, Nephtys és Hekt, Sekhet az oroszlán fejü és Set nevében, örökké tartó bánatot

könyörgött le fejemre. Ah! még most is látom sötét arczát; mint a vihar állt felettem, de nem

birt ártani és én, én nem tudtam, hogy birok e neki ártani. Nem is törődtem vele akkor és igy

együtt elvittünk téged onnan. Azután elküldtem őt, az egyiptomit, messzire a mocsárokon tul

és ugy látszik, ő megélt, hogy egy fiut szüljön, irásban megörökitse ezt a történetet, a mely

visszahozott téged hozzám, az ő vetélytársához és a te gyilkosodhoz. Ez az igaz történet,

szerelmem. Mint minden dolog az életben kétféle, jó és rossz ez is, tán több benne a rossz,

mint a jó és vérbetükkel van az egész irva. De ez az igazság, semmit sem hallgattam el előtted

Kallikratesz. Most még egyet, mielőtt elindulunk, lemegyünk a halál szine elé, mert élet és

halál igen szorosan vannak egybefüzve és ki tudja? történhetnék olyan is, a mi elválaszthatna

bennünket ujra egy bizonyos ideig. Én csak asszony vagyok, nem próféta és nem látok a

jövőbe. De azt tudom - mert ezt az öreg bölcs Nuut-tól hallottam - hogy életem csak meg van

hosszabbitva, de nem élhetek örökké. Ezért, mielőtt indulnánk, mondd, Kallikratesz, hogy

igazán szeretsz és hogy szivedből megbocsájtasz nekem.

- Lásd, Kallikratesz, sok rosszat tettem - talán gonosz tett volt az is, hogy lesujtottam azt a

leányt a mult éjjel, a ki téged még halálban is szeretett, de ő engedetlenkedett, és meg-

117

haragitott, szerencsétlenséget jósolva fejemre - és én lesujtottam. Igen, vétkeztem - szivem

keserüségben, melyet nagy szerelmem szült - vétkeztem, de még érzem a jó és rossz közötti

különbséget és szivem nincs elkérgesedve. A te szerelmed, Kallikrateszem, legyen meg-

váltásom utja, mint a hogy időkkel ezelőtt szenvedélyem volt az ösvény, mely a rosszra vitt.

Mert a nem viszonzott igaz szerelem, pokol a szivnek és osztályrésze az elátkozottaknak, de a

szerelem, mely szerelmünk lelkéből tükröződik ránk vissza, szárnyakat ad, hogy magasan

szállhassunk magunk felett. Azért, Kallikratesz, vedd kezemet, emeld fel fátyolomat, nézz a

szemembe, és mondd, hogy szivedből szeretsz és mindenekért megbocsátasz nekem.

Elhallgatott, és a csodálatos gyengédség hangjában még ekkor is körülöttünk látszott lebegni.

A hangja jobban meghatott, mint a szavai, annyira gyengéd és nőies volt. Leó is erősen meg

volt hatva. Eddig inkább csak el volt büvölve, jobb itélete ellenére, de ez most elmult, és

érezte, hogy igazán szereti e rendkivüli és remek asszonyt, mint a hogy, fájdalom, magam is

szerettem. Szemei megteltek könynyel, és hozzá lépve gyorsan felhajtotta fátyolát, aztán kezét

megragadva és mélyen a szemébe nézve, igy szólt:

- Ayesha! Szeretlek teljes szivemből, és a mennyire lehet megbocsájtani, megbocsájtom

Ustane halálát. A többit, a mit nem ellenem vétettél, bocsássa meg néked a teremtő. Én szeret-

lek, a hogy soha ezelőtt nem szerettem, és a tied leszek utolsó lehelletemig.

- Nos - felelt Ayesha büszke alázatossággal - a mikor az én uram igy szól hozzám, nem illik,

hogy én elmaradjak királyi nagylelküsége mögött. Ime - és megragadva Leó kezét, a saját

formás fejére tette, aztán lassan meghajolt, mig egyik térde könnyedén a földet érintette. -

Ime, engedelmességem zálogul meghajlok uram előtt. - Ime - és megcsókolta ajkait - hitvesi

szerelmem zálogul megcsókolom uramat. - Ime, - és kezét Leó szivére tette - a bünre, melyet el-

követtem, a rettenetes századok emlékére, melyeket várakozásban töltöttem el, és a szellemre,

- az örök életüre, a melyből minden, a mi él, ered, és a melyhez minden visszatér, esküszöm! -

Esküszöm szerelmem ez első boldog órájára, hogy lemondok a rosszról, és becsülni fogom a

jót. Esküszöm, hogy mindig a kötelesség ösvényén fogok járni. Esküszöm, hogy lemondok a

nagyravágyásról, és napjaim végtelen sorainak végeig az igazság csillagát fogom követni.

Esküszöm, hogy szeretni és tisztelni foglak téged, Kallikratesz, a kit az idők hulláma vissza-

hozott karjaimba, életünk végeig, legyen az most, vagy idők mulva. Esküszöm, - de minek

esküdjem még - a szók nem érnek sokat, de majd meglátod, hogy Ayeshának nincs hazug

nyelve.

- Igy, megesküdtem és te, Hollym, tanuja vagy esküvésemnek. Itt keltünk össze, én uram, a

homálylyal fölöttünk nászmenyezet gyanánt, egyek vagyunk életünk fogytáig. A rohanó

szelekre bizzuk esküinket, hadd ragadják az égnek és hordozzák meg az örökké mozgó föld

körül.

- És most jőjjön vihar vagy napfény, jőjjön jó vagy rossz élet vagy halál, semmi sem választ-

hat el bennünket többé.

- Induljunk, hogy minden ugy történjék, a hogy irva vagyon: és felvéve az egyik lámpát, a

szoba vége felé közeledett, mely a ringó kő alatt volt s itt megállt.

Követtük Ő-t és láttuk, hogy a sziklafalban lépcső vagyis inkább csak oly formán, kiugró

szikladarabok voltak, a melyeket lépcső helyett lehetett használni. Ayesha ezeken kezdett

lefelé haladni, szikláról-sziklára ugorva, mint egy zerge. Mi követtük őt, kevesebb ügyesség-

gel; mikor tizenhat vagy husz lépcsőn leértünk, láttuk, hogy egy rengeteg lejtőben végződnek,

mely először kifelé futott, később pedig befelé fordult, mint egy felforditott kup alagutja. A

lejtő igen meredek volt, néha igen sikos, de sehol sem járhatatlan és a lámpák világánál elég

jól megjártuk, bár igen keserves volt igy menni, egyikünk sem tudta hova, talán egy tüzhányó

kihalt központja felé. Én igyekeztem pontosan megjegyezni az utat, amerre jártunk, a mi nem

118

volt nehéz, mert sok különös formájú szikla volt az uton. Sokáig mentünk igy, tán egy fél

óráig, mig végre sok száz lábbal kiindulásunk pontja alatt észrevettem, hogy elérkeztünk a

forditott kup központjába.

