Jókai Mór

Egy az Isten

Eredeti kiadvány: Jókai összes művei, CD-ROM

Bp. : Arcanum, 2001 / ISBN 963 9374 17 2

Készült a MEK Egyesület részére 2011-ben felajánlott

SZJA 1%-os támogatásból.

A felajánlásokat hálásan köszönjük!

A MEK Egyesület adószáma: 18100277-2-41

Bankszámlaszáma:

CIB Bank Zrt. 10700464-66140997-51100005

ELSŐ RÉSZ

Regény, mely a végén kezdődik

I.

A szokott, triviális történet. Az ideál, a szép hölgy nagy veszélybe keveredik, s abból őt a másik ideál, a hős kiszabadítja; azután a hála érzetéből kifejlődik a szerelem; végül egymáséi lesznek, s az emberi lehetőség határáig boldogok.

A rendkívüliségek tetszenek. Érdekkel olvassuk a történeteket, amiket

a költők írnak arról, hogy mi lesz a halál után, mi lesz a jövő században,

mi lesz a föld utolsó napjaiban. Mi megkísértjük leírni, hogy mi lesz a

“házasság után”; van-e még ott is élet és poézis? Laknak-e még a holdban

is emberek? Igenis, laknak. Annak az egyik oldalán még van valami zöld,

s a virányon öröm és szomorúság.

Ezt ugyan inkább illett volna egy “Előszó”-ban elmondani; ott senki sem olvasta volna el, s nem lett volna az olvasó figyelmeztetve rá, hogy

itt egy fölöttébb unalmas történettel lesz dolga, ami nem fogja

megtéríteni a ráfordított fáradságot.

A veszélyes helyzet a következő:

Képzeljünk egy olaszországi vasúti állomást 1848 tavaszán, amelybe

egy más vonat megérkező vendégeinek kell átszállítkózni, akiknek a

fülébe ezt a halálítéletet mennydörgik: “due minute!” … s azok aztán bőröndöt, kalapokat, esernyőt marokra kapva, kisgyermekeket kezeiknél

vonszolva, félregyűrt kalapokkal, földön húzott sálakkal, köpönyegekkel

rohannak az ostromok leglehetetlenebbikét megkísérteni, helyet keresve

utasokkal csordultig zsúfolt vagonokban, egymástól elszakított

összetartozók kétségbeesve az elválás borzalmai fölött, s útban állók agyba-főbe taszigáltatva siető málhahordároktól.

Két úrhölgyet meg egy urat nagy sietséggel tolt fel a kalauz egy zöld kocsi börtönajtaján, akik csak akkor vették észre, hogy hol vannak, mikor

már benn voltak. Heten ültek már a vagonban: mind férfiak és olaszok; némelyek olyan szivart szívtak közölök, amelynek a füstje keserű, mások

ellenben olyant, amelynek a füstje savanyú; pálinkát már korábban

ihattak, s az a fokhagymás heringre nagyon jóleshetett, s néhányan közölök aligha bagariacsizmát nem hordtak a lábukon. Az újon

érkezőkről tudomást sem látszottak venni; valami heves vitatkozást

folytattak fennhangon mindannyian.

Az újon érkezettek elszörnyedve protestáltak a kényszerhelyzet ellen.

A két úrhölgy közül az egyik nagyon fiatal volt, a másik valamivel idősebb.

Az idősebb hölgy megragadá a kalauz karját, s haragosan mondott

neki valamit először németül, azután franciául – aminek az a büntetése itt, hogy senki sem felel rá; azt akarta kifejezni, hogy itt már heten ülnek.

A kalauz egy automata közönyösségével mutatott a vagon falán

olvasható feliratra: “per dieci persone”. – Itt tíz embernek kell elférni.

– De mi első helyre váltottunk jegyet! – heveskedék az úrhölgy,

előmutatva a sárga papírszeletkét, mely a világ minden vasútainál az arisztokrácia jelvényét képezi – hely dolgában.

A kalauz nem csekélyebb kíváncsisággal nézte meg a mutatott tárgyat,

mintha az úrhölgy azt mondta volna neki, hogy íme, itt van egy

szkarabeusz a fáraók sírjából. Furcsa állat! Azzal vállat vont, s kimutató

helyét: íme, oda, abba a szegletbe leülhet még egy; emebbe a másikba a

másik, s ha ennek a signorénak tetszeni fog azt a zsíros batyut az ölébe venni, annak a helyében nyugtot talál a harmadik.

Mit volt tenni? Az egyik hölgynek le kellett ülni az egyik series férfi közé, a másiknak a másik közé, s megnyugodni a sorsában. Hanem a velük jött férfi, úgy látszik, még küzdeni akart a gondviselés ellen. Neki

sehogy sem tetszett a maga helye két disznókereskedő között; maga is elég köpcös ember volt.

– Majd csinálok én itt rendet mindjárt!

Azzal fölkelt, leszállt a vagonból, sietett az állomásfőnököt fölkeresni.

Az ott sétált a peronon, hátratett kezekkel, katonás egyenruhában. Az utas elkezdte neki magyarázni a dolgot. Ő már tudott olaszul, ha

mindjárt keverte is egy kicsit latinnal és franciával.

Elmondta az illustrissimónak, hogy ő és még két hölgy az első helyre

váltottak jegyet egész Bolognáig; ez a nemzetközi törvények szerint jogot

ád még az idegennek is minden konzuli közbenjárás nélkül ugyanazon első helyi vagonnak használatára. Ennek dacára őt és még két úrhölgyet

betuszkoltak erővel egy már korábban elítélt gonosztevőkkel teljes

másodosztályú börtönbe, ami ellenkezik a magyar Tripartitum primae

nonusával, mely szerint magyar nemest bírói ítélet nélkül bebörtönözni (nisi in flagranti) nem szabad; s minthogy az angol Habeas Corpus akta

is amellett bizonyít, hogy minden ember bírja a maga testét, s másnak az

ölébe ne üljön vele, annálfogva kér egy elsőrendű vagont felnyittatni.

Az illustrissimo úgy nézett a debacchálóra, mint ahogy nézne rá a padra kifektetett eleven tintahal két nagy szemével, ha annak

magyarázta volna a dolgot, s éppen úgy nem felelt neki rá semmit, mint

ahogy az nem felelt volna. Hanem ahelyett a fülébe ordított hátulról a kalauz, egy hatalmas hangkifejtéssel előadott szót: “partenzaaaa!” Ami annyit jelent, hogy indul a vonat! (Mert az olasz még a csengetésben is takarékos, a második csengetésnél már fut a kerék.)

A megriasztott úr erre ijedten futott vissza az elhagyott vagonhoz, de

alig talált bele; mert azalatt, míg ő leszállt a szóbeli tárgyalásra, a kalauz még három új vendéget tolt be a ketrecbe; azok egy katonaiskola nagy kamasz növendékei voltak; az egyik mindjárt leült az üresen hagyott helyre, a másik kettőnek állva kellett maradni; azok hát nem tehettek okosabbat, mint hogy a két közéjük szorult hölgyre mondogattak

fönnhangon sikamlós élceket, dévaj nevetéssel. A visszakerült úr már éppen tizenharmadik lett volna, ami nagyon baljóslatú szám, kivált egy

vasúti kupéban. Pedig a táskája, köpönyege már ott volt; az volt a hazája.

A hölgyek kétségbe voltak esve. Az útitárs dühében magyarul kezdett

beszélni.

Ekkor valaki megrántja a könyökét hátulról, s szintén magyarul szólítja

meg:

– Polgártárs! Sohse hevítse ön fel a vérét! Nem oráció kell ide, hanem

baksis. “Romanus sum civis; Caium Smucium vocant.” Amíg ön

kapacitált, addig én fel is nyittattam egy első osztályú rezervált kupét; csekélységbe került – ha tetszik önnek és hölgyeinek, megoszthatják velem a birtokát.

– Köszönöm, de elkésünk – csak két perc az idő.

– Ne féljen semmit. A due minute csak az utasoknak szól; a vonat ki nem kászálódik innen fél óráig.

A két hölgy e megszabadítást nem kevesebb hálával fogadta, mint

aminővel Androméda fogadta Perzeusz segélyét, s amint e rettenetes

fegyintézetből

kiszabadíták

őket,

s

átszállították,

most

már

szolgálatkésszé, beszédessé, nyájassá vált kalauzok egy kényelmes, tágas

és tiszta első osztályú kupéba, az ellentétek szerencsés kombinációja folytán még e semmi jelentékenységet nem ígérő helyzetben is

megtalálták bizonyos nemét az érdekeltségnek.

Tulajdonképpen még semmi hálával sem tartoznak a közbelépettnek,

mert hisz az saját érdekében nyittatta fel a rezervált üres kupét – s ők

csak jogos helyüket foglalták el benne; de azt mégis el kellett ismerniök, hogy a gyors színpadi átváltozás az ő rendezői érdeme. Még a kalauz is

szerepet cserélt egyszerre, s az automatából érző szívű ember lett, ki a hölgyek számára frissítőül narancsokat hozott, s kikereste azok közül a piros bélűeket, s azontúl mindig az ő vagonablakuk előtt mászkált végig,

s bemosolygott rajta, vagy felült a vagon tetejére, s barcarolát énekelt.

A két hölgy egymással szemközt helyet foglalt a zárt ablak előtt, míg azon oldal szélső ülései, ahol a kocsit nyitogatják, a két úr számára maradtak, s azoknak egyikébe a kíséretet képező hazafi elhelyezte magát.

Az a másik, aki e kényelmes erősséget mindnyájuk számára kivívta, még

odalenn maradt; valószínűleg sokkal jobban érdekelte az, hogy a

szivarját végig kiszívhassa, mint hogy ismeretlen útitársnéival

ismeretséget kössön, s bevárta, míg a másodikat is elcsengetik, akkor a szivarját odaajándékozta a facchinónak, s már indult a vonat, mikor felugrott a lépcsőn, s a furfangos zárt nagy tudománnyal bezárta maga után. Azután levette úti sipkáját, s letette maga mellé. Azt is csak azért tette talán, mert melege volt a fejének. Olyan sűrű és erős haja volt, hogy szerteszét állt a fején minden irányban. Egész arcán valami szokatlan fajjelleg volt kifejezve; széles kidomboruló homloka, erős, sűrű, perzsa szemöldökei, s azokhoz egészen maláji metszésű szemei, tiszta kék svéd

szemszivárványokkal, egyenes görög orra, felvetett felsőajkának szemita

jellegű csigavonala, míg kétfelé osztott állán volt valami lengyeles, mintha öt hat féle nemzetnek az eszménye volna benne összekeverve, s

mégis valamennyi egy összhangzó egésszé egyesítve. Fiatal ember volt még: kevés bajusz az ajkán, s csak a felső arcán valami ütköző szakáll.

A szemközt ülő útitárs igazi magyar típus volt; zömök, erőteljes alak,

barnapiros arccal, kifent bajusszal, aminek a pödörgetésével nagyon sok

tennivalója volt mindig.

A két hölgy közül a fiatalabbnak az arca a sűrű kalapfátyol alá van rejtve, mely csak a klasszikus, remek körvonalakat engedi kivenni, a másik azonban egész szabadelvűséggel hátracsapta a kalapja fátyolát

szőke hajfürtjeiről, s egy őszinte, kigömbölyödő arcot enged a

közszemlének, melynek beszélő vonásai kárpótlást szereznek az

ajkaknak, amiknek nehezükre esik az a hallgatás, amire jónevelésű ember

kötelezve érzi magát, mikor egy idegen lép a közelébe, akivel

önkénytelen együtt kell maradnia.

A férfi kísérő igen nyűgösködő útitárs volt. A megindulás első

percében azt mondá átellenesének, hogy ő nem tud háttal a mozdonynak ülni: rögtön tengeribetegség előjeleit érzi magán. A fiatalember aztán megkínálta a maga helyével, hogy cseréljenek. Mikor az megvolt, akkor

meg azon panaszkodott, hogy a légvonat egészen a szeme közé hordja a

kőszénfüstöt; meg kell vakulnia. Akkor a fiatalember azt ajánlotta, hogy

húzzák föl a kocsiajtó ablakát. Arra meg az a baja lett, hogy meg kell az

embernek fulladni ebben a ketrecben! Akkor aztán a telt arcú hölgy azzal

a még most jól illő, kellemes, kettős tokácskával kelt fel a helyéről a tisztelt úrral cserélni, aki elvégre a változással egészen meg lehetett elégedve; nem úgy a csereajánló hölgy, ki már most átellenese lett annak

az idegennek, aki iránt a kötelezettség ellenszenvét érzi.

Utazó hölgyek gyanakodók és hálátlanok. Az idegent, ki hozzájuk

szívességgel közelít, vagy zsebmetszőnek, vagy kalandornak nézik, s

egyik kezüket a tárcájukon, másikat a szívükön tartják, nehogy

hevenyében ellopja tőlük valamelyiket.

Növelte a gyanút az ismeretlen irányában az a körülmény, hogy, az első megszólítás után ítélve, az is magyar. És mégis az ő kísérőjük és az

ismeretlen nem tesznek egymással úgy, ahogy két magyar szokott tenni,

mikor külföldön véletlenül összetalálkozik: kezet szorít, elmondja

kölcsönösen, kinek híják, hová való, mi járatban van, s aztán közli egymással, mi hírt tud hazulról; megkérdezi egymástól, nem ismeri-e ezt

az urat, ezt az asszonyságot, s nagy az öröme, ha talál egy olyan harmadik nevet, amelyik mind a kettőnek ismerőse; s végül

összeesküszik, hogy egy vendéglőbe szálljanak. – Ehelyett ez a két férfi az első üdvözlés után semmi mondanivalót nem talál egymáshoz, semmi

közleni való újdonságot – most! 1848 március végén! Amikor csodákkal

van tele a levegőég. Talán ismerik egymást? Ha ismerik, kísérőjük miért

nem mutatja be a hölgyeknek a honfitársat? Miért kárhoztatja őt e néma

szerepre? Talán fáj nekik valami abban az ismeretségben?

A hölgynek tetszett tüntetőleg kimutatni azt, hogy mindezekre nem

kíváncsi. Úgy tett, mint aki tudomást sem vesz a vele szemközt ülőről. A

nap a szemébe kezdett sütni, a szél az arcába fútt; az ellen különböző

stratagémák vannak a vagon ablakára alkalmazva, amiknek kezeléséhez

azonban gyakorlottság és fizikai erő kell; a furfangos mechanizmusba a hölgy egészen belevesztette minden erőlködését, utoljára is megszánta az

útitársa, s elintézte a függöny- és ablakváltoztatást kívánata szerint.

A hölgy még ezt sem köszönte meg neki, hanem ehelyett bosszúsan

veté magát kerevetébe, ingerülten ejtve ki e zúgolódást:

– Óh, milyen nyomorult teremtései az Istennek az asszonyok!

– Maguk az okai, asszonyom.

Ez volt az átellenes válasza.

Pedig a szép útitársné felfohászkodására a kötelezett válasz az a

triviális bók lett volna, hogy “óh, asszonyom, önök gyöngeségük által uralkodnak mifölöttünk, erőseken”. – Ehelyett egy ilyen kihívó mondat,

ami még paradoxon is!

A bókot egy fanyar mosollyal elutasította volna a delnő, de ez a vágás

meglepte.

– Par exemple? – Ez, úgy látszik, szavajárása volt.

– Például, mikor egy hölgy elhagyja azt a kényelmes helyet, amit a sors

rendelt számára, hogy felcserélje azt egy kényelmetlennel, amit egy férfi

ajánl neki – szabad akaratból.

A hölgy nem tilthatta meg magának, hogy elpiruljon. Ez a válasz

vonatkozott csupán a vagonban megcserélt helyekre; de az sem

lehetetlen, hogy ez az idegen annál többet is tud, s egyéb helycserére is

céloz. Nem lehetett arcából kivenni. Azok a szép, őszinte kék szemek olyan ártatlanul tekintének szemközt, míg az ajk olyan ravaszul

mosolygott. A társalgás most már kezdett érdekkel bírni.

– A szabad akarat nem a nők számára van feltalálva – mondá a hölgy

–, elhatározási jogunk csak látszat: mindig kötve vagyunk valakihez, aki

erősebb.

– De az a kötelék eltéphető, mihelyt kiállhatatlanná lesz, s ez ismét csak önakarattól függ – a nőnél. A férfinál nem: azt fogva tartja az igézet.

– Csakhogy ez igézetet nem azok a nők gyakorolják a férfiakra,

akiknek joguk van hozzá, hanem mindig mások.

– Ez ismét az ő hibájuk; miért nem teszik azt? Ha tudják, hogy azt a szívet, mely jog szerint az övék, csak az igézet tudja fogva tartani, miért nem hatnak rá e varázzsal? Ha tudják, hogy abban van a hatalom, miért

szégyenlik ezt a koronát viselni? A szép szoborarc, mely nem tud

mosolyogni, sok boldogtalan életnek volt már okozója. De hát miért engedte át a vidám kacagás varázsát másnak?

E szavaknál a másik ifjú hölgy felveté fátyolát, tán hogy jobban lássa a

beszélőt, s kitűnt az alól egy éppoly gyönyörű szoborarc, mely nem tud

nevetni; két nagy, bámuló szemmel, hallgató ajkakkal. De az ifjú férfi nem láthatott reá, mert átellenesével volt elfoglalva, kit egészen hadilábra

állított ez a merész okoskodás.

– Ah, ön tehát azt hiszi, hogy egy nőnek egyenesen az a feladata, hogy

ha a férj gyönyörvadász, legyen számára a hitves az, ami az őrjöngés eszményképe; kövesse őt érzéki delíriumainak minden fantazmáin

keresztül; ne szégyelljen előtte csábító, agaçant, kacér lenni, s ha a férj Kirké philtráját keresi, találja meg azt otthon a saját poharában? Ezt kívánja ön egy hitvestől?

A szép hölgy tűzbe jött már.

Az ifjú pedig azt felelé rá:

– Valóban nem látom át, hogy mit vétenék vele, ha ezt kívánnám.

A szép szobor arcán annyi változás történt, hogy szemöldei

összehúzódtak.

A vitatkozó szép hölgy pedig el volt szánva rá, hogy most mindjárt kicsavarja a fegyvert ellenfele kezéből, aztán a mellének fogja szegezni a

hegyét.

– Jól van. De már most egyet megenged ön. A hitestárs nemcsak

szerető társ, hanem – családanya is. Mikor a nőnek legfenségesebb

hivatása méla aggodalmat, sejtő várakozást parancsol arcára – hová lesz

akkor önnek az elmélete?

Az ifjú ellenfél erre a lesújtó támadásra teljesen és föltétlenül

kapitulált.

– Akkor asszonyom, megszűnik a jog és kötelesség kölcsönös

felosztása, s egyik félnek jut egészen a jog, a másiknak egészen a kötelesség. A nő, aki előtt a római konzulok a lictorokat tisztelegni parancsolták, korlátlan úr a maga országában, s a férj annak föltétlen rabszolgája, aki kötelezve van a szentek életére, lemondásra,

együttérzésre és imádatig menő hűségre. S aki nem úgy tesz, annak követ a nyakába, s a tengerbe vele!

E föltétlen megadás kiengesztelni látszott a szép asszonyt győzelme érzetében, nagylelkűséget akart gyakorolni, s a kapitulált várőrségnek megengedni, hogy kibontott zászlókkal tovább vonulhasson, azt

kérdezve tőle:

– Ön Rómába utazik? (Mintha eszmetársulás volna ez a római

konzulok és lictorok adomájával.)

– Igen, oda utazom.

– A világhírű nagyhéti szertartásokra?

– Azokhoz nekem semmi közöm.

– Hogyan? Önnek nincsen semmi köze a vallás legmagasztosabb ünnepélyéhez, mely Krisztus Istenné Tételét jelvényezi? – szólt a hölgy hitbuzgó szemrehányás hangján.

– Mert én azt nem hiszem – felelt rá az ifjú, de feleletében nem volt az a

kihívó, káromló tagadás, mely a szkeptikus sértő szándékát árulja el; arca

olyan nyugodt maradt mellette, mint aki meg van győződve felőle, hogy

azzal, amit mondott, se a földön, se az égben nem sértett meg senkit.

A szép hölgy aztán találgatta magában, hogy vajon mi lehet ez az ő

átellenese. Vajon zsidó-e, vagy ateista? – Ha zsidó, akkor egészen rendén

van, hogy ne higgye azt, ami a keresztyének hitágazatát képezi; ezért a különállásért aztán megvannak neki a maga társadalmi hátrányai, s ha neki tetszik azokat a hitéért elviselni, az igen tiszteletreméltó hűség az ősi hagyományokhoz. Hanem az egészen menthetetlen, hogy valaki

elfogadja mindazon előnyöket, amik együtt járnak azzal, ha az “Atya, Fiú

és Szentlélek” nevében megkeresztelték, ennélfogva földbirtokot, házat vásárolhat, hivatalt viselhet, és mégis előáll mint racionalista kutatni a dogmákban az anyagi lehetőséget és filozófi egzaktságot. Ez már

stellionatus.

Szeretett volna tisztába jönni a maga emberével.

– Úgy tudom, hogy a római kúria most egy eddig szokatlan

kölcsönkötéssel foglalkozik.

Az ifjú nem rejthette el mosolyát. Észrevette, hogy útitársnéja azt szeretné belőle kivenni, hogy – csakugyan szemita eredetű-e?

– Nem, nagyságos asszonyom; én nem is a bankárok csődülésére

megyek Rómába, a pápai kölcsönben résztvevés végett. Engem egy

válóperem hajt ide.

– Válóper? – szólt a szőke hölgy érdekelten, s most már a szép szobor

is egész teljében felé fordítá arcát, s szép ajkai, mint egy feslő rózsa, nyíltak meg egy pillanatra.

– Igen, válóper egy olyan kedves lénytől, aki engem elűzött,

megtagadott, máshoz pártolt, akit kerülnöm kell örökre, bírnom nem

lehet soha többé, s akitől mégsem tudok soha elszakadni, akit mégsem tudok mással felváltani soha. Azért megyek Rómába, mert az egy halott

város; mindenkié – és senkié sem.

A vonat megállt, új állomás jött; a fiatal férfi kinyitotta a kocsiajtót, és kiszállt, s a kalauzzal kezdett el beszélgetni, s aztán elment valamerre, hogy nem látták többé.

– Ismeri ön ezt az urat? – kérdé a szőke hölgy az ottmaradt kísérőt.

– Nagyon jól.

– És mégsem szóltak egymáshoz?

– Mert az nekünk nehezen megy.

– Ellenfelek önök?

– Nem ellenségek; de ellenlábasak.

– Zsidó ez az úr vagy ateista?

– Egyik sem; hanem “egy Istent valló”.

– Mi az?

–

Egy

törvényesen

bevett

vallásfelekezet

Magyarországon.

Keresztyének, akik csak egy Istent vallanak, s mikor esküsznek, az egy hüvelykujjukat emelik fel az égre.

A hölgy csodálkozva rázta szőke fürtjeit.

– Hogy én ezekről soha nem hallottam.

–

Nagyobbrészt

Erdélyben

laknak;

hitsorsosaik

Angliában,

Amerikában települtek le, s ott hatalmas befolyásuk van. Kevesen

vannak, de összetartanak; nem terjeszkednek, de nem is engednek.

A szép szobor ismét arca elé vonta a fátyolát, s a fátyol alatt észrevétlenül keresztet vetett magára.

A szőke hölgy pedig kíváncsian dugta ki a fejét a kocsiablakon, hogy

lopva végignézzen az irtóztató útitárson, azzal a kíváncsisággal, amivel nézheti valaki azt, akiről felfedezték előtte, hogy ez a rejtélyes szubjektum, aki most vele utazik, valamikor megölt két ember – hisz ez

még többet tett; ez megölt két Istent. – Borzalom arra gondolni!

Hisz még akik közelükben laknak is ott Erdélyben az egy Istent

vallóknak, azt hiszik felőlük, hogy azoknak szarvaik vannak, s

keresztelőjükhöz embervért használnak.

Mind a két hölgy igen buzgó ortodox volt.

A vonat nem sokáig időzött ezen az állomáson; a kalauzok ordították a

“partenzá!”-t, s csengettek, trombitáltak, a mozdony fütyölt; a kiszállt útitárs mégsem tért vissza. Úgy látszik, annyira hitetlen ez, hogy nem hisz ez a kalauzokban és gőzgépekben sem.

– “Bárcsak lemaradna!” – gondolá egyszerre mind a két hölgy

magában.

S íme, az igazhívők óhajtásainak van sikere: a vonat csakugyan

megindult, anélkül hogy a fiatal útitárs visszatért volna.

– Ez bizony lemaradt! – mondá a szőke delnő.

– Sebaj – nyugtatá meg a hegyes bajuszú úr –, a másik vonattal majd utánunk jön. Nem is hozott magával semmi útitáskát, s a felsőkabátja rajta volt.

Ennek aztán nagyon örültek, hogy megszabadultak egy embertől,

akinek köszönhetik, hogy most egy kényelmes helyen ülnek, s nincsenek

katonatiszt-növendékek és lócsiszárok közé bebörtönözve tizenharmad

magukkal, s már most megszólhatják kedvükre azt – aki hozzájuk olyan

jó volt.