Itt olyan szük és alacsony lett az utunk, hogy egymásután négykézláb kellett rajta keresztül

másznunk. Vagy ötven ölnyire mászhattunk ilyen keserves módon, mig az alagut hirtelen oly

óriási barlanggá tágult, hogy sem az elejét, sem az oldalát nem láthattuk, csak lépteink

visszhangjáról itélhettünk nagyságára. Néhány perczig folytattuk utunkat abszolut csendben,

mint lelkek, melyek eltévedtek Hades mélyeiben, Ayesha fehér, kisérteties alakja folyton

előttünk lebegett, mig ismét egy szük alaguthoz értünk, a mely egy második, sokkal kisebb

barlangban végződött. Itt már tisztán láthattuk a sziklafalakat és oszlopokat, melyek a tetőt

támogatták. Ez a barlang egy harmadik alagutban végződött, a melyen keresztül halvány

világosságot láttunk derengeni. Ayesha megkönnyebbülten sóhajtott fel, a mint a derengő

fényt megpillantotta.

- Jó uton járunk - mondá - készüljetek a föld méhébe lépni, a hol az élet fogamzik, mely

emberben, állatban, fában és virágban lüktet.

Gyorsan haladt előre és mi követtük őt félelem és kiváncsiságtól csordultig telt szivvel. Mit

fogunk látni! A mint lefelé haladtunk, az alagutban a világosság mindig erősebb lett, mint egy

világitó torony kisugárzása ragyogva felénk. Ez nem volt minden, mert a tüzfényt dörgéshez

hasonló hang követte. Most keresztül jutottunk az alaguton és, oh - Istenem!

Egy harmadik barlangba jutottunk, lehetett vagy ötven láb magas és ugyanolyan széles.

Finom fehér homok képezte talaját és falai simára voltak csiszolva. A barlang nem volt sötét,

mint a többiek, hanem halvány rózsaszinben ragyogott, melyet gyönyör volt nézni. De itt nem

láttuk többé a villámszerü sugarakat, sem a dörgést nem hallottuk. De hirtelen, a mint

elbámulva álltunk, a ragyogásban gyönyörködve és töprenkedve azon, hogy honnan eredhet

ez a rózsás fény, egy rettenetes és gyönyörü dolog történt. A barlang távoli vége felől dörgő

és csikorgó zajjal, a mely oly félelmet gerjesztett bennünk, hogy remegni kezdtünk, - Jób,

szegény, térdre is esett, - lángfelhő, vagyis oszlop lövelt elő, oly gazdag szinezetü, mint a

szivárvány és ragyogó, mint a villám. Egy ideig, talán negyven perczig dörgött és lángolt igy

lassan körül-körül fordulva, aztán a borzasztó zaj fokonkint csendesült és a tüz eltünésével

teljesen megszünt, ugyanazt a rózsás fényt hagyva maga után, a melyet már az imént csodál-

tunk.

- Közelebb, közelebb jertek, - kiáltott Ayesha izgatott hangon, - ime, az élet forrása és az élet

szive, a hogy a föld keblében dobog. Nézzétek az anyagot, a mely minden élőnek erőt kölcsö-

nöz, a föld szelleme, a mely nélkül kihülne és kihalna, mint a hold. Közelebb! közelebb!

fürödjetek az élő tüzben és fogadjátok szüz erejét gyenge testetekbe, hogy ne oly gyengén

lobogjon az élet sziveitekben, mint eddig, hanem oly erővel és fénynyel, mint a hogy itt a

földi lét forrásánál lobog.

Követtük őt a rózsás fényen keresztül a barlang végéhez és megálltunk a föld ütere mellett, a

mely a fényt és tüzet kilövelte. A mint közelebb értünk, bizonyos vad és éles gyönyört érez-

tünk, és az élet oly teljét és erejét ereinkben, a milyet soha, életünk legerősebb és gyönyör-

telibb napjaiban sem éreztünk soha. Csak az elmult tüznek a lehellete volt, a mely ért

bennünket és már ettől is erősek lettünk, mint az óriások, és élénkek, mint a madár. A barlang

felső végéhez értünk és egymásra nézve, a rózsás fényben, hangosan kaczagtunk, szivünk

örömében és agyvelőnk isteni mámorában. Még Jób is kaczagott, szegény, a ki pedig már egy

hét óta azt sem tudta, mi a kaczagás.

Tudom, hogy ugy éreztem magamat, mintha a költészet géniusza szállt volna rám, - versben

tudtam volna beszélni. Ugy éreztem, mintha a test sulyától megszabadulva, csupa lélek

119

volnék, - nagyszerü gondolataim támadtak. Az érzések, melyek elfoglalták egész valómat,

leirhatatlanok. Egy egészen más, egészen uj énem volt, és a leglehetetlenebb is igen könnyü

dolognak tetszett előttem. Ekkor hirtelen, a mig még gyönyörködtem uj énem remek mivoltá-

ban, - messziről - igen messziről hangzott megint az a szörnyü, morgó zaj és oly szörnyü

ropogás, dörgés és csattogássá vált, a mely mindent magában foglalt, a mit zajban nagysze-

rünek ismerünk. Közelebb és közelebb ért, mig végre egészen rajtunk volt, robogva, mint a

mennydörgés kerekei a villám kocsijában. Jött is vele ismét a szivárványszinü felhő vagy

tüzoszlop és megállapodott előttünk egy másodperczig, aztán lassan fordulva, távozott, a

rettenetes zaj pompájától kisérve és eltünt, nem tudom hová.

Oly csodálatos volt ez a remek látvány, hogy Ő-t kivéve, a ki karjait a tüz felé tárta, mi mind-

annyian a földre borultunk előtte, arczunkat a homokba rejtve.

Midőn elmult, Ayesha igy szólt:

- Most itt a pillanat, Kallikratesz, ha a hatalmas tüz ismét megjelen, belé kell állnod. De előbb

dobd le ruháidat, mert ezeket megégetné, bár testedet nem sérti meg. A tüzben kell állnod, a

meddig csak kibirod és ha körülölel, szivd be, hadd hasson a szivedig, hogy semmit el ne

veszits a hatásából. Értettél, Kallikratesz?

- Értettelek, Ayesha, - felelt Leó - de, bár nem vagyok gyáva, félek ettől az ádáz tüztől. Hogy

tudhatnám, hogy nem fog-e teljesen elpusztitani s igy magamat elveszitve, elveszitenélek

téged is? De azért megteszem - tette hozzá.

Ayesha gondolkozott egy kissé, aztán igy szólt:

- Nem csodálom, hogy kételkedel, Kallikratesz; de szólj, ha engem látnál a tüzben állni és

sértetlen maradni, akkor te is megteszed?

- Meg, - felelt Leó - beállok, ha elpusztulok is, hisz mondtam már, hogy most is beleállok.

- És én is bele akarok állni! - kiáltottam.

- Mit, te is, Hollym, - és hangosan kaczagott - azt hittem, hogy megveted a hosszu életet? Mit

gondolsz?

- Nem tudom! - feleltem - de meg akarom kisérleni a lángot és élni óhajtok.

- Jól van, - szólt Ő - lám, még sem vagy olyan bolond, mint gondoltam. Ime, én másodszor

fogok fürdeni az élő tüzben, szivesen megtoldanám éveim számát és szépségemet, ha lehetne.

De ha ez lehetetlen is, legalább mitsem árthat. - Még egy más okom is van, - folytatta - hogy

miért akarok ujra a tüzben fürödni. Mikor először élveztem lángját, szivem tele volt szenve-

déllyel és gyülölséggel az egyiptomi Amenartasz iránt, és bármint igyekeztem is azután

megjavulni, jellemem a szenvedély és gyülölség bélyegét viselte ama szerencsétlen nap óta,

mind ez óráig.

De most máskép van. Kedélyem nyugodt és telve a boldogság gondolataival és ilyen szeret-

nék maradni örökre. Azért, Kallikratesz, még egyszer fürdöm, hogy méltóbb legyek hozzád.

És kérlek téged is, ha majd te itt állsz a tüzben, üzz ki szivedből mindent, a mi gonosz,

gondolj a legjobbra, a mit az élet csak álmaidban adhat, gondolj édes anyád csókjára.

- Most készülj! készülj ugy, mintha végórád közelgene és az árnyak országába kellene

belépned és nem az élet dicső birodalmába. Készülj, mondom!

120

XII.

Csoda.

Ezután néhány percz következett, mialatt Ayesha erőt látszott gyüjteni a tüzpróbára, mi pedig

némán vártunk, egymásra támaszkodva. Végre, nagyon nagy távolból hangzott a dörgés első

moraja, a mely nőttön nőtt, mig végre ujra dörgött és ropogott, mint ezelőtt. Ayesha, a mint

hallotta, gyorsan ledobta patyolatfátyolát, aztán leoldotta derekáról az aranykigyót, remek

haját magára rázta, mint egy köpenyt, aztán e takaró alatt lebocsátotta fehér tapadó köntösét

és az aranykigyót a haja fölött ujra a derekára fonta. Igy állt előttünk, csak gazdag hajába

burkolva, a melyet az aranykigyó szoritott derekára, és szóval kimondhatatlan, hogy mily

bájos volt igy, és mégis mily isteni. Közel és közelebb dörögtek az örök tüz szekerei és ekkor

Ő egyik márvány karját kibontva haja közül, Leó nyaka köré fonta.

- Oh, én szerelmem! szerelmem, - susogta - meg fogod-e valaha érteni, hogy mennyire szeret-

telek téged! - ezután homlokon csókolta, elment és az élet tüzének utjába állt.

Közeledett az iszonyú robogó, dörgő zaj, mintha a vihar erdőket zuzna utjában, aztán felkapva

a szálfákat, meredek sziklaoldalakon hengergetné le. Mind közelebb és közelebb lángsugarak,

az élő tüz előfutói czikáztak a rózsás levegőben és végre a tüzoszlop maga is megjelent.

Ayesha feléje fordulva, kinyujtotta karjait, mintha üdvözölni akarná.

Lassan közeledett és körüllebegte az Ő alakját, tüznyelveket láttam végigczikázni testén.

Láttam, a mint kezeit belemeritette, mintha viz volna és fejére öntötte velök a tüzet, láttam,

hogy még ajkai is megnyilnak és tüdejébe szivja a tüzet, rettenetes és csodálatos egy látvány

volt.

Aztán karjait kinyujtva, csendesen állt, igéző mosolylyal ajkain, mintha a tüz szellemének

megtestesülése volna.

A titokzatos tüz végig futott sötét hullámos haján, megaranyozva minden szálát, aztán

márvány keblét és vállait ragyogta be, a melyről a haja lecsuszott, innen végig futott nyakán

és finom vonásain, mig végre, mintha dicső szemeiben megpihent volna, a melyek fénye-

sebben ragyogtak, mint az élet tüze.

Oh, mily gyönyörü volt igy a tüzben állva! Az ég angyala sem lehetett volna szebb nálánál.

Még most is fáj a szivem, ha eszembe jut, mint állt ott és mosolygott bámuló arczunkra, és

életem hátralevő részének felét szivesen odaadnám, ha még egyszer láthatnám Ő-t igy.

De hirtelen - oly hirtelen, hogy kimondani sem lehetett volna - változás lepte meg arczát. A

mosoly eltünt és helyét kemény száraz kifejezés foglalta el; a telt arcz megnyult, mintha a

rémület nyujtotta volna meg A dicső szemekből kihalt a fény, sőt ugy tetszett, hogy formái is

vesztettek tökélyükből és ruganyosságukból.

Szemeimet dörzsöltem, azt hivén, hogy hallucinálok vagy a tüz vakitó fénye okozza ez optikai

csalódást, és a mig igy tettem, a tüz lassan elvillámlott és dörgött valamerre a föld mélyébe,

Ayeshát ott hagyva, a hol állt.

A mint a tüz eltávozott, Ő Leó mellé lépett, ugy tetszett nekem, hogy járásából kiveszett a

ruganyosság és kezét vállára tette. Tekintetem karjára tévedt, hová tünt kerekded formája?

vékony és szögletes volt. És az arcza - Istenemre! az arcza szemem láttára kezdett vénülni! -

Azt hiszem, Leó is látta, mert visszarettent tőle.

- Mi lelt, én Kallikrateszem? - szólt és hangja, hová lett gyönyörü zengő, mély hangja? éles és

recsegő hangon szólt.

121

- Mi ez, Kallikratesz? mi van velem? szédülök. Csak nem változott meg a tüz csodahatása,

hisz az élet elve nem változhatik. Szólj, Kallikratesz, mi lelte a szemeimet? nem látok tisztán,

- és ezzel kezeit fejéhez emelve, végig simitott a haján és - ah, borzalom - haja lehullott róla a

földre.

- Nézzék! nézzék! - rikoltott Jób a rémület éles hangján. - Nézzék! nézzék! nézzék! hogy

töpörödik össze! szentséges Isten, valóságos majommá változik! - és a földre zuhant, görcsös

rohamokban vergődve a rémület kinjától.

Fájdalom, igaza volt! Még most is szédülök, a mint emlékem előtt megjelenik. - Ő szem-

látomást zsugorodott össze: az aranykigyó, mely oly sokáig emelte remek formáit, lecsuszott

csipőjéről a földre, kisebb, mindig kisebb lett, bőre szint váltott és ragyogó selymes fehérsége

piszkos sárgásbarna szint öltött, mig végre olyan lett, mint a régi pergament. Fejéhez kapott; a

gyengéd fehér kéz rut karommá változott, mint egy egyiptomi mumia keze. És ekkor látszott

megérteni a változást, a melyen keresztülment és sikoltozni kezdett - ah, hogy sikoltozott! - a

földre vetette magát és ugy sikoltozott. Mindig kisebb és kisebb lett, mig végre nem volt

különb egy páviánnál. A bőre millió ráncz volt és formátlan arczán a vénség kimondhatatlan

bélyege. Sohasem láttam ehhez hasonlót, de soha nem is látott senki sem ilyen agg kort, a

milyen ez arczon volt kifejezve, a mely nem volt most nagyobb, mint egy kéthónapos gyer-

mek arcza.

Végre elcsendesült csak gyengén mozgott még. Ő! a kit alig két percze mint a legszebb,

legremekebb asszonyát a világnak csodáltuk, itt feküdt előttünk, közel dus hajzata lehullott

fürteihez, mint egy rut majom - utálat ránézni - és mégis ugyanez az asszony!

Haldoklott: láttuk és hálát adtunk az Istennek érte, mert a mig élt, érzett és milyenek lehettek

érzelmei? Csontos kezeire támaszkodva, felemelkedett és lassan ide-oda ingatta fejét. Nem

látott, mert szemeit hályog boritotta. Oh! e rettenetes látvány gyötrelme! de megszólalt.

- Kallikratesz, - szólt reszkető, fojtott hangon. - Ne felejts, Kallikratesz! könyörülj megalázta-

tásomon! Vissza fogok térni ismét ifju és szép leszek, esküszöm, hogy ugy lesz, ugy kell

lennie! Oh-h-h - lerogyott és elhallgatott. Ugyanazon a helyen, a hol kétezer évvel ezelőtt

megölte Kallikrateszt, halt meg Ő is.