– Ön közelről ismeri ezt az embert? – kérdezé a szőke hölgy a zömök

úrtól.

– Nagyon jól ismerem. Neve Adorján Manassé.

– Ah! Kérem! Melyik a vezetéknév, s melyik a keresztnév?

– Adorján egy régi székely törzs családi neve. Manassét kapta a

keresztségben; ebben a felekezetben nagy előszeretettel vannak az

ótestamentomi nevek iránt. Manassé apját Adorján Izraelnek hítták.

Kívüle még hét fia és egy leánya volt. Mind idősebbek Manassénál, a leányt kivéve, aki ikertestvére. S ezek mind otthon vannak most is az ősi

háznál, s gazdálkodnak együtt; néhány meg is házasodott, s ugyanannyi

család lakik egy födél alatt az ősi kastélyban.

– Az rettenetes háztáj lehet!

– Az egy igen patriarkális ház. Jákob fiai nem éltek nagyobb

egyetértésben, mint ezek. Soha sincs közöttük semmi civakodás.

– Még az asszonyok között sem?

– Csak annyiban nem hasonlítanak a bibliai Jákob fiaihoz, hogy ők nem adták el egyiptomi kereskedőknek a legifjabb testvért, azért, mert szülőik kegyence volt; pedig ez is az volt; hanem inkább azt tették, hogy

ők maguk dolgoztak, fáradtak, nélkülöztek, hogy a legfiatalabb testvért magasabb pályára neveltethessék. Ez látszott örökölni valamennyiök

osztályrészét szellemi tehetség dolgában. A többiek mind igen derék, természetes eszű székely lófők; de ez maga egy lángész, ki húszéves korában már egyike volt azoknak, akiket az unitáriusok a betöltendő

konziliáriusi hivatalra kandidáltak; mert Erdélyben az volt a szabály, hogy mind a négy bevett vallásfelekezet, tehát katolikus, helvét és ágostai protestáns és egyistenvalló részről kell a magasabb kormányzati

hivatalkart összeállítani. S úgy oda Manassét meg is választották. S ettől

fogva kezdődik ellenségeskedésünk.

– Önök tehát mégis ellenfelek?

– A koreszmék terén igen. Én mindig a haladó párthoz tartoztam, ő

pedig minden újításnak ellene volt.

– Ah, ilyen fiatalon?

– Csak az érti ezt meg, aki Erdélyt ismeri; a négy vallás és négy nemzet

hazáját, akik alatt még egy ötödik vallás és egy ötödik nemzet mozgatja a

földet, mely számra nagyobb, mint együtt ama négy. De nem akarom

nagyságtokat államtani fejtegetésekkel untatni – folytatom eltűnt

útitársunk jellemrajzát. Mint hirtelen felkapott s főnökei által tenyéren hordott fiatalember nagyon elbizakodott lett; előtte állt egy fényes pálya, melyen nyitva volt előtte az út egész a kancellárságig; sőt még a kormányzói méltóság polcáig is. Ekkor beüt a nagy politikai rázkódás. A

magyar országgyűlés eltörli a rendi alkotmányt, behozza helyébe a

képviseleti felelős kormányt. Erdély kimondja az uniót, s ezzel az egész

hatalom és dicsőség, melyet Adorján Manassé huszonkét éves korával

szerzett magának, mint a jégvár, elolvad, s lesz a fiatalemberből egy élőhalott, aki ifjúsága kezdetén már a lomtárba van dobva, s ha azt nem

akarja, hogy őt, ki előtt tegnap még nagyságos és méltóságos urak kapartak hátra a lábaikkal, ma az utolsó mesterlegény is inzultálja, hát keresheti, hogy hová temesse el magát. Volna ugyan még más választása

is. Tehetné azt, amit pályatársai közül többen, hogy feltűzze a mellére a

trikolór szalagcsillagot, s a győztesek élére állva túlárverezze eddigi ellenfeleit, vagy pedig azt tegye, amit pályatársai közül még többen, hogy felmenjen Bécsbe, összesúgni-búgni azokkal, akik az új korszak tartósságában nem hisznek, s segítsen ásni a föld alatti folyosókat, amikkel az új építményeket hiszik romba dönteni. De úgy látszik, hogy egyiket sem választotta; hanem ahelyett keres magának egy “holt várost,

amelyik semmi nemzeté”, hogy abba eltemetkezzék.

A szőke hölgy közbeszólt eleven ésszel:

– Akkor hát meg tudom oldani azt a rejtélyt is, ami e mondatban volt:

“Megyek válópert indítani egy kedvesem ellen, aki eltaszított, aki mással

szövetkezett, aki megtagadott, és akit mégis kénytelen vagyok holtig szeretni.” – Ez a kedvese a saját nemzete.

– Valószínűleg az; mert neje nincsen.

– Ez magyarázza meg azt is, hogy két honfitárs, mint önök, mikor véletlenül összetalálkoznak, hogy nem kezd egymással beszélgetni; a

szomszéd vagonokban hogy vitatkozik minden ember a napi politikáról;

majd áttörik a kocsi falát.

– Valóban úgy van. Kettőnknek a mai idők eseményeiről együtt társalogni vagy kegyetlenség volna, vagy hóbort.

– Mármost kezdem sajnálni azt a fiatalembert, dacára annak, hogy

pogány. Bárcsak le ne maradt volna!

S az igazhívők óhajtásainak van sikere; még ha hitetlenek javára

szolgálnak is azok; íme, amint a vonat újra megállt, az elveszettnek hitt fiatalember arca felbukkant a vagonablak előtt, s nyájasan mosolygott a benn levőkre.

– Ah, mi azt hittük, hogy ön elveszett – mondá a szőke útitársnő.

– Az lehetetlen. Elveszni csak annak lehet, aki valakié. Odafenn ültem

az imperiale-on. – “Polgártárs” – szólt a köpcös honfihoz azután –, nem

mászik fel velem a kocsi tetejére? Onnan gyönyörű a kilátás.

A polgártárs tétovázott.

– Aztán ott pipázni is lehet.

Ez döntő indok volt a köpcös útitársra. Eddig is tantaluszi kínokat állhatott ki. Elővette időszakonkint a gyönyörűen barnára szítt

tajtékpipát, megtörülgette a kabátja ujjával a kifaragott névelőbetűt rajta, megfordította a tüllanglaise-t a szára végén, fölnyitotta az ezüstkupakot

rajta, s boldoggá tette a kisujját azzal, hogy beledugta az üres kráterbe; aztán fogai közé szorítá a csutoráját, hogy legalább egy hangot adjon rajta, megpróbálva, ha szelel-e még, s éljen abban az illúzióban, a múltak

emlékét szippantgatva, mintha most is pipáznék! – S aztán csak megint szomorúan visszadugta a drágaságot az oldalzsebébe. Annálfogva a tett

indítványt sem írásban nem kívánta beadatni, sem a szekciókhoz nem utasította elébb tárgyalás végett; hanem stante sessione elfogadta, s ment

a fiatal útitárs után azon a macskahágón föl a vagon tetejére, ahol a kalauz kukulloriumát kisajátították, és beleültek. Csak itt jutott eszébe azt az észrevételt tenni, hogy “de talán a hölgyek meg is neheztelnek, hogy őket magukra hagytuk?”

– Ne féltse őket, Gábor bátyám. Utazó hölgyeket azzal kötelezi le a férfiember lejobban, ha elpárolog közülük.

II.

Az az úr, akit mármost Gábor bátyámnak tisztelhetünk, mindenekelőtt azt a kedvenc tajtékpipát tartá kötelességének dohányzacskójából

megtölteni, ezután belecsiholni az illatos bükkfataplóba, és azt lezárni a korona alakú ezüstkupak alá; addig hiába terült el szemei előtt az olasz

paradicsomkert,

melynek

magasztalásában

fiatal

útitársa

oly

kifogyhatatlan volt; amíg nem füstölt a pipája, addig oda sem tekintve mormog:

– “Mi ez egy ezerholdas szép egyforma búzavetéshez?” – s csak

azután, hogy a kóspallagi felszálló azúr füstjén keresztül tekinthetett rajta végig, ismeré el, hogy “Biz ez gyönyörű egy ország – kár a németnek!”

– Bátyám! – tudja? – ne politizáljunk! – jegyzé meg rá a fiatal úr.

– Hát szóltam én egy szót? A szép vidékről beszéltem. No, hát

beszéljünk inkább a szép asszonyokról. Te nem is sejted, hogy micsoda kényes húrokat pengettél odalenn?

– Hogyan? Bátyám szénájába vágtam volna tán a kaszámat?

– Ej, ej, ej! De gonosz szemed van; mindent észre kell venned. Nem arról a szőke hölgyről van szó, hanem arról a barnáról.

– Barna? Nem is láttam jól; úgy le van fátyolozva az arca.

– Pedig az téged nagyon megnézett, s akkor a fátyolát is feltakarta; de

te nagyon el voltál foglalva azzal, hogy a szőkének magyarázd az

asszonyok kötelességeit a férjeik iránt, s a válóperek természetét.

– No, és kellemetlen vonatkozásokat tettem volna ezzel?

– Annak nem, akinek beszéltél; mert az már özvegy! Hanem a

másiknak, aki veled egy sorban ült, s hallgatta, amit beszéltél.

– Azt fogja hinni, hogy valami bonviván vagyok, s őrizkedni fog tőlem.

– Nagyobb bajt okoztál neki. Azon fog töprenkedni, hogy nincsen-e

neked igazad.

– Hisz ez meg éppen nem lesz baj ránézve.

– De igen nagy baj lesz ránézve. Mert éppen a válópere miatt utazik Rómába.

– Ah! Már válópere van? Én azt hittem, hogy most hozzák valami

zárdából, ahol nevelőben volt.

– Mondom, hogy hamis szemed van; oda sem néztél, mégis megláttad,

hogy egész gyermek még. Ez az én védencem: a szerencsétlen Cagliari hercegné.

– Akinek férje indigenatust nyert Magyarországon.

– Ő maga egy Zboróy Blanka grófnő. A családot jól ismered. Nagy

birtokuk majorátus. Az elsőszülött dinaszta lesz; fivérei pedig láthatnak

utána, hogy katonai vagy papi pályán keressenek maguknak szerencsét,

ami az utóbbin sokkal hamarabb feltalálható, mint az elsőbbin. A leányok

pedig arra vannak utalva, hogy igyekezzenek gazdagon férjhez menni, ha pedig ezzel elkésnek, menjenek zárdába. Volt azonban a családnak egy püspök őse, aki annak idejében olyan végrendeletet csinált, hogy vagyonának kamatjai a tőkéhez csatoltassanak, s mikor egyszer annyira

felszaporodnak, hogy a Zboróy grófcsalád minden tagjára jut belőle

kerek egymillió, akkor osztassék fel közöttük. No, ez a mostani ivadék alatt teljesedésbe ment. Minden Zboróy családtagra jutott egymillió.

Ennek azonban az örökösök – végrendelete szerint – csak haszonélvezői,

mert a hagyományozó több kemény föltételt kötött jótékonyságához,

mely szerint ez élvezettől a családtag eleshetik, s akkor az a többiekre marad. Ilyenek: ha egy családtag a dinasztia ellen lázadó lesz; vagy ha kiköltözik idegen országba; vagy ha elhagyja a római katolikus hitet; vagy ha mint nő botrányos életmódot követ. Képzelheted ennélfogva,

hogy az így együtt érdekelt családtagok milyen jó rendőri felügyelet alatt

tartják egymást. Egymillió nem potyapénz mai világban! Megérdemli,

hogy az ember utánalásson. – Blanka grófnőt, amint a zárdából kikerült,

hozzáadták Cagliari herceghez. A hercegnek hallhattad hírét. Nagy

szerepet játszik a politikai világban.

– Volt hozzá egynéhányszor szerencsém.

– Bécsben, az udvari bálokban. – Nem fiatal ember már. És sokat élt.

Kétszer annyit, mint más ember hasonló idő alatt; mert még az

éjszakákat is keresztülélte. Mikor Blanka grófnőt elvette, igen közel ismeretsége volt egy Caldariva márkinővel, akit a legfiatalabb korában

“Cyrene” név alatt ismertek a cirkusz látogatói, ahol magas fokra vitte a

koreográfia művészetét, míg egy olasz márki olyan szíves nem volt, hogy

címerével megajándékozza, s aztán rövid idő múlva főbe lője magát.