Legyőzve a rémület sulya által, mi is elvesztettük eszméletünket.

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Nem tudom, meddig lehettünk igy. Azt hiszem, órákig. Midőn végre kinyitottam szemeimet,

társaim még mindig a földön hevertek. A rózsás fény most is hajnalként ragyogott és az élet

tüzének szekerei ekkor is szokott utjokon menydörögtek; ép a mint feleszméltem, tünt el a

tüzoszlop. És az utálatos majom-alak is, a mely egykor a rettegett és dicső Ő volt, ott hevert

ezer ránczokkal barázdált bőrében. Fájdalom, nem gonosz álmot láttam - de borzasztó

valóságos történetet éltem át.

Mi okozhatta ezt a rettenetes változást? Megváltozott az életet adó tüz természete? Halált

lehelt-e élet helyett? Vagy pedig a test, egyszer csodás anyagában fürödve, nem volt képes

többet elbirni, és ha az eljárást ismételték, a két tüz hatása semlegessé tette egymásét, és a

testet, a melyre hatottak, olyannak hagyták, a milyen a tüz befolyása nélkül lett volna? Ez,

csak ez magyarázhatta meg Ayesha szörnyü vénülését, a midőn kétezer évnek a nyomai

egyszerre lepték el testét. Mert az előttem fekvő test olyan volt, a milyen csak egy kétezer

évet élt vén asszonyé lehetne. De ki magyarázhatná meg a történteket? A tények bebizo-

nyitották. Azóta sokszor eszembe jutott, hogy a gondviselés ujját lássam a történtekben.

Ayesha, elevenen kriptájába zárkózva és kedvese visszajövetelét várva, századokon keresztül,

kevés változást tett a világ forgásában. De Ayesha, a boldog és erős, halhatatlan szépséggel,

122

ifjusággal és századok bölcseségével felruházva, felforgatta volna a társadalmat, és tán meg-

változtatta volna az emberiség sorsát. Ezzel ellene szegült volna az örök törvénynek, és

bármilyen erős volt is, elpusztittatott és visszahanyatlott a semmiségbe, - visszahanyatlott

utálatos káprázattal.

Nehány perczig e szörnyüségeken töprenkedve feküdtem, mig erőm e villamos légkörben

csakhamar visszatért. Ezután társaimra gondoltam és felkapaszkodtam, hogy segitsek rajtuk.

De először fogtam Ayesha ruháját és patyolat fátyolát, a melylyel sugárzó szépségét szokta

volt takarni, és elfordulva, hogy ne lássam, befedtem velük irtóztató maradványait az egykori

szépségnek. Féltem, hogy Leó felérezve meg találná látni. Aztán Jóbhoz léptem, a ki arczczal

feküdt a földön és megforditottam.

A mint fordult, karja sulyosan hanyatlott le, szivem elszorult - egy tekintet arczára - és láttam,

hogy vége van. Hü szolgánk halva volt. Zaklatott idegei nem birták ki az utolsó borzalmat, a

melyet szemei láttak, meghalt ijedtében.

Hogy mennyire elzsibbasztották érzékeinket az utolsó órák rettenetes tapasztalatai, legjobban

bizonyitja az, hogy nem is igen éreztük ez ujabb csapás sulyát. Egészen természetesnek

látszott, hogy szegény öreg szolgánknak meg kellett halnia. Mikor Leó valamivel később

magához tért és én megmondtam neki, hogy Jób meghalt, csak annyit mondott: - Oh, igazán?

- És ezt nem szivtelenségből tette, mert ő és Jób igen ragaszkodtak egymáshoz és még most is

sokszor szeretettel és sajnálattal emlékszik meg róla, de idegei érzéketlenekké váltak.

Mikor végre Leó teljesen magához térve felült, rettenetes dolgot láttak rajta szemeim. Haja

mely szinaranyhoz hasonlitott, mikor ide beléptünk őszülni kezdett és mire felértünk a föld

szinére, hófehérré változott. Arcza is husz évvel idősebbnek látszott.

- Mit tegyünk most, öregem? - kérdezte megtört hangon, a mint teljesen magához tért és meg-

értette, hogy mi történt velünk.

- Igyekezzünk innen kijutni - felelém - ha csak nincs kedved ezt megkisérleni és az élő tüz

éppen akkor előttünk ragyogó oszlopára mutattam.

- Ha bizonyos volnék benne, hogy megsemmisitene, - mondá nyers kaczajjal - bele állnék. Az

én átkozott gyávaságom mindennek az oka. Ha én nem haboztam volna, Ő nem tette volna ki

magát még egyszer a tüz hatásának. De hátha én rám ellenkező hatással lenne? hátha halha-

tatlanná tenne? És nekem nincs kedvem vagy türelmem ezer évekig várni az Ő visszatértét,

mint a hogy Ő várta az enyémet. Inkább meghalok öregem, a mikor az órám elérkezik és az

árnyak birodalmában keresem fel Őt. Kisértsd meg te, ha kedved tartja.

De én csak fejemet ráztam. Lelkesültségem lelohadt és az undor a hosszu élettől erősebben

feltámadt bennem, mint valaha.

- Nos, fiam - feleltem - annyi bizonyos, hogy itt nem maradhatunk, ha csak őket követni nem

akarjuk. - És a kis halom patyolatra mutattam, mely az Ő maradványait takarta és Jób mere-

vülő testére. - Ha menni akarunk, hát induljunk. De lámpáink bizonyosan kialudtak eddig. -

Felemeltem az egyiket, igy is volt.

- Még van olaj a korsóban, ha csak ki nem folyt - szólt Leó közömbös hangon. - Megvizs-

gáltam a korsót, rendben volt. Remegő kézzel töltöttem meg a lámpákat, aztán meggyujtot-

tam. A mig igy el voltam foglalva, ujra hallottuk az élet tüzének közelgő dörgését, a mint soha

nem szünő körutján robogott.

- Nézzük meg még egyszer, - szólt Leó - soha ez életben többé ehhez hasonlót nem fogunk

látni.

123

Különös kiváncsiság volt, de én osztoztam benne, igy hát megvártuk a mint lassan, fensé-

gesen megjelent és tengelye körül forogva, eltünt a szokott mennydörgés kiséretében. Ezután

mi is elindultunk, de először mindenikünk megfogta Jób hideg kezét és megrázta. Ez volt

tiszteletadásunk egyetlen módja öreg, hüséges szolgánk iránt.

Ayeshát nem néztük meg többé, nem kivántuk még egyszer látni ez iszonyatot, de lehajoltunk

és mindenikünk vett egy fürtöt a hullámos fekete hajból, mely halálos kinjában hullott le

fejéről és most is őrizzük e fürtöt, mint egyetlen emlékét Ayeshának, a kit szépsége és bája

teljében ismertünk. Leó ajkaihoz szoritotta az illatos hajat.

- Azt mondta, hogy ne felejtsem el - szólt rekedten, - és hogy ismét fogunk találkozni.

Istenemre! soha sem fogom Ő-t elfelejteni. Itt fogadom, hogy ha kijutunk is e sirból, soha ez

életben nem lesz közöm más halandó asszonyhoz. És bárhová jussak, oly hiven fogom Ő-t

várni, mint a hogy Ő várt engemet!

- Igaz - gondoltam magamban - ha oly szépen és ragyogón tér vissza, mint a milyen volt. De

hát ha igy jönne vissza, mint a milyen most?