Ennek a Caldariva márkinőnek igen pompás palotája van Bécsben, amit a

herceg íratott a nevére. Ennek a palotának a kulcsait még azután is elfelejtette a márkinőnek hazaküldeni a herceg, hogy Blanka grófnőt feleségül vette; sőt, azt mondják, hogy mikor az esküvőre ment, akkor is

a szép Cyrene kötötte csokorra a nyakravalóját. –A herceg elvette Blankát, mint ahogy megszerez magának egy gazdag úr egy ritka szép paripát, egy drága szobrot; azért, mert ritkaság és drága. Blanka pedig irtózott a hozzákötött férjtől. Gyermek volt. A nász napjáig fogalma sem

volt arról, hogy mi különbség van a párta és a főkötő között. A herceg egy óráig sem volt vele boldog. Amint ifjú nejéhez egy gyöngéd propos-val közelített, az rögtön ideges görcsöket kapott, arcát elhagyta a szín; rángások vették elő, s elájult. S ez így volt, valahányszor magukra maradtak. A kéjsóvár herceg fűnek-fának panaszolta a baját, orvosokkal

konzultált, tapasztalt rouéktól kért tanácsot – úgyhogy a család titka egészen köztudomásúvá lett. A “parere” az volt, hogy a nőnek

természetes hajlama van az epileptikus rohamokhoz. – Gavallér ember az

ilyen kényes helyzetben iparkodik nagylelkűen eltűrni a rámért

keresztet, s keres magának kárpótlást kompromittálás nélkül. – Van

azonban a hercegnek egy totumfacja: valami “Vajdár Benjámin”.

E névre akkorát ugrott ültéből a fiatal útitárs, hogy a fejét beleütötte a

faköpönyeg ernyőjébe.

– Mi lelt? Le akartál esni?

– A szivarom ejtettem le – felelt az –, s utánakaptam.

– De majd utánaugrottál. – Hát amint mondám, ez a totumfac az, aki

ennek a családnak a rossz szelleme. Ketten tesznek a herceggel együtt egy ördögszámot. A hercegben megvannak a démonhoz való

rosszindulatok: a hóbort, a kéjsóvárgás, a dölyf, a bosszúvágy; emennél pedig a mindezeket életreköltő ész, furfang, leleményesség. A herceg vigasztaltatni akarta magát régi barátnéjával; de a szép Cyrene valaki által nagyon jó tanácsokkal lett ellátva. Élni akart felismert hatalmával.

És élt is vele. A herceg minden megaláztatást megszerzett fiatal nejének a

márkinő kedvéért. Utoljára, hogy a mű meg legyen koronázva,

megindította a válópert neje ellen. Ez volt az ára annak, hogy a szép Cyrene ismét kegyébe fogadja a herceget. De én meg vagyok felőle

győződve, hogy a terv Vajdár Benjámin fejében fogamzott.

– Hisz ez a válóper csak felszabadítja a hercegnőt helyzetéből – jegyzé

meg erre a fiatal útitárs.

– Jó volna, ha úgy végződnék, de éppen itt a bökkenő. Az ellenfél arra

alapította támadását, hogy a nő epileptikus idegrohamokban szenved, s

így házaséletre képtelen. Én azt nem engedem meg. Azt elhiszem, hogy a

herceg közeledtére görcsöket, rángatózásokat kap; hisz én sem vagyok

nyavalyatörős; rúgni, harapni sem szoktam rendes körülmények között, de mikor ezzel a Cagliarival szemközt állok, érzem, hogy valami csendes

hydrophobia kerülget, a nyakamban az erek felduzzadnak, az állam

rángatózik, s az ökleim alig elnyomható vágyat éreznek valakinek az oldalbordáival érintkezésbe jönni. Pedig hát nekem nem férjem a jámbor,

nem kell tőle félnem, hogy megölel. Én azt allegálom, hogy csak őelőtte

esik ájulásba védencem, s kérem a házasságot egészen megsemmisíteni.

Mert ha az ellenfél győz, ha az ő indokai lesznek elfogadva, akkor a szentszék ítélete egyúttal ki fogja mondani az asszonyra, hogy soha többet férjhez mennie nem szabad. Mármost gondold el azt a sorsot, ami

erre a nőre vár, akit ifjúsága virágában, alig húszéves korában a törvény

és a társadalom kitilt az életből s elítél egy hosszú, hosszú tetszhalálra, amiből nincsen feltámadás; elveszi tőle a napvilágot, a levegőt, s azt mondja neki: “teneked nem szabad többé nevetned, nem szabad örülnöd,

nem szabad reménylened; a te szívednek nem szabad dobogni, a te

arcodnak kigyulladni, a te lelkednek nem szabad álmodni! Hanem azért

nézned kell tovább is, hogy jön az ősz a tavasz után, ami számodra se virágot, se gyümölcsöt nem hoz.”

Mikor az ügyvéd patetikus szónoklata végén félretekintett ifjú

útitársára, azt vette észre, hogy annak a szemeibe valami vízcsepp lopózott. Hisz ez az ítélet az ő fejére is ki van mondva. Abban a perben,

amit ő a maga válóperének nevezett.

Ő is ki van már tiltva a világból, a társadalomból, ő is meghalt már, és

semmi sem vár rá többé; neki is megmondták azt, hogy: “Teneked nem

szabad többé szeretned, reménylened, álmodnod! Hanem azért nézned

kell tovább, hogy jön az ősz a tavasz után!”

– Valami esett a szemedbe?

– Igen; a kőszénfüst csapódott bele.

Azzal megtörlé a szemeit, s aztán nem volt semmi baj.

Az ügyvéd folytatá a beszédét:

– Most azért megyünk Rómába, hogy megkísértsük a hercegnőnek

személyes esdekléseivel hatni a bírákra. Lehetetlen, hogy meg ne essék rajta a szívük; ha van bennük emberi érzés. Az idő most nekünk kedvez.

A pápa a reformok terére lépett; a római kúria vezetését új emberek vették kezükbe, a régiek befolyása megszűnt; Rómában is a szabadság szele fújdogál, s alkotmányosság csírázik a földből.

– Hahaha!

– Mi az ördögöt nevetsz?

– Én? Dehogy nevetek. A szivarfüst szaladt a torkomra. Eh – hahaha!

Óh, be csiklandja a torkomat!

– De sok bajod van a füsttel. Hol megríkat, hol megnevettet. Én

egészen bízom a pápa ígéretében. Csak nem tartasz bennünket

valamennyiünket idiótáknak, akik a napokban lepleztük le ünnepélyesen

a “Radical Kör”-ben Pio Nono arcképét egyhangú határozat folytán. Ha

valaha, úgy most lehet a szegény hercegnő ügyének kedvező fordulatot

adni. Amilyen grata persona volt ezelőtt Cagliari herceg a Vatikánban, annyira elvesztette ott most minden befolyását. – Mégis csiklandja a torkodat az a füst? – Csupán egy embertől tartok. – Ettől a furfangos Vajdártól. Velencében összetalálkoztam vele. Kérdeztem, hová megy. Azt

mondta, Milánóba. Tudom bizonyosan, hogy hazudott. Ő is Rómába siet.

Meg akar bennünket előzni. Vagy legalábbis utolérni. – Csak egy nappal

előbb érkezhessünk Rómába, mint ő, s akkor nyert ügyünk van. De félek,

hogy máris magunkkal visszük valamelyik kerekes ketrecben. – Ej, de meleged van, hogy izzad a homlokod? – Tán az én pipám füstjét nem állhatod? Ha megkapnám azt a fickót, kitörném a nyakát! Képes egy ilyen angyalt örökre szerencsétlenné tenni, élve eltemetni.

– De hát ne engedje magát.

– Alászolgája! Hát hiszen, ha tudsz valami jó tanácsot adni, miért nem

mondod? A kalapom is leveszem előtted. Hogyan ne engedje magát a

hercegnő élve eltemetni?

– Kolombusz tojása! Legyen protestánssá, s akkor nem parancsol neki

a római szentszék.

– Servus humillimus! Hát az egymillió, amit a püspök nagybátyja

ráhagyott?

Adorján Manassé széttörte a szelelni nem akaró szivarját az ujjai

között, s azt mondá egykedvűleg:

– Hát én csak azt mondom, hogy ha a te hercegnődnek igazán van

szíve, el fogja dobni az egymillióját, mihelyt találni fog egy férfit, aki megér harminc ezüstpénzt. Úgy hiszem, ez a legmagasabb becsára egy férfinak; miután a mi urunk Jézust is annyiért adták el.

– Te! A Jézust hagyd ki a diskurzusból; mert az nekem Istenem, akit én

imádok.

– Nekem pedig emberem, akit követek.

III.

Ezalatt egy olyan állomáshoz érkezett a vonat, amely csomópont volt egy

másik vasútvonallal. Itt étkezni is lehetett.

A polgártárs meg volt éhezve. Különben is jó konstitúcióval bírt, s az utazás rendesen még fokozza az étvágyat. Azt mondta, hogy ő itt leszáll

valamit falni.

Adorján figyelmezteté, hogy gyorsan végezzen, mert a másunnan

érkező új vonat vendégei az átköltözésnél könnyen megteszik azt a

barátságot, hogy teliülik azt a kupét, ahol ők a hölgyeket magukra hagyták.

– Hát te mit fogsz addig csinálni?

– Előveszem az albumomat, s lerajzolom innen a kakasülőrül ezt a

tájat.

– Nem is tudtam, hogy piktor is vagy.

– Egyéb sem vagyok már.

A másik vonalon ezalatt megérkezett a csatlakozó vonat, s az abból átköltöző utasok siettek maguknak jó helyet foglalni a változásnál.

A szép szobor arca némi nyugtalanságot árult el. A kalauz őfelőle nyitotta ki a kocsiajtót, s ő aggódva tekintgetett kifelé, hogy nem jön-e valaki e kényelmes magányt megzavarni.

Egyszercsak ijedten kapta vissza a fejét. Már késő volt; meglátták. A vagon lépcsőjén akrobatai gyorsasággal szökött fel egy fiatal férfi, finom

úti öltözetben, kezében egy kis útitáskát cepelve, oldalán szíjáltalvetőn lógott a szivartartója; másik kezében pálca volt, melynek fogantyúja elárulá, hogy abban tőr van.

A fiatal ember veszedelmesen szép alak volt; gesztenyeszín hajú,

eleven szemű, deli termetű, s látszott rajta, hogy szépségének

öntudatával bír; tanúsítá ezt a hajfürteire s öltözékére fordított gond, s a kiszámítás, amivel beszéd közben kellemes mosoly alatt igyekezett

ragyogó fogsorait megmutatni.

– Ah, minő véletlen szerencse, hercegnő! – szólt kásztorkalapját levéve,

s útitáskájával együtt letelepedve a hercegnővel szemközti ülésbe.

– Kérem, az egy úrnak a helye, aki hozzánk tartozik – szólt a hercegnő

ingerülten.

Mire a szép férfi mosolygó impertinenciával felelte:

– A hely nem volt öltönydarabbal jelezve, s így a vasúti szabályzatok

értelmében akárki által elfoglalható. Én nem mondok le könnyen arról a

szerencséről, hogy a hercegnővel szemközt ülhessek.

A hercegnő nem tudott szavakat találni a haragtól, mely idegeit elállta.

Annálfogva útitársnéja tartá kötelességének segítségére jönni, s

megújítani a kísérletet annak a betolakodónak a kidobására.

– Vajdár úr! – mondá, kemény akcentusra hangolva szavát. – Önnek kellene ismernie egy nevelt ember kötelességeit hölgyek irányában. Ön tudhatja, hogy önt a hercegnő nem tűrheti, s könnyen kitalálhatja az okát.

A deli ifjú ez erős szemrehányásra egy cifra dobozkát húzott ki

oldalzsebéből, s felnyitva annak födelét, odakínálta azt megtámadójának.

– Frau von Dormándy! Kegyed szereti a csemegét, szabad szolgálnom

e finom “persicaté”-val. Ferrarában készítik. Egyetlen a maga nemében.

Erre az úrhölgy bosszúsan hátat fordított neki, s kidugta fejét a kocsi átelleni ablakán, mérgében dörmögve, hogy “de ugyan hol a pokolban is

marad el ilyenkor az a prókátor?”

– Meddig akar ön még üldözni, uram? – szólt indulattól reszkető

hangon a hercegnő a szemközt ülőhöz.

– Csak a sírig, hercegnő, ott aztán elválunk. Ön bizonyosan a mennybe

megy, ahova engem valószínűleg nem eresztenek.

– Miért esküdött ön az én elvesztésemre?

– Mert ön maga úgy akarta. Csináltam-e belőle titkot valaha? Nem

nyílt kártyával játszom-e ön előtt?

– Kényszeríteni akar ön, hogy elhagyjam e kocsit, s beüljek a kofák és

halárusnők közé?

– Nem fosztana meg vele a hercegnő attól az élvezettől, hogy

közelében lehessek. Az egész úton Rómáig minden vetturinónál, minden

postaháznál, ahol a hercegnő számára utazó szekér van megrendelve,

fönn van tartva a számomra egy fölösleges hely.

– Mit akar ön velem?