És azután elmentünk és ott hagytuk a kettőt, az élet forrásának közvetlen közelében, és még is

a halál hideg ölében. Milyen elhagyatottnak látszottak! és mily rosszul illettek egymáshoz! Az

a kis halom kétezer éven keresztül a legokosabb, legszebb és legbüszkébb lény volt a világon.

És szegény Jób? a kinek sejtelmei igy beteljesedtek, is meghalt. Nos, legalább remek sirboltja

van; és dicső dolog egy kriptába temetve lenni a királyi Hiya földi maradványaival.

Bucsupillantást vetettem reájuk, a mint ott feküdtek a rózsás fényben és aztán nehéz szivvel

távoztunk el. Éreztük - igen, éreztük mind a ketten, hogy Ayeshát szeretjük és életünk utolsó

napjáig nem fogjuk elfelejteni.

124

XIII.

Az ugrás.

Akadály nélkül jutottunk a barlangokon keresztül vissza, csak a mikor a lejtőhöz értünk,

kezdődött feladatunk sulyos része. Az első, a fölfelémászás nehézsége, a második az ut

megtalálásáé. Ha nem jegyeztem volna meg elmémben lejövet a sok különös alaku sziklát,

sohasem találtunk volna vissza, hanem itt vándorolhattunk volna a tüzhányó méhében

végkimerülésig és itt kellett volna meghalnunk. Borzasztó volt a sürü homályban és halálos

csendben szikláról sziklára kapaszkodni és a lámpák gyönge világánál vizsgálni őket, hogy el

ne téveszszük az utat. Ritkán szóltunk, mert szivünk igen nehéz volt, csak előre botorkáltunk,

sokszor elesve és megzuzva magunkat, folyton merev csendben. Annyira meg voltunk törve,

hogy nem igen törődtünk azzal, mi lesz velünk. Inkább csak ösztönszerüen igyekeztünk

megmenekülni.

Igy mászkáltunk három vagy négy óra folyásáig, nem tudom bizonyosan meddig, mert óráink

megálltak. Már azt kezdtem hinni, hogy teljesen eltévesztettük utunkat, mikor hirtelen egy

nagy sziklára ismertem, a melyet a tetőhöz közel jegyeztem meg magamnak. Csoda, hogy

felismertem, már éppen el akartunk mellette haladni, mikor ujra feltünt sajátságos formája,

gondtalanul bámultam rá a lámpa világánál, és ekkor ötlött fel, hogy már lejövet is láttam. Ez

volt a menekülésünk. Ezután gyorsan megtaláltuk a sziklalépcsőt, és utána a kis szobába

jutottunk, a hol az áldott Nuut élt és meghalt.

De itt uj rémlet várt reánk. Itt jutott eszünkbe, hogy szegény Jób ijedtében, leejtette a pallót, a

melyen a sarkantyuról átjöttünk a ringó kőre.

Hogy fogunk visszajutni palló nélkül?

Csak egy módja lehetett, - meg kellett kisérleni az átugrást, vagy itt kellett maradnunk és éhen

halnunk. A távolság nem volt valami nagy, tiz vagy tizenkét láb, és láttam én már Leót husz

lábnyira is ugrani a kollégiumban. Csakhogy most egészen mások voltak a körülmények. Két

fáradt, kimerült férfi, az egyik közülök tul a negyvenen, egy ringó kő a kiinduló pont, egy

remegő sziklacsucs, alatta a sötét feneketlen mélységgel a czélpont. Szörnyü volt az igaz, de

mikor ezeket Leó elé terjesztettem, ő igen röviden azt válaszolta, hogy csak két dolog közt

választhatunk, tudniillik, vagy hirtelen halállal mulni ki a levegőben vagy pedig az éhség

lassu kinhalálával itt e sziklaszobában. Ez ellen nem lehetett érvelni, de egy mégis bizonyos

volt, nem kisérhettük meg az ugrást sötétben, meg kellett várnunk a fénysugarat, mely nap-

nyugtakor keresztül furta a sötétséget. Hogy mily közel, vagy mily messze lehetünk a nap-

nyugtától, azt nem tudhattuk, de azt tudtuk, hogy a fénysugár nem sokáig tart, legfeljebb pár

perczig, ugy, hogy készen kell azt várnunk. Igy hát elszántuk magunkat, hogy felmászunk a

ringó kő tetejére és ott fekve maradunk, mig el nem érkezik az idő. Lámpáink kialvóban levő

világánál kimásztunk tehát a sziklaszobácskából és fel a szikla tetejére.

A különbség helyzetünkben igen érthető volt. Lent a kis szobában csak hallottuk a vihar szelét

tombolni fejünk fölött, de itt a ringó kövön, a melyen arczra borulva feküdtünk, ki voltunk

téve könyörtelen dühének, a mely majd az egyik, majd a másik oldalról esett nekünk, orditva

és csapkodva a hegyszakadék sziklahasadékaiban, mint tizezer elkárhozott lélek. Itt feküdtünk

órákig remegés és félelem közt és hallgattuk a vihar üvöltését, melyhez a szemben levő

sziklasarkantyu mély hangon, mint egy aeol-hárfa zengett. Semmi soha meg nem közelitheti

annak a helynek szörnyü voltát és a sötétség démonainak sirását. Szerencsénkre nem volt

hideg, a szél melegen fujt, különben elvesztünk volna. Igy feküdtünk és hallgattuk a vihar

zenéjét és ekkor olyasmi történt velünk, a mi - bár csak véletlen lehetett - mégis borzasztón

125

hatott beteg idegeinkre. Emlékezni fog az olvasó, hogy mikor Ayesha a sarkantyu élén állt,

mielőtt átjöttünk volna, a vihar letépte köpenyét és elsodorta, nem láttuk, hova. Nos, - alig

akarom elmondani, oly különös a dolog - a mint igy feküdtünk a ringó kövön, ugyanaz a

köpeny szállt felénk a levegőben lebegve, mint a halott emlékezete és Leóra hullt, tetőtől-

talpig letakarva őt. Hirtelen nem is tudtuk, mi az, de aztán megismertük és szegény Leó ekkor

először tört ki és keservesen zokogott, a sziklára borulva. Kevéssel ezután, hirtelen, minden

előjel nélkül, az éles lángpallos keresztül hasitotta a levegőt, végigfénylett a ringó kövön, a

hol feküdtünk és hegyével a sarkantyu tetejét érintette, a sötét ürön keresztül.

- Most - szólt Leó - most vagy soha. - Felkeltünk és kinyujtóztattuk fáradt tagjainkat, aztán

néztük a ködfelhőket, a melyeket vérpirosra festett a sugár, a mint a vihar keresztül kergette

őket rajta, a feneketlen mélység felé, aztán néztük az ürt a remegő sarkantyu és a ringó szikla

között és sziveinkben kétségbeesve, a halálra készültünk. Nem fogjuk tudni keresztülugrani,

bármily kétségbeesett erővel fogjunk is hozzá.

- Ki ugrik először? - kérdeztem.

- Te ugorj, öregem - szólt Leó, majd én a ringó kő másik szélére állok, hogy megszilárditsam.

Olyan messziről kell neki futnod, a milyen messziről csak lehet és magasan ugranod; a többit

az Isten kegyelmére kell biznunk.

Beleegyezésem jeléül biczczentettem, aztán olyat tettem, a mit Leó gyermekkora óta nem

tettem volt. Feléje fordultam és megölelve, megcsókoltam.