– Azt, amit ön választani fog. Vagy olyan boldoggá tenni önt, aminővé

valaha férfi tett egy asszonyt, vagy olyan szerencsétlenné, amilyenné valaha ördög tett egy embert.

– Én védem magamat mind a kettő ellen.

– Ájult védelem! Nekem kezemben van minden eszköz önnek az életét

úgy elrontani, hogy az ne legyen egyéb, mint egy befalazott sírbolt.

– Az Isten nem fogja megengedni!

– Ah, hercegnő! Rómába megyünk, s ott sok a templom – de Isten egy

sincs!

A hölgy úgy összeborzadt e szóra, hogy szinte fázva húzta magán

szűkebbre sálját; míg a deli ifjú egyik lábát a másik térdén átvetve öntetszőleg mosolygott tréfás calembourgh-ján.

– De ugyan hová lett az a másik két ember? – dörmögé a szőke hölgy,

hasztalan keresve a két útitárst a lótó-futó közönség között.

Hát biz azok közül az egyik, a pogány, most is odafönn ül az

imperiale-on, s rajzolja a piniáktól körülvett várromot, mely a folyamban

visszatükröződik; a másik pedig bement az étterembe megebédelni, ott azután az történt vele, hogy amint igaz keresztyénhez illő módon

begyűrte az asztalkendőt a nyakravalójába, s nekiült kényelmesen a

megrendelt rizottónak, még alig dugta bele a villáját, midőn a fülébe ordítja a kalauz a halottébresztő jelszót: “partenza!” Erre a polgártárs megijed, hogy mindjárt elfut nála nélkül a vonat, s otthagyva a rizottót,

makarónit a késsel, villával kezében, az asztalkendővel nyakában rohan

ki a vagonját felkeresni; akkor azután először végigszaladgálja az utóbb

érkezett vonat minden kocsiját, míg észreveszi, hogy az a másik: az övé a

túlsó vágányon áll. Akkor meg ott nem talál rá az elhagyott vagonra, mert a vonatot azalatt megfordították; ami elöl volt, az most hátul van; kérdez, kiabál, szitkozódik, könyörög, diákul beszél; míg végre az

imperiale-on ülő útitársa észreveszi a veszedelmét, s leszáll a

megszabadítására, amikor aztán egy pincér segítségével, aki az

asztalkendőt és kést, villát jön reklamálni, sikerül a földönfutót

kézrekeríteni; mire aztán kölcsönös magyarázatok folytán kiderül, hogy még éppen húszpercnyi ideje lett volna a rizottót is meg még egy branzinót is elkölteni, amit előre kifizetett; de már köszöni, nem kell semmi; úgy jóllakott az ijedtséggel, s nem kíván egyebet, mint hogy a kupéjába visszavezessék.

Ott várt azután csak rá az igazi meglepetés, amint látta a helyén ülve

azt az embert, akit szeretett volna nagyon megkapni, hogy kitörje a nyakát.

Most tehát megkapta, mégpedig a tulajdon jog szerinti helyének a

bitorlásában kapta, szemközt ülve az ő védencével.

Hanem azért dehogy törte ki a nyakát! Nincs gyávább katona az ilyen

vasútról lemaradástól demoralizált pasasérnál; még azt mondta neki,

hogy alázszolgája! S aztán körülnézett, hogy hol találna a maga számára egy üres helyet.

S a délceg ifjú még azzal az impertinenciával élt, hogy azt kérdezte tőle:

– Talán az ön helyét foglaltam el, spectabilis?

Amire a polgártárs zavarában azt felelte, hogy “óh, dehogy; kérem

alássan.”

Amiért aztán a szép dandy részéről egy gúnymosoly, a szőke hölgy

szép szemeiből pedig egy ezerágú villám lett a jutalma.

A következő pillanatban a hercegnő azt a gúnymosolyt egyszerre

átváltozni látta az ijedtség elképedésévé. Manassé lépett fel a

vagonlépcsőn.

A hercegnő csak annyit vett észre, hogy a két ifjú egy pillantást váltott

egymással, mely olyan volt, mint két kard összecikázása.

Azzal Adorján a kocsiajtóban megállva azt mondá Vajdárnak:

– Ez a hely el van foglalva.

A megszólított arca mélyen elvörösödött; vonásain, mint a pohárban

felkavart méregiszap, fellegzett végig a rosszindulatok egész salakja.

Szemeinek nézésében gyűlölet, félelem és düh ólálkodott. Egy pillanatig

jobb kezének egy görcsös rándulása a pálca markolatát annyira

felcsavarta, hogy az acéltőr kezdete kivillant alóla; s akkor ajkába harapott.

Az előtte álló másik ifjúnak az arca pedig akkor is hideg maradt, és nyugodt, csak a homloka kidomborodásain jelent meg két pirosló tűzfolt,

ami olyan volt, mint a viharjósló veres felhő az égen.

Mindez csak egy rövid percig tartott. A másik pillanatban a

megszólított férfi felkelt a helyéről, vette útitáskáját, és elhagyta a kupét.

E kényszerített meghunyászkodás olyan kínzó látvány volt egy nőre

nézve, mint mikor egy állatszelídítő parancsolja egy pompás vadállatnak,

hogy csússzék a lábaihoz.

Mi adja neki ezt a hatalmat? Azt jó volna tudni.

Manassé aztán leült az üresen hagyott helyre, s nem kínálta meg vele

többé a polgártárat; hanem kinézett az ablakon mindaddig, amíg azt a másik ifjút láthatta. És addig mindig ott égett a homlokán az a két veres

folt. Arról tudható a ráfigyelő hölgy, hogy üldözője még közel van.

Egyszer aztán eltűntek a veres foltok az ifjú homlokáról. Az a másik nem

volt látható többé.

Mindez annyira érthetetlen rejtély volt a hercegnő előtt, hogy semmi természetes magyarázatát nem bírta kitalálni. Fátyolát szemöldökéig

emelte, hogy jobban beleláthasson a rejtélyes arc titkaiba.

Az elűzött rossz szellem azt mondá neki: “Hiába sietsz Rómába, ott templom sok van! De Isten egy sincs.” Ennek a másiknak meg az a jelmondata: “Egy van.” – S ez az egy vele jár mindenüvé. Még Rómában

is ott lesz…

Ezen az eszmén aztán valami olyan földöntúli megnyugvást érzett,

hogy szempillái lecsukódtak. Bűvkör fogta körül. Elszenderült.

A vonat megindult újra; hosszú, unalmas állomásköz következett. A

halk robaj és izgalom hatása alatt nemsokára a kupé minden utazója aludt, csak Manassé maradt ébren.

Egy percben a hercegnő szemei felnyíltak, s akkor úgy tetszett neki, mintha az, aki vele szemközt ül, térdére tett albumába rajzolna valamit.

Blanka egészen félrehárítá a fátyolt arcáról, hogy homloka is

kiszabaduljon. Talán nem is tudta, mit tesz; csak álmodott.

IV.

Azt a gőzmozdonyfütyülést is azért találták fel, hogy ami tündér még maradt a földön, azt is elkergesse.

Az alvó hölgy felriadt rá, s mint aki egy toronytetőről esik lefelé, oly rémülten, kerekre nyílt szemekkel, egészen holdkóros elképedéssel

ugrott fel helyéről, kezeit maga elé tartva, s kevés híja volt, hogy szemközti útitársa karját meg nem ragadta. – Azután megszégyellte

magát előtte, s mosollyal akarta eltakarni heves szívdobogását.

Aztán csakugyan azt hivé, hogy álmodta azt, hogy útitársa egy

rajzalbumba az ő alvó arcát vázolja le; amit a kezében tartott, az egy térkép volt, s azon húzogatott vonalakat veres irallal.

A mozdonyfüttyre a társaság többi tagja is visszatért a

siralomvölgyébe.

– Hol járunk most? – kérdezé a hercegnő az egyedül ébren

virrasztottól.

– Bolognához közeledünk. Onnan a vonat Imola felé megy Anconának.

S itt én kegyelmességtektől búcsút veszek.

– Ön kiszáll itt? Hisz azt hallottam, hogy ön is Rómába utazik.

– Oda tartok, de nem ezen az úton. Málháimat hagyom futni az

anconai vonalon, onnan a szekérposta majd elszállítja Rómába. Én pedig

az Appennineken keresztül Pistoja felé megyek Florenznek. Ez az út fáradságosabb, de fölséges részletei vannak, amik kárpótolják, hogy

sokszor gyalog kell menni a vetturino mellett, s aztán egy nappal hamarább ott vagyok, mint az anconai úton.

– Egy nappal hamarább! – E szó megkapta a hercegnő figyelmét. –

Nem mehetnénk mi is ezen az úton? Mit szólsz, Mária? Bolognában

észrevétlenül kiszállnánk, s aztán hagynók a bőröndeinket magukban

vándorolni Rómába, mi meg a hegyeken át utaznánk magunk!

– De nem lehet-e a rossz emberektől félni a hegyek között? – kérdé aggódva a szőke hölgy Adorjántól.

– Erre egy igen szép dalban felel meg Fra Diavolo – szólt Manassé. – A

rossz emberektől mindenütt lehet félni. Hanem ha azt értette nagysád, hogy nem rabolnak-e ki bennünket, úgy sokkal valószínűbb, hogy akkor

rabolnak ki, ha nagy málhatömeggel utazunk, mintha egy oldaltáskával a

vállunkon tesszük az utat, ahogy én szándékozom. “Fiatal koromban”

sokat barangoltam ezen a tájon, sohase bántottak a brigantik; ha

találkozunk velük, én majd csoportosítom őket, és lerajzolom az

albumomba. – Művészeket nem bántanak ezek soha.

– Aztán ketten vagyunk férfiak, s nem ijedünk meg tőlük! – szólt bele

Gábor úr, kiben fölébredt a prókátor arra a szóra, hogy egynapi előnyt nyerhet a bírák informálására ellenfele fölött. – Nálam vannak

pisztolyok. Hát tenálad?

– Én nem hordok fegyvert.

– Óh, én nem félek rossz emberektől – mondá szelíden a hercegnő. –

Én nem tudok egynél több rossz embert az egész világon.

Mindenki tudta, hogy ki az a hercegnő speciális rossz embere, de

Gábor úr még illusztrálni is akarta a tételt.

– De hisz az ne próbáljon a hegyek közé jönni velünk, mert ha ott kaphatom, a végórája ütött! Szerencséje, hogy Manassé barátom szép

udvarias felszólítására rögtön szót fogadott; mert ha még egy percig itt marad a vagonban, hát emberhalál történik.

– Haha! – kacagott a szőke hölgy. – Fog az bámulni, ha majd hiába keres bennünket Anconában, s onnan utazhatik a postakocsin együtt a bőröndeinkkel.

– Mi pedig azalatt előresietünk a szép hegyeken át. – A hercegnő szép

arcát gyermeteg öröm kezdte megaranyozni: – Ezt a gondolatot

köszönöm önnek.

És önkénytelen bizalmassággal nyújtá kezét útitársának, aminek az

elfogadta – az ujjai hegyét.

Ez az eszme nagyon megtetszett a hercegnőnek. Volt benne valami a kiszabadulásból; az a vasúti vonat olyan, mint a börtön!

– Nem viszünk magunkkal semmit, csak amit kezünkben elbírunk;

ahol egy szép sziklát találunk vízeséssel, azt lerajzoljuk, s ahol nagyon félelmes lesz a vadon, ott énekelni fogunk.

– Akkor azt fogják hinni, hogy vándorszínészek vagyunk – szólt bele Gábor úr. – Ha megszorítanak bennünket a taljánok, minden kitelik

belőlünk. A hercegnő szépen énekel. Marie nagysád táncol csárdást és tarantellát; én akrobatai mutatványokkal állok elő; hát te, Manassé, miféle komédiára vállalkozol?

– Én beszélni fogok a szuverén népnek a konstitúcióról.

– Javíthatatlan!

– Hanem akkor ne hívjuk egymást a címeinken – szólt a hercegnő

felelevenült kedéllyel. – Ügyvéd úr az impresszárió, Marie a

prímadonna, ők színből egymáshoz tartozhatnak; mi ketten pedig

testvérek leszünk. Mi neve az ön nővérének?

– Anna.

– Ön kölcsönadja nekem e nevet, amíg az út veszedelmes része tart, és

Annának fog nevezni. Nem sajnálja ön talán tőlem e nevet?

Manassé nagyon elkomorodott.

– A hercegnőt sajnálom e névtől. Annak a viselője egy igen

szerencsétlen teremtés.

– Akkor annál könnyebb a csere.

Abban tehát megegyeztek, hogy Bolognában kiszállnak, s onnan

szekéren folytatják az utat tovább.

– De mégis nem előzhet-e meg bennünket az, aki Anconának veszi az

utat a vaspálya gyorsaságával? – aggódék a hercegnő.

– Afelől bizton lehetünk. Ma éjjel a vonat Faenzánál megállapodik, mert a ravennai vonatot kell bevárnia, mely katonaságot szállít. Reggelig

az utasok mulathatnak. Riminiben ismét be kell várni a szemközt jövő

vonatot, s onnan délnél hamarább el nem indul a vonat. Erre Anconában

az utasokat mind szigorú motozás alá veszik, hogy nem visznek-e

proklamációkat, forradalmi leveleket magukkal; s éjszaka a jesi úton semmi postakocsi el nem indul. Ezáltal lesz rövidebb a Florenz felé vezető út egy egész napi járóval.

Csak az volt még a feladat, hogy az az ember, akit meg akarnak előzni,

észre ne vegye a megszökésüket.

– Majd én fedezni fogom a szárnymozdulatot – mondá Manassé, előre

leszállva a vagonból, amint a vonat az indóházba begördült. – Csak tessék a váróterembe bemenni. Az az úr nem fog sem a kocsiból kiszállni,

sem az ablakon kinézni.

Ezt olyan biztosan merte mondani, mintha valami talizmánja volna

amannak a megfékezésére.

És mindaddig ott állt a váróterem ajtajában, amíg a vonat ismét meg nem indult.

– Elment már! – szólt aztán, benyitva a teremben várakozóhoz, s

felismerhető volt az a megkönnyebbülés, amit érzett.

– Önt is érdekli ez az ember? – kérdezé a hercegnő.

– Igen. Én félek tőle.

– Ön fél?

– Félek, hogy egyszer megölöm.

Azzal, mintha sajnálta volna, hogy annyit mondott, sietett ki a

teremből egy vetturinót fogadni, ki mind a négyüket elszállítsa Vergato

felé.

Távolléte alatt aztán felvilágosítá a hercegnőt az ügyvéd aziránt, hogy

az egyistenhivők vallása tiltja az emberölést – még aztán többet is hozzátett, mint amennyi igaz, hogy vannak az unitáriusok között, kik a

vérontás tilalmát még az állatokra is kiterjesztik; csupán növényi

étkekkel élnek, nehogy megöljenek egy lényt, aminek a teremtő életet adott.

A hercegnő hitetlenül rázta fejét. Megfoghatatlan volt előtte, hogy lehessen világfi, gentleman, akinek elv szerint nem szabad fegyvert emelni embertársa ellen; hát akkor mivel védi becsületét, szerelmét, az oltalmára szorult gyönge nőket?

Kíváncsi volt ezt tőle megkérdezni.

Mikor a fedett kocsiban ismét egymással szemben ültek, belekötött e tárgyba.

– Ön azt mondá, fél, hogy ezt az embert egyszer meg fogja ölni. Tiltja

önnek – a vallása az emberölést?

– Csupán egy esetet kivéve –felelt Manassé. – De az kettőnk között nem fordulhat elő.

Ezen azután soká eltöprenkedett a hercegnő, hogy minő eset lehet az az egy.

– Ön közelről ismeri azt az embert?

– Gyermekkora óta. Velem együtt növekedett fel. Ha volt egy darab kenyerem, fele az övé volt. Apja tiszttartója volt az apámnak; egyszer elkártyázta a rábízott pénzt, s főbe lőtte magát. Árváját apám fogadta fel

kilenc gyermeke mellé tizediknek, s nem tett közöttünk különbséget. Tűz

esze van és deli alakja. Első találkozásra mindenkit megnyer. És jaj annak, akit megnyert; mert azt megrontja. – Szegény húgom! Kedves jó

Annám! Ő is hitt e csábító szép szemeknek. Esküvőjükre minden készen

volt már, s akkor megszökött tőle; elhagyta az oltár előtt.

Manassé arcán még az alkony homálya sem takarhatá el a szívből jövő

fájdalmat e szavaknál.

– Mikor történt ez? – kérdé a hercegnő.

– Tavaly februárban.

– Akkor vitt engem a házához Cagliari herceg, akkor láttam ezt az embert először.

És aztán kereste az összefüggést a két eset között.

Vajdár elhagyta menyasszonyát, amint a herceg feleségét meglátta. S a

herceg neki ura volt. Mint titkár szolgált nála.

S azóta válóper van férj és asszony között.

– Tehát a rossz lelkiismeret kényszeríté őt helyét elhagyni, mikor ön szembelépett vele?

– Nem. Lelkiismeret őnála nincsen. Ha valami célt akar elérni, nem válogat az eszközökben; nem bánja, ha annak, ami neki élvezet, mások keserve lesz is az ára. Ez nem ismer fájdalmat, nem ismer szégyent.

– És mégis egész a gyávaságig meghunyászkodott ön előtt.

– Mert tudja, hogy kezemben van életének egy titka; okiratokkal

bebizonyított titok; amit ha én napfényre hozok, nincs az a magas polc, ahonnan le ne essék rögtön; nincs az a hatalmas pártfogó, aki védelmére

kelhessen; el van temetve elevenen.

– S ön nem használja azt föl ellene? – kérdé Blanka hevesen.

– Hisz az bosszúállás volna – felelt Manassé nyugodt hangon.

– S ahonnan ön jön, ott az emberek nem állnak bosszút?

– Nem.

– És testvére: a szegény megcsalt leány, vigasztalást talált-e?

– Nem, hercegnő; ahonnan én jövök, ott az emberek csak egyszer

szeretnek…

V.

– De hát hol van az a világrész, amelyből ön jő? Ahol az emberek egymást meg nem ölik, bosszút nem állnak, és csak egyszer szeretnek?

Egy sziget az a Holdban?

– Valóban, hercegnő, annak a vidéknek van valami hasonlatossága egy

olyan holdbeli tájképhez, aminőket a nagy refraktorok hoznak

közelünkbe, egy olyan sziklaszigethez, mint a Plutarch vagy a

Kopernikusz, és azon a szigeten minden olyan sajátszerű, mintha egy idegen csillagról származott volna oda. A térképen “Torockó” névvel van

e hely megjelölve. Egy sziklavölgy, melybe csak egy szűk folyamparton s

egy bérchasadékon át lehet eljutni. 1 Ez a két sziklakapu a völgy természetadta erőssége. Az északi bércoldalt egy őserdő borítja, a délre néző egy óriási kopár szirttömeg, messze fehérlő sziklagerinc, melyen egész a völgy lejtőjéig egy bokor sem látszik, itt-ott tátongó odúktól megszaggatva. E meztelen fehér szikla adja az egész völgynek azt a holdtájképi mélaságot. Székelykőnek híják. Valaha vár volt rajta, romjai most is láthatók, s benne magyar alvajda lakott. Hanem a kopár hegy lejtőjén aztán elkezdődnek, mint egy római színkör egymásra emelt

sorozatai, a szántóföldek. Minden egyes lépcső megannyi karzat, ahol emberkéz földet teremtett a sziklából, s kényszeríté a bércfalat századról

századra hátrálni előtte, és helyet adni az ő ekevasának. Ezek a lépcsők az ott épült városnak a századait számlálják. Mert a kráter fenekén egy város áll, és abban a világ legboldogabb népe lakik. És gyönyörű nép!

Nem az önszeretet szól belőlem, nem az irlandi nosztalgiája. – Én rég elszakadtam onnan, s alig képzelek olyan helyzetet, hogy ismét

visszatérjek oda. Ami nekik munka, az nem az én munkám, az ő örömük

nekem nem öröm; s ami emlékezet róluk, az nekem mind fáj. Még az is

fáj, ha arra gondolok, hogy valaki szeret ottan. De így mondják azt mások. Nevezetes angol és német utazók eljöttek messze földről az én kis

holdszigetemet meglátogatni, s vaskos könyveket írtak róla, mint

Japánról vagy Circassiáról – s van benne mind a kettőből valami. Van egy önmagából kifejlett, tökéletesülő indusztriája, mint Japánnak, és vannak szép lányai, mint Circassiának; csakhogy az ő leányai nem

eladók pénzért. Sőt szív-szívért sem az idegennek. Azok csak a

holdsziget lakói számára virulnak. Azokat őrzik még a napsugártól is. A torockói leány nem megy a mezőre dolgozni. Az férfimunka. A leány otthon a szobájában (s az olyan, mint egy oltár) fon, sző, hímez vagy csipkét köt. És azt mind saját magának; az az ő pompája. Mikor vasárnap

egyszerre bejön a templomba az egész leánysereg, s elfoglal hat sor padot, az olyan, mintha egy angol “book of beauties” elevenült volna meg. A szépség minden változatai együtt. Nap aranyozta barna Judit-arcok gránátvillogású szemekkel és liliomhamvasságú madonnafők a

derült éggel szemeikben; szőkék-e, vagy barnák – azt nem tudni meg, mert hajuk gondosan el van rejtve a kihímzett patyolatkendő alá. Minden

öltönyük hófehér, maga a finom báránybőrből készült ujjatlan ködmönke

is; s aztán egy ilyen sor tündéri fehér rózsa között ott pompázik két három ragyogó virágszál. Ezek már menyasszonyok. Kiválnak a többiek

közül. Fejükön a korona alakú párta, arasznyi széles aranycsipkéből, azalól széles selyemszalagok omlanak alá, vállaikat eltakarva. És

vállfűzőjük, kötényük, viganójuk terhelve csipkékkel, mikért egy

divathölgy irigy lehetne reájuk, öveik arannyal áttörve, s abba tűzve a földig csüggő selyem jegykendő.

– Ah, tehát az ön holdszigetének a leányai egész fiatalságukat a

piperével töltik!

– Nem, hercegnő. Az én holdszigetem leányai egész ifjúkorukban

tanulnak. Van iskolájuk, kitűnő tanárokkal. Annak a kis völgynek a népe

tart egy gimnáziumot a férfitanulók számára, s abban szegény sorsú tanulóknak tápintézetet és külön leányneveidét. Az épület ugyan

alacsony, amit így neveznek, s az ajtaja szemöldökfájába még eddig minden utazó, ki látogatóba jött, beleütötte a homlokát – emlékül; s az úgynevezett alumniumban a diákok egymás fölé épített nyoszolyákban

hálnak, s egy közös cseréptálból költik el a “mensa ambulatoriá”-t, a sorban főzött ebédet; hanem részesülnek oly oktatásban, mely a kor színvonalán áll, s kerülnek ki közülök tudósok, akiket a honi világ emleget, s a kis holdszigeten minden ember bír annyi tudománnyal,

amennyire az életben szüksége van.

– Tehát azok gazdag emberek?

– Egy úr sincs közöttük. Egy kastély nincs a városukban.

– Tehát bizonyosan nagy pártfogásban részesülnek az ország, a

kormány részéről? Ellenség sem dúlta fel városukat soha?

– Nem, hercegnő. – Ez a legjobban üldözött népecskéje a két magyar

hazának (amiről most azt állítják, hogy eggyé lett). Ami szabadalmakat nagy királyok adtak nekik, azt a “kiskirályok” elszedegették tőlük.

Kitagadott nép voltak, mint Salt Lake mormon városának telepesei.

Pusztította őket mongol, tatár, kuruc, labanc, oláh; de legkeservesebb pusztítást követett el rajtuk saját hazájuk e cím alatt: “bracchium”. Ennek az emlékére van most is a torockói házak ablaka veres kerettel

befoglalva. És ők mindig hívek maradtak, és békeszeretők. Fel voltak mentve a katonáskodás alól, azért szolgálták a hazát fegyverrel; fel voltak mentve a jobbágyság alól, azért szolgálták a földesurat robottal; fel voltak mentve a papi dézsma alól, és ők építettek maguknak olyan templomot,

ahol nem a fejedelmi alapítvány fizeti a papot. Egyszer egy juhász elment

a szomszéd peterdi templomba, s ott meghallotta, hogy a lelkész

magyarul prédikál. Ez hazament, elmondta a többieknek, s ez időtől elhatározták, hogy ők is akként fogják ezután az Istent tisztelni, ahogy nekik jobban megközelíthető, s tornyukban a harang, mikor templomba

hív, csak egyet-egyet üt.

– Tehát ha e kis sziget lakói a leányaikat selyemben, csipkében járatják,

a fiaikat tudósoknak nevelik; ha földjük oly kevés, akkor valami

talizmánjuknak kell lenni, ami nekik kincseket terem.

– Úgy van, hercegnő – az én szülőföldem fiainak van csodatevő

talizmánjuk – a két tenyerük, s van egy kincsbányájuk: a föld alatti bérc.