- Isten veled, fiam - szóltam - remélem, hogy találkozunk, bárhová menjünk is.

Meg voltam győződve, hogy végórám elérkezett.

Erre visszahuzódtam a szikla szélére és vártam, mig a szél a hátam mögé került, aztán

lelkemet Istennek ajánlva, neki futamodtam a kő hosszán végig és vadul neki ugrottam a

levegőnek. Oh, az a rémitő érzés, a mint kirepültem az ürbe, és rögtön tudtam, hogy - rövidet

ugrottam! Lábam nem érintette a sziklacsucsot, csak testemmel horzsoltam, a mint leestem a

semmiségbe. Egy éles sikoltással kaptam feléje mind a két kezemmel, de az egyik lesiklott és

én megfordulva, félkaromon szemközt lógtam a sziklával, a melyikről ugrottam. Vad erély-

lyel kaptam balkezemmel a szikla felé és ezuttal sikerült egy kiálló kődarabot megfognom és

igy lógtam az éles, vörös sugárkörben ezer és ezer lábürrel lábaim alatt és a kiálló szikla-

sarkantyuval fejem felett. Ha erőm lett volna is a kezeimen felhuzni magamat, utamat állta a

szikla.

Nem tehettem egyebet, minthogy a sziklába kapaszkodjam, a mig lehet, aztán essem - essem

le a végtelenbe. Ha valaki ennél utálatosabb helyzetet el tud képzelni, hát szóljon. Én tudom,

hogy a mig a fél percz tartott, majd eszemet vesztettem.

Hallottam Leót felorditani, aztán láttam hirtelen a levegőn keresztül ugrani, magasan és

könnyedén, mint egy zergét. Remek ugrást tett kétségbeesése és rémülete hatása alatt, ugy

repülve át az ürt, mintha ez csak játék volna és bizton elérve a sziklán a kitüzött pontra, a hol

leborult, nehogy a vihar lesodorja. Éreztem, hogy a szikla megremegett fölöttem a lökéstől és

láttam, a mint a ringó kő, melyet erősen lehajlitott volt, a mint felugrott róla, visszapattant és

évezredek óta először elveszitvén egyensulyát, rettentő csattanással zuhant bele a szikla-

szobába, mely annyi ideig az öreg Nuut remetelakása volt, - örök időkre elzárva a lejárást az

élet tüzéhez.

Mindez egy másodpercz alatt történt és rémitő helyzetem daczára is arra gondoltam, hogy

soha többé halandó ember nem fogja látni az élet tüzét.

126

A következő pillanatban éreztem, hogy Leó jobb csuklómat mind a két kezével megragadta. A

kőre fekve, épen hogy elérhetett.

- El kell eresztened magadat, hogy a kő ne legyen feletted, - hallottam nyugodt és komoly

hangját - aztán megpróbálom, hogy felhuzhatlak-e, ha nem, együtt veszünk el mind a ketten.

Megértettél?

Felelet gyanánt eleresztettem a sziklát előbb a balkezemmel, aztán a jobbal, minek következ-

tében kilódultam a levegőbe, egész sulyommal Leó karjain függve. Rettenetes pillanat volt.

Tudtam, hogy Leó igen erős férfi, de lesz-e annyi ereje, hogy engem most felhuzhasson a

szikla tetejére, mikor semmi támaszponttal nem bir? Néhány másodperczig ide-oda lóbá-

lóztam a levegőben, mig ő összegyüjtötte erejét, aztán hallottam izmait ropogni fejem fölött és

éreztem, hogy felkap, mintha kis gyermek volnék, mig végre balkarommal megkaphattam a

szikla tetejét és testemmel ráfekhettem. A többi könnyen ment; két vagy három másodpercz

mulva teljesen fönt voltam és kimerülten lélekzet után kapkodva, feküdtünk egymás mellett

remegve, mint a nyárfalevél és a kiállt rémület hideg verejtékével homlokunkon. Ekkor

hirtelen eltünt a napsugár.

Egy félóráig pihenhettünk igy szó nélkül, aztán elkezdtünk a sötétben nagy keservesen a

sarkantyun végigmászni. Itt a szél is kevésbbé ért bennünket és elég gyorsan elértük az első

barlang vagyis alagut bejáratát. De itt ujabb nehézséggel álltunk szemben; sem olajunk, sem

lámpánk nem volt, hogy megyünk végig ezen a sötét alaguton, melynek a talaja tele volt

sziklatörmelékkel? Nem maradt hátra egyéb, mint a tapintás érzékére bizni magunkat és

megjárni az alagutat sötétben, igy hát bemásztunk, attól félve, hogyha késlekednénk, a kime-

rülés erőt venne rajtunk és ott feküdnénk le meghalni, a hol vagyunk. Szörnyü egy ut volt!

tele sziklatörmelékkel, a melyeken elbotlottunk és véresre zuztuk magunkat. Egyetlen veze-

tőnk az alagut oldalfala volt, a melyet folyton tapogatva, haladtunk a sötétben. Tovább,

tovább haladtunk, lassan és gyengén, minden pillanatban megálltunk pihenni, mert erőnk

fogytán volt. Egyszer el is aludtunk és jó sokáig alhattunk, mert felébredve, éreztük, hogy

minden tagunk merev és a vér keményre száradt sebeinken. Aztán ismét tovább vonszoltuk

magunkat, már-már kétségbeesés töltötte el sziveinket, midőn ujra megláttuk a napvilágot és

kijutottunk a sziklás mély utba, mely a hegyoldalon vezetett végig.

Kora reggel volt, éreztük ezt a levegő frisseségén és láttuk a remek kék égen, melyet soha

nem reméltünk többé viszontláthatni. Egy órával naplemente után léptünk be az alagutba, igy

hát egész éjjel tartott, mig végig tudtunk mászni e rettenetes uton.

- Még egy erőfeszitést, Leóm, - szóltam fuldokolva - és elérjük a lejtőt, a hol Billalit hagytuk,

ha ugyan el nem ment. Jer, ne hagyd el magadat. - Azért szóltam igy, mert Leó a földre

vetette magát. Fölkelt és egymásra támaszkodva, valahogy lejutottunk a meredeken, maig sem

tudom, hogyan, csak arra emlékszem, hogy egyszer csak egymáson fekve, lent voltunk a

gyepen és azután elkezdtünk négykézláb mászni a sürü felé, a hol az Ő rendelete szerint

Billalinak várni kellett reánk. Nem voltunk képesek többé lábra állni. Alig mászhattunk igy

ötven ölnyire, a mikor egy kis sürüből egy néma sietett felénk, hogy megnézze, miféle külö-

nös állatok vagyunk. A mint közelünkbe ért, megállt, ránk bámult egy darabig, aztán kezeit

összecsapva feje fölött, majdnem lerogyott ijedtében. Nem is csoda, rettentő látványt nyujtot-

tunk. Először is Leó, megfehéredett hajával, megtépett ruhájában, véres sebekkel boritott

arczával és kezeivel elég fájdalmas képet nyujtott, a mint keservesen vonszolta magát a

földön és magam sem voltam sokkal különb. Tudom, hogy mikor két nappal ezután valamely

viztükörben megnéztem arczomat, alig ismertem magamra. Mindig is rút voltam, de azóta a

rútság mellett különös bélyeget viselek az arczomon - valami hasonlót ahhoz a vad tekin-

tethez, a melyet egy álmából hirtelen fölkeltett ember ijedt szemeiben látunk. De nem csoda.