Ők vasat termelnek. Erdélyben a legjobb, legnemesebb vasat. Ezek nem pihennek akkor, mikor a természet nyugalomra tér. Más földmívesnek, ha a hó leesik, ha a szántást, vetést elvégezte, kezdődik a nyugalma; ezeknél kezdődik akkor a nehezebb munka. Mennek a föld alá. Akik

vasárnap hófehér, szironnyal, aranyfonállal kivarrott ruhában, prémes mentékben pompáztak a templomban, vigadtak a kalákában, azok a

hétnek hat munkanapját a föld alatt töltik, nehéz, izzasztó, kitartó fáradság között. Minden munkát emberkéz végez ott alant. Gépeket csak

a kohókbőlót. Egyetlen jó barátjuk a patak, mely városuk piacán három

sugárból ömlik elő, mint egy szökőkút: az siet segítségükre a nehéz munkánál. – S így dolgoznak együtt a kis patak és a kis emberek már hatszáz év óta. – Ezalatt a torockói vas harcolt a csatatéren, harcolt a szántóföldön, viselték mint páncélt a hősök, mint bilincset a rabok, s a fönnmaradt vassalakból mérföldekre elnyúló út van építve: igazi

“vasút”. Ahol ez a fekete országút elkezdődik, az már Torockó emléke. –

Tehát a torockói szép leányok tündérbájainak titka ez a vas, amit a férfiak

törnek. – A másik titka pedig az a borszesz, amit a férfiak meg nem isznak. – Egész Torockó városában nincsen csapszék. – De nem untatják

még önt nagyon, hercegnő, ezek a nemzetgazdászati diatribák?

A hold megvilágította a vidéket, melyen keresztüljárt az utazókocsi.

Langyos tavaszi lég volt, ki lehetett nyitni a kocsiablakokat. Az út mellett éppen olyan völgyek jöttek és maradtak el, aminőt Manassé leírt;

titokteljes

csendes

zugok,

körülfogva

meredek

sziklákkal,

a

hegyoldalakba amphitheátrális karzatok vágva, s azok beültetve fákkal; egy-egy pagony olajfákból, amiknek ezüstlevelű lombja olyan kinézést ád, mintha megőszültek volna a tisztes vénségtől; a völgy fenekén rejtett

házak, fekete-zöld ciprusfák piramidjaitól beárnyékolva, a hegytetőkőn ódon várak és kopasz várromok ernyős piniákkal környékezve, a

sziklapárkányokról zengő zuhatagok omlanak alá, s a csendes völgy

fölött ezüst ködfelhő úszik – mint az Úr lelke. – Milyen jó volna egy ilyen völgy rejtett házikójában örökre elmaradni!

– S miért nem megy ön abba a szép völgyhazába, ha úgy szereti azt? –

kérdé önkénytelenül a saját kedélyhangulatának adva kifejezést a

hercegnő.

– Azért, mert az ott lakóknak most nagy örömük van – s abban én nem

osztozom. Majd ha egyszer valami nagyon nagy bajuk lesz, akkor

meglehet, hogy odamegyek, és megosztom azt velük.

Az út egyre magasabbra kapaszkodott fel, a Hold el-elveszett a

bércormok mögött, s olyankor félelmes volt a hegyi pálya; a polgártárs félni kezdett, nem a maga, hanem az útitársnői életéért.

– Dejsz, ma nem megyünk Viterbóig, arról szó sem lehet. Meghálunk a

legelső vendéglőben, amit útban találunk.

Az indítvány plauzibilisnek találtatott, a vetturino is meg volt

elégedve. Mármost csak egy vendéglőt kellett találni, ami, különösen akkor, mikor még minden ember kocsin utazott, sűrűen termett az

olaszországi országutak mellett. Éjféltájon csakugyan utolértek egy ilyen

épületet fáradt lovaikkal, ami csak azért sikerült nekik, mert az épület egy helyben állt; ha ez is ballagott volna egy kicsit, soha utol nem érték

volna.

Az emeletes ház homlokzatára nagy betűkkel volt fölmázolva a cím:

“Albergo di vino antico”.

Mely címben a “di vino”-t egy szónak olvasva, nagyon megörült a

polgártárs.

– Ez már sokat ígérő ház! “Isteni” vendéglő! És hozzá még antik.

Ennek jó firmának kell lenni. Ennél tovább ne menjünk.

Antiknak, az igaz, hogy elég antik volt az albergo, hanem a di vino grammaticaliter kétfelé osztva nem felelt meg a várakozásnak. Bora rossz

volt. Berendezve sem igen volt az ilyen úri vendégek elfogadására. Csak

két lakosztályból állt az egész. Földszint volt az ivószoba, annak egyik fülkéje a cucina, kívülről egy lépcső vezetett föl a felső lakrészbe, ott voltak pokróccal beterített nyoszolyák meg egy nehéz asztal két hosszú paddal a vendégek számára, akik aludni akarnak. Az ajtókon

természetesen nem volt se závár, se kilincs, s az ablakokon semmi tábla, s

a padláson keresztül besütött a holdvilág; sőt egy szőlővenyige a

háztetőről befurakodott a szobába, s szépen kizöldülve csüggött alá a szarufákba kapaszkodva.

A hölgyek nem kívántak semmit enni; nők tovább kibírják az éhezést.

Inkább pihenésre volt szükségük. A hercegnő nem sokat finnyáskodott, ruhástul ledőlt az egyik nyoszolyára, míg útitársnéja elébb

természettudományi kutatásokat tett tarantellák és skorpiók után,

amikkel az utasok képzelme az olaszországi vendéglőket megnépesíté.

A két úr pedig odalenn maradt a vendéglőben vacsorálni.

A csárdás megérkeztük neszére rögtön feltette eléjük az asztalra a csátéba fonott gömbölyű retortát a legfinomabb borral, amire az első

korty után azt a megjegyzést tevé Zimándy Gábor úr, hogy “Becsületes jó

vinkó! Jó esztendőben nálunk is van ilyen a csinger”.

Arra a kérdésre pedig, hogy hát valami ennivalót kapni-e, éppen

magnificus képet csinált a kocsmáros: “meghiszem azt!”, s rögtön indult

a cucinába tüzet rakni; sütött valamit, aminek az illata kellemes előhírrel előzte meg a jövetelét, s nem telt bele tíz perc, hozta is már egy óriási fatálon a világ legpompásabb eledelét: a sült árticsókát. Most volt annak

éppen az évadja. Olyan ragyogó arccal tette fel azt az asztalra, mint aki

meg van felőle győződve, hogy most fejedelmi munificentiával traktálja

meg ezt a két – cane tedescót!

– Hát aztán tovább? – kérdé Gábor úr elbámulva.

– Ez árticsóka! – mondá Manassé.

– Látom, hogy árticsóka. Hercegnek való étel. De hát az én

parasztgyomrom mit kap még?

No, ugyan szépen kinevették ezzel a kérdéssel.

Ez az úr olyan országból való, ahol az emberek négy öltönyt vesznek

fel egymás fölé: az ingre mellényt, a mellényre dolmányt, a dolmányra szűrt; itt pedig, aki inget hord, az nem hord mellényt, s aki mellényt hord, az nem hord inget, s ételt is csak egyfélét eszik. Most éppen az árucsóka hónapja van.

– Nem laknám itt, ha nekem adnák az egész Olaszországot! – sóhajta

fel szomorúan a derék táblabíró, s visszagondolt a jó bográcsos húsra, amit otthon minden tanyán meg tud készíteni az utolsó juhász is, ha ottlepi nála az utast az éjszaka. – Enni már nem tud az olasz, azt látom.

– Azért olyan gazdag – jegyzé meg Manassé.

– Meg azért, hogy csizmát nem hord. – Hidd el nekem, öcsém, hogy mi

magyarok azáltal, hogy magas szárú csizmát viselünk, évenként

ötvenmillióval többet adunk ki, mint más nemzet, s ez száz év alatt ötmilliárdra rúg. Ha fapapucsban tudnánk járni, mint a franciák, mink is

olyan gazdagok volnánk. De hát mi vagyunk a civilizáció úttörői a barbarizmus bozótján keresztül; magyarok, lengyelek, akik hosszú szárú

csizmát viselnek; ezért vagyunk arra kötelezve.

Félbeszakítá e kultúrhistóriai és nemzetgazdászati értekezést egy

erélyes dörömbözés az út felőli ajtón. Új vendégek érkeztek, hangosan beszélő férfiak.

– Ezek brigantik! – kiáltá felugorva a tál árticsóka mellől Gábor úr. –

Én megyek fel a hölgyeket megvédelmezni – a piros véremmel.

– Én pedig itt maradok a hölgyeket megvédelmezni – a piros

borommal.

S míg a kocsmáros ment az ajtót kireteszelni, addig Gábor úr felsietett

a hölgyek szobájába, s azzal a vigasztaló szóval éhreszté fel őket, hogy rablók érkeztek a tanyára, akik ellen szükséges megtenni a legerélyesebb

előintézkedéseket.

S azzal nekiveté a vállát a nehéz asztalnak, odataszítá azt az ajtó elé, s

hogy még erősebb legyen a torlasz, maga is ráült. Azután elővette a pisztolyait meg a bowie-knife-ot meg a hatalmas casse-tête-et, s azokkal

mindenféle változatokat elkövetett, míg végre odatökéletesíté a védelmi

rendszerét, hogy baljába az egyik duplapisztolyt, jobbjába a másikat fogta, az ólombuzogányt szíjra akasztva biztosítá a kézcsuklóján, a vívókést pedig a foga közé szorítá, amin a szép Dormándyné minden félelme dacára sem állhatta meg, hogy fel ne kacagjon.

– Hát az útitársunk? – kérdé a hercegnő aggódva.

– Az odalenn maradt – a rablókat feltartóztatni.

– De csak valami baja ne legyen miattunk.

– Ha bántani találják, akkor segítségére sietek – monda nagylelkűen az

ügyvéd.

A hercegnő aztán hallgatózva figyelt, hogy mi történik odalenn. A

padlat vékony volt, minden szót meg lehetett hallani. Lármás férfihangok

zűrzavara volt odalenn, amiből Manassé szavát vélte néhányszor

felhangzani. A férfihangok kacagásra váltak, amire Manassé szava adott

alkalmat.

– Most bizonyosan vallatják a brigantik – dörmögé Gábor úr.

– Hát nem siet ön a segélyére? – kérdé a hercegnő, kit a felhangzó kacaj

egészen megnyugtatott már a helyzet iránt. Míg az egyik útitárs

fegyverrel készül a védekezésre, azalatt a másik az idegeneket, akárkik legyenek is azok, vidám ötleteivel mulattatja, s az is védelem.

A vidám kacagás egyszerre halk mormogásba ment át; az emberek

alkudozni látszottak; egy-egy kiváló felkiáltásból ki lehetett venni, hogy

pénznemekről beszélnek.

Egyszerre aztán egy hang azt mondá: “andiamo!, s arra mindannyian

felkerekedtek, s amint aztán a szabadba kiléptek, rögtön elkezdtek

énekelni; eddig is nagy önmegtagadásukba került, hogy azt nem tették.

– Lám, mégsem voltak brigantik – monda a szőke szépség –, mert

dalolnak.

– Az nem bizonyít semmit – sóhajta fel Gábor úr. –Az olasz énekel a gyilkosság előtt, s énekel a gyilkosság után. Nem tudom, az

útitársunkból mi lett.

A hercegnő azonban odalopózott az ablakhoz, s dacára az ügyvéd

indokolt óvásának, hogy ne mutassa magát az ablaknál, mert a rablók észreveszik, hogy mások is vannak az albergóban, azért mégis kikémlelt

a szabadba.

– Útitársunkat magukkal viszik – monda a hercegnő megijedve.

– Mondtam ugye, hogy brigantik! Most elviszik az Abruzzók közé

(Abruzzók vagy Appenninek, az a polgártársnak mindegy volt) , ott

becsukják egy barlangba, s ott tartják, míg a rokonai le nem teszik érte a

váltságdíjat, s ha az első felszólításra nem küldik a kívánt összeget, már a másodikhoz odamellékelik a fogolynak az egyik fülét. Ez így szokás ebben az – átkozott szép Olaszországban.

– Azt nem engedhetjük – monda a hercegnő.

– Kívánja a hercegnő, hogy utánuk fussak, és kiszabadítsam?

Erre a különben sem komolyan tett indítványra meg a szőke delnő

ijedt meg.

– Az istenért! Egyedül ne hagyjon bennünket! Önök csak ketten

vannak, azok meg tizenketten.

– Csak hatan – igazítá ki a hercegnő. – Én látom őket.

– De ugyan, a szentek nevére, jöjjön el az ablaktól a hercegnő!

– Nézni akarom, hová viszik el.

– Hisz az úgyis csak egy pogány!

– De útitársunk.

A távozó csapat a legszebb összhangban énekelte a “la piccola

cenerentolá”-t, amíg egy mély hegyszakadék sötét útja elnyelte

valamennyit. Ekkor a hercegnő odafordult az ügyvédjéhez.