A mit csodálok, az, hogy ép észszel menekültünk meg onnan. Hirtelen nagy megkönnyebbü-

127

lésemre az öreg Billalit láttam felénk sietni és alig tudtam megállni, hogy el ne nevessem

magamat a megdöbbenés különös kifejezésére, mely tisztes arczán mutatkozott.

- Oh én páviánom! oh, én páviánom! - kiabált - én édes fiam! igazán te vagy ez - és az

oroszlán? Jaj nekem! hisz a sörénye oly érett volt, mint a gabona, most meg fehér, mint a hó.

Honnan jöttök? Hol hagytátok a malaczot és hol van Ő, a kit szolgálunk!?

- Meghaltak! mind a ketten meghaltak! - feleltem - de ne kérdezz most; segits rajtunk, adj

ennünk és innunk, mert különben szemeid láttára halunk meg. Nem látod, hogy nyelvünk

fekete a szomjuságtól? Hogy tudjunk beszélni vele?

- Meghalt! - kiáltott. - Lehetetlen! Ő a ki halhatatlan, meghalt! Hogy lehetne ez?! - Aztán

észrevéve, hogy a némák, a kik elősiettek, figyelik szavait, elhallgatott és intett nekik, hogy

vigyenek minket a tanyájukra, a mit rögtön meg is tettek.

Szerencsénkre épen valami husféle főtt a tüzön, ebből Billali megetetett bennünket, mert

magunk gyöngébbek voltunk, hogysem enni tudtunk volna. Azután megparancsolta a

némáknak, hogy mossák le rólunk a vért hideg vizzel és fektessenek egy halom száraz, illatos

fűre, a hol rögtön elaludtunk, testünk és lelkünk végkimerülésében.

128

XIV.

A hegyeken keresztül.

A mire legközelebb emlékszem, az borzasztó merevség volt minden tagomban, és az a meg-

győződés, félig éber agyamban, hogy pokrócz vagyok, a melyet éppen most poroltak ki.

Felnyitottam szemeimet és az első, a kire tekintetem esett, az öreg barátom Billali volt, a ki

rögtönzött ágyam szélén ülve, gondolatokba mélyedve simogatta hosszu szakállát. Az ő látása

egyszerre eszembe hozta mindazt, a mit átéltünk, kivált mikor szegény Leóm összezuzott

arczára és megfehéredett hajára tévedt tekintetem. Lehunytam szemeim, és fájdalmasan

nyögtem.

- Soká aludtál, páviánom - szólt az öreg Billali.

- Milyen sokáig, atyám? - kérdeztem.

- A nap egy fordulójáig, és a hold egy fordulójáig, egy nap, és egy éjjel aludtál, és nézd, az

oroszlán még most is alszik.

- Áldott legyen az álom - feleltem - mert elnyeli az emlékezetet.

- Mondd el, hogy mi ért benneteket? - kérdezett - és mit jelent az a különös história az - Ő -

haláláról, a ki halhatatlan? Gondolkozzál, fiam, mert ha ez igaz, akkor te és az oroszlán nagy

veszélyben forogtok, majdnem tüzes már a fazék, a melyet fejetekre huznak és azoknak a

gyomra, a kik meg fognak benneteket enni, korog immár az éhségtől. Nem tudod, hogy ezek

az amahaggerek, az én gyermekeim, ezek a barlanglakók gyülölnek titeket? Minden idegent

gyülölnek, titeket pedig különösen, testvéreik miatt, a kiket Ő kínhalállal öletett meg miatta-

tok. Bizonyos, hogyha egyszerre megtudják, hogy nincs mit félniök Hiyától, a borzalmastól, a

kit szolgálunk, megölnek benneteket a tüzes fazékkal. De hadd hallom történetedet, szegény

páviánom.

Igy biztatva, hozzáfogtam elbeszélésemhez, de nem ugy mondtam el mindent, a mint történt.

Az Ő halálát ugy igyekeztem megmagyarázni, hogy valamiképpen tüzbe esett és elégett.

Elmondtam neki egyet-mást menekülésünk borzalmaiból, a mi igen nagy hatást tett rá. De

világosan láttam, hogy nem hisz Ayesha halálában. Azt elhitte, hogy mi hisszük, hogy Ő

meghalt, de szerinte, Ő csak jónak látta eltünni szemeink elől egy időre. Egyszer - mesélte -

édes atyja életében tünt el igy tizenkét esztendőre és egy hagyomány szól róla a régi időkből,

a mikor egy emberöltőig nem látta senki, egy más asszony már el is foglalta a helyét és ekkor

hirtelen előtünt és megsemmisitette az álkirálynét.

Én erre mit sem feleltem, csak szomoruan ráztam a fejemet. Haj! jól tudtam én, hogy Ayesha

sohasem fog többé megjelenni, vagy legalább is az öreg Billali sohasem fogja többé látni.

- És most, páviánom - folytatta Billali, mit szándékoztok tenni?

- Nem tudom biz én, atyám. Nem szökhetnénk meg ez országból?

Fejét rázta.

- Igen nehéz feladat. Kôr-on nem mehettek keresztül, mert ha azok a vadak megtudják, hogy

egyedül vagytok - nos - és jelentős mosolylyal olyan mozdulatot tett, mintha kalapot tenne a

fejére. - De van egy titkos ösvény is, a melyet egykor emlitettem előtted. Hanem azután

következik a mocsár három napi járóföldre, és hogy a mocsár után mi következik, azt nem

tudom, de hallottam emlegetni, hogy két napi járó földre van egy hatalmas folyó, a mely a

fekete vizbe ömlik. Ha odáig eljuthatnátok, talán meg tudnátok szabadulni, de hogyan juttok

el odáig?

129

- Billali - mondám - tudod, hogy én egyszer megmentettem az életedet. Most fizesd vissza a

tartozásod, atyám, és mentsd meg az enyémet és az oroszlánét. Jó lesz rá visszaemlékezni, ha

majd végórád közeledik, és lesz mit a mérlegbe vetni életed gonosz cselekedetei ellenében, ha

ugyan cselekedtél gonoszat. De meg ha igazad van abban, hogy ő még visszatér, bizonyosan

meg fog jutalmazni ezért.

- Fiam, pávián - felelt az öreg - ne hidd, hogy háládatlan a szivem. Nagyon jól tudom, hogyan

mentettél meg, mikor azok a kutyák a vizbe hagytak volna fulni. Megfizetek neked mindenek-

ért, és ha meg lehet menteni benneteket, hát meg foglak menteni. Figyelj! holnap hajnalban

legyetek készen, gyaloghintókon foglak benneteket átvitetni a titkos utakon és keresztül a

mocsárokon. Ezt fogom tenni, de az Ő nevében fogom nekik parancsolni, hogy tegyék, mert

azt tudják, hogy a ki az Ő parancsát nem teljesiti, az a hiénák martaléka leszen.

Leó állapota fölkelése után nem bizonyult olyan rossznak, mint a milyennek külseje után hitte

volna az ember. Mindaketten jól megreggeliztünk, aztán elsántikáltunk egy forráshoz, meg-

fürödtünk és ismét aludtunk estig, a mikor aztán hat helyett vacsoráztunk. Billalit nem láttuk

egész nap, kétségkivül menekülésünk érdekében járt gyaloghintók és emberek után, mert az éj

közepén egy jó csoport ember megérkezése zavart fel álmunkból.

Hajnalban az öreg ember maga is megérkezett és elmondta, hogy az Ő rettegett nevében

sikerült elég embert, gyaloghintót és két vezetőt szereznie, hogy a mocsárokon keresztül

kalauzoljanak bennünket, egyuttal sürgette indulásunkat, kijelentve, hogy velünk jön, nehogy

árulás ejtsen meg bennünket.

Nagyon meghatott ennek a vén vad embernek a jósága, irántunk, védtelen idegenek iránt.

Mert egy három napi, sőt neki hat napi ut, mert vissza is kellett térnie - azokon a halált lehelő

mocsarakon keresztül, nem volt könnyü feladat az ő korában és ő jókedvvel indult utnak,

hogy védelmünkre legyen jelenlétével. Ez azt bizonyitja, hogy még azok között a borzasztó

amahaggerek között is akad jószivü derék ember. Pedig ők komorságuknál és pokoli kegyet-

len szokásaiknál fogva, a legvadabb vadak, a kiket csak valaha láttam. Lehet, hogy az önérdek

is sarkalta az öreget. Azt is hihette, hogy Ő hirtelen visszatérhet és számon kérheti tőle a

vendégei sorsát, de mégis csak nagy dolog volt, a mit velünk tett és én életem utolsó napjáig

hálásan gondolok öreg Billali barátomra.

Igy hát némi reggeli után felkaptunk gyaloghintóinkra és a mi testi jó voltunkat illeti,

kitünően éreztük magunkat a pihenés és alvás után. Lelki állapotunk elképzelését az olvasóra

kell biznom.

Ezután egy keserves hegymászás következett, néha a természettől alkotott, de legtöbbször

emberkéz által a sziklába vágott kigyózó régi utakon. Természetesen itt a gyaloghintóknak

nem vehettük hasznát, mindnyájan gyalogoltunk. Délre elértük a sziklahegység magas és

széles tetejét és nagyszerü kilátást élveztünk innen egyfelől a kôr-i sikra romjaival, a melyek

között tisztán kivehettük az igazság templomának óriási formáit, másfelől a végtelen, elhagya-

tott szomoru mocsárra. E sziklafal, mely valamikor a kráter széle lehetett, egy mértföldnyi

széles volt. Keresztül mentünk e hatalmas védőfalon és következett a leszállás, a mi nem volt

oly nehéz, mint a kapaszkodás, de majdnem veszélyesebb, és egész estig tartott. Éjjel pihen-

tünk a hegy aljában, még mindig igen magasan a mocsárok felett.

Következő reggel megkezdődött utunk a borzalmas mocsár-tengeren, a melyet már egyszer

leirtam. Három egész nap hurczoltak bennünket hordozóink, mig végre szilárd talajra értük,

mely a végtelenig terült előttünk, miveletlenül, majdnem teljesen fa nélkül, de tele a vad min-

denféle nemeivel.

És itt a következő reggelen bucsut vettünk, nem minden bánat nélkül, öreg Billali barátunktól,

a ki fehér szakállát simogatva ünnepélyesen megáldott bennünket.

130

- Áldott légy, fiam, pávián, utaidon és áldott légy te is, oh, hatalmas oroszlán. Többet nem

tehetek értetek. De ha valaha visszajuttok hazátokba, legyen több eszetek és ne induljatok

olyan földre, a melyet nem ismertek, mert nem mindig térhetnétek meg onnan, hanem ott

hagyhatnátok fehér csontjaitokat, hogy földi utaitok véghatárát jelölje. Még egyszer légy

áldott, fiam, sokszor fogok rád gondolni és tudom, hogy te is megőrződ emlékemet, mert bár

arczod rut, de a szived igaz. - Ezzel elfordult és ment, és vele ment a sok komor amahagger is

és soha sem láttuk őket többé.

Utánuk néztünk, a mint lassan-lassan eltüntek egymásután a mocsár ködében, aztán megfor-

dultunk és egymásra néztünk. Három héttel ezelőtt négy férfi érkezett a kôr-i mocsárok közé,

ketteje meghalt és a másik kettő olyan események szemtanuja volt, melyek fölértek a halállal.

- Három rövid hét alatt! - Az időt az események szerint kellene mérni és nem az órák mulása

szerint. Ugy tetszett nekünk, hogy harmincz esztendeje, hogy hajónk elsülyedt.

- Zanzibár felé kell indulnunk, Leó - szóltam - bár a jó Isten tudja, hogy el fogjuk-e valaha

érni.

Leó biczczentett - és elindultunk az egy öltő ruhában, a mi velünk volt, egy iránytűvel, revol-

vereinkkel, expresszpuskánkkal, és vagy kétszáz töltéssel. És igy végződött látogatásunk a

hatalmas és királyi Kôrban. A mi ezután ért bennünket utunkban, arról itt e könyvben nem

akarok szólni. Elég legyen annyi, hogy hihetetlen fáradtság és nélkülözések után elértük a

Zambesit, a mely százhetven mértföldnyire volt onnan, a hol Billalitól elváltunk. Ott hat

hónapig be voltunk zárva egy vad törzsnél, a kik földöntuli lényeknek tartottak bennünket,

leginkább Leó fiatal arcza és hófehér haja miatt. Innen megszökve, átmentünk a Zambesin és

délnek vándoroltunk, a hol félholtan az éhségtől, szerencsénkre egy félvér portugál elefánt-

vadászra akadtunk, a ki messzebb eljött egy csoport elefánt után, mint szándéka lett volna. Ez

az ember vendégszeretettel bánt velünk és az ő támogatásával számtalan kaland és mondha-

tatlan szenvedések után végre eljutottunk Delagoa-Bay-ba, tizennyolcz hónappal azután, hogy

elhagytuk Kôrt és a következő napon sikerült gőzösre szállnunk, a mely Angliába szállitott

bennünket. Utunk hazafelé szerencsés volt és Southamptonban szálltunk partra, éppen két

évvel ama nap után, a melyen vad és látszólag nevetséges kutatásunkra indultunk volt, és én e

sorokat régi lakásomon irom, Leóval a hátam mögött, ugyanabban a szobában, melybe huszon-

két évvel ezelőtt szegény barátom, Vincey, tántorgott be a nehéz vasszekrénynyel kezében.

És ez a vége ennek a különös történetnek, a világra nézve. Hogy mi lesz a vége, Leóra vagy

reám nézve, nem tudom. De érzem, hogy még nincsen vége.

Egy történet, a mely kétezer éve kezdődött, még messze kinyulhat a homályos és távol jövőbe.

Hogy Leó igazán a régi Kallikratesz megtestesülése-e? vagy csak Ayeshát csalta meg az

öröklött rendkivüli hasonlatosság? Itéljen az olvasó. Én azt hiszem, hogy Ő nem csalódhatott.

Sokszor ülök egyedül, éjjel, elmém szemeivel fürkészve a jövő sötétségét és azon töprenked-

ve, hogy milyen lesz a nagy dráma végső jelenete, és hol lesz végső jeleneteinek a szinpada?

És ha a végső kifejlődés bekövetkezik - a mint nem kétlem, hogy be kell következnie - milyen

szerepet fog benne játszani a szép egyiptomi Amenartas, a Faraók királyi véréből való

herczegnő, a ki iránt való szerelmében szegte meg Kallikratesz, Isis papja, fogadalmát, a kit a

bosszuálló könyörtelen istennő haragja elől futva, Kôrban, Lybia partjain ért utól végzete.

- V É G E. -

131