– Ügyvéd úr, holnap, amint megérkeztünk Pistojába, rögtön tegyen ön

jelentést a hatóságnál, s bármi váltságdíjt kérjenek a rablók az elfogottért, tegye le érte.

Aztán kis idő múlva, mintha szükségét látná, hogy ily

büdzsékérdésben a virement indokolásra is vár, hozzátevé:

– Hiszen a mi megszabadításunkért áldozta föl magát.

– Akkor szükséges, hogy magunk ép hajszálakkal meneküljünk meg

innen.

A csendet semmi sem zavarta meg aztán, csak a korcsmáros horkolása,

ki, amint vendégei elmentek, lefeküdt aludni.

A hercegnő ott maradt az ablaknál, s kikémlelt a csodaszép éjszakába.

A hold lement már, s amint az átelleni hegyvágány, egy helyen

megnyitva a hegyvidéket, a távolba engedett látni, ott abból a kis völgyből feljött az a csodaszép csillag, ami a hajnal előtt szokott járni.

Olyan fényesen ragyogott, hogy szinte árnyékot vetett a fénye a sötét szobában.

– “Vajon hová vihették őtet? – Csakugyan megölik-e, ha ki nem váltja

valaki?”

Az ég lassan világosodni kezdett; apróra tépett felhők hirdették a király jövetelét, mintha bíboros aranygyapjú úsznék a kék tenger tükrén.

Az olasz reggel csendes; még madárdal sem háborítja. Az olaszok jó kertészek; kiirtották a bogarakat, s azóta nincsenek énekes madaraik.

Fölöslegesek is, dalolnak ők maguk eleget. – A völgyi útból ismét felhangzik a “la piccola cenerentola”, most már csak szóló énekhangban,

s nemsokára feltűnik az örökzöld cserbokrok közül a danoló. – Manassé

az!

– “Ő” visszajött! – kiált örvendezve a hercegnő.

Mire a szőke hölgy odafut hozzá, s bátorságot vesz az ablakon

kitekinteni.

– De ugyan mit hozhat a hátán?

Manassé egy vállra vetett fustélyon cepelt egy gyékényszatyorformát.

A hercegnő elnézte, milyen könnyed, ruganyos léptekkel halad a

sziklaúton – ez a holt ember.

– Hátha csak előreküldték a brigantik, hogy bennünket kicsaljanak

biztos pozíciónkból? – jegyzé meg a mindig óvatos ügyvéd. Hanem a hercegnő nem ügyelt a figyelmeztetésre semmit; amint Manassé a

közelbe ért, hirtelen kinyitá az ablakot, s onnan üdvözlé:

– Jó reggelt.

– Jó reggelt, hercegnő. Hát önök már fenn vannak?

– Hát önt visszaereszték a brigantik? – kérdé viszont a hercegnő.

– Brigantik? – szólt önkénytelen elnevetve magát Manassé. – Ah, ki keresne brigantikat a jámbor Emilia lakosai között? Becsületes kőfejtők voltak a szomszéd kőbányából.

– De hát hol járt ön velük?

– Szabad felmennem önökhöz?

– Kérjük.

Szabad volt ugyan bemenni; de nem lehetett, mert az ajtót úgy

eltorlaszolta az asztallal Gábor úr, az asztalt meg úgy lecövekelte, összeeszkábálta, hogy maga se tudta kiszabadítani, míg Manassé kívülről

ki nem emelte az ajtót a sarkából.

– Gábor úr – monda Manassé –, ez nagy könnyelműség öntől.

Gondolja meg, hogy ha csakugyan Fra Diavolo talált volna e zárt ajtóra jönni mi történt volna önnel.

– Védtem volna magamat! – szólt dacosan Gábor úr, ökölre szorítva a

bowie-knife-ot.

– Kényszerítette volna önt, hogy e hölgyek egyikét nőül vegye.

– Akkor nem védtem volna magamat – szólt, letéve a kést az asztalra.

Amiért aztán a szőke szépség bosszúsan földúzta az ajkait; hanem azért

mégis elpirult.

– Ejh, polgártárs, ön, úgy látszik, hogy megérezte, mit hozok, s már előre elkészítette a felszelő kést – enyelgett Gábor úrral Manassé.

– Hát ugyan hol járt? – kérdé a szőke hölgy.

– A kőbányászokkal elvezettettem magamat a legközelebbi majorházig, s ott bevásároltam az útravalót, hogy többször meg ne

szoruljunk. Azzal letette az asztalra a vállán hozott fonott kosarat, s kirakta belőle annak nagybecsű tartalmát: egy hatalmas sonkát, egy

lopótök formára bőrbe varrt sajtot meg egy-egy gerincessé vagdalt

kenyeret, s aztán különféle palackokat.

– Eszerint csakugyan a haláltól mentett ön meg bennünket – az

éhhaláltól – tréfálkozott Dormándyné.

– Szabad a hadizsákmányomat az önök lábai elé raknom, úrhölgyeim?

– Elébb hagyjanak egy percre magunkra, én imádkozni akarok –

mondá a hercegnő.

– No, hát gyerünk ezalatt mi is imádkozni – mondá Manassé Gábor

úrnak.

Dormándyné kíváncsi volt rá megtudni, hogy hogyan imádkoznak a

pogányok, s utánuk lesett az ajtóhasadékon keresztül.

Biz, az elég pogány rítus volt. Manassé elővett a zsebéből egy lapos, pálmaháncsba fonott palackot, azt ajkaihoz illesztve nagyot húzott

belőle; azután Gábor úrnak nyújtá azt, s az is hasonlóul cselekedett. Már

ezt is elcsábította.

Dormándyné első férje beteges ember volt, sohasem hallotta tőle, hogy

“imádkozni” annyit jelent, mint pálinkát inni.

S Manassé még oly vakmerő volt, hogy mikor megengedtetett a

férfiaknak, hogy ismét belépjenek abba a szentélybe, melyet a hölgyek ájtatossága csillagvilági atmoszférával kitisztított, még egy második hasonló palackocskát vett elő a kosarából, s azt is felnyitva az asztalra tette.

– Imádságos könyv ez, uram? – kérdé Dormándyné csípősen.

– Nem. Ez praeservativa. Olaszországban utazóknak elengedhetetlen a

borlél, hogy reggel meg ne hűtsék magukat, amiből makacs váltóláz

támadhat.

A

maremmákon

keresztülutazva

pedig

valóságos

profilaktikus gyógyszer a malária ellen.

A hercegnő annyira hitt neki, hogy megkóstolta a tűzitalt.

Dormándyné aztán csak nem engedhette, hogy a hercegnő egyedül

menjen előre; ő is követte.

S ez nagy bűvészet, mikor egy férfi rá bírja venni a hölgyet, hogy megízlelje a borlélt. Magyarországon az úrhölgyek nem élnek azzal.

Midőn ez az édes folyóláng, ez a csiklandó méreg érinti ajkukat, olyan

ideges borzongással rázkódnak meg tőle, s szemöldeiket összevonva szeretetre méltó utálattal fejezik ki a késő bánatot az elkövetett bűntett után. Egy szürcsölet borléltől a szentből földre szállt emberi lény válik, s az elárulja magát rögtön a szemek ragyogásában.

Ennek az embernek csakugyan talizmánnal kell bírnia, hogy rá tudott

venni erre egy hölgyet, akit csak tegnap óta ismer, s aki oly magasan áll

fölötte és oly elérhetetlenül – mint a szentek a hitetlenek fölött.

Aztán hozzáfogott a beszerzett delicatesse-ek felszeleteléséhez,

kölcsönkérve hozzá a polgártárstól a bowie-knife-ot.

Gábor úr nagylelkű akart lenni, s azt mondta, hogy nekiajándékozza a

kést.

– Nem, nem! – tiltakozott a szőke hölgy. – Kést nem szabad ajándékozni; az ellenségeskedést jelent.

– Hát nem vagyunk-e régi ellenségek?

– Éppen most itták meg a békepoharat.

A hercegnő is közbeszólt.

– Ha valaki kést ajándékoz valakinek, hogy a rossz ómen el legyen távolítva, mind a kettőnek mosolyogni kell egymásra.

És a két férfi mosolygott egymásra, míg a kést átadta és átvette. Akkor

aztán Manassé elővette az olasz sonkát, melyen még a sertésnek a

négykörmű lába is meg volt hagyva, s nekimérte a kést mindjárt a sonka

lábának keresztbe.

– Hisz úgy eltöröd a kést! – rivallt rá Gábor úr.

– Miben?

– A csontban.

– Nincs olyan az olasz sonkában. Az olasz nem eszi meg a csontot, hanem megtöri lisztnek, s a földét trágyázza vele.

S azzal egy metszéssel kettévágta a rejtélyt.

Olyan sonka volt az, aminek előbb lehúzzák a bőrét, mint egy kesztyűt,

s aztán úgy töltik meg hússal.

Gábor úr visszahőkölt tőle.

– Dejsz akkor én ebből nem eszem. Az olasz szamárhúst tett bele.

– Ne ijedjen meg tőle, bátyám! Mondja, hogy “Cannibal ante portas!”

– Uram, az magasfokú sértés! Kannibál az, aki a magához hasonlót

megeszi. Ha most úton nem volnánk, s ha egy palackból nem ittunk volna, ezért pisztolyra mennénk.

– Az ön pisztolyaival ugyan fölöttébb keresztyéni párbajt lehetne

vívnunk!

– Hogyan hiszed ezt?

– Nincsenek golyóra töltve.

– Ah, azt kikérem magamnak!

Gábor úrnak olyan zsebpisztolyai voltak, amikről a csövet le lehetett srófolni,

s

a

lőkamrát

akként

megtölteni.

Harcképességének

bebizonyítására rögtön lecsavarta az egyik pisztolyáról a főhengert, s bámulva látta, hogy – nincs biz abban se lőpor, se golyó.

– Megfoghatatlan! Én magam töltöttem meg mind a kettőt. Azóta a

táskámat el nem hagyták. Én a táskámat le nem tettem sehol. Hol

tehették ezt?

A szép Dormándyné arca olyan piros lett, mint a pipacs. Panaszkodott,

hogy mind az arcába ment a vér, attól az erős pálinkától.

Mire aztán Manassé még egy pohárkával töltött neki; azt állítva, hogy

az első pohár hevít, a másik hűsít – s a szép hölgynek nem volt bátorsága

azt visszautasítani.

(De hát rossz lelkekkel van ez az ember társaságban, hogy azt is tudja,

amit csak egy ember tud?)

Tudott pedig az még többet is. Tudta ez már azt is, hogy a szép hercegnő két hónap múlva oly egyedül fog állni a világban, mint – mint ő

maga – elhagyva és eltemetve. – Nagyon sokat tudott előre, aminek még

ekkor más boldog ember az ellenkezőjét álmodta. Hajlamánál fogva

szkeptikus volt, s ezt még jobban kifejté benne a pályakör, melyet eddig

megfutott. Mindennap érintkezett azokkal az emberekkel, akik azért

beszélnek, hogy a gondolataikat eltitkolják. Látta a népszerűvé lett papokat és főurakat keservesen izzadó homlokkal betanulni a nép

számára készült beszédeket, s látta, hogy seprik ki az inasok a

babérkoszorúk leveleit a szobából. Csókolta a kezeiket a szép

asszonyoknak, akiknek a kegyetlensége nem ismert határt; látta

eszeveszetten lótni-futni a hivatalszobákon keresztül az excellenciás urakat, mikor az utca megzendült, s hallotta őket kacagni az

ijedelmükben tett fogadások fölött. Be volt avatva Cagliari herceg családi

titkaiba is éppen úgy, mint világbontó cselszövényeibe. Azt is tudta, hogy mi vár a hercegnőre Rómában. Azt is tudta, hogy az az egész föld

itt a lábuk alatt, hogy készül megrázkódni nemsokára, s földindulásában

torlaszokkal temetni el az utakat, amik Rómába vezetnek.

És ezeknek az útitársaknak még arról mind sejtelmük sincsen. Ők most

jönnek a boldog Magyarországról, ahol még most a népcsoportok testvéresülési banketteket rendeznek; azok még csak az általános

csókolódásig vitték a forradalmat, s mikor demonstrálni mennek,

esernyőt visznek magukkal. Ezek az útitársak még nem látnak

Olaszországban egyebet, mint a klasszikus népbölcsőt. Még csak azt

tudják, hogy amit kiálltak, az vasúti kalamitás – nem sejtik, hogy az már

forradalmi zűrzavar. Még az éjjeli lármából az útféli csárdában csak a brigantik szavát lesik ki, s nem is álmodják, hogy azok szabadcsapatok zarándokai, kik Olaszország minden útjain, ösvényein, vizein tódulnak észak felé, s az a “la piccola cenerentola”, amiről a dalaik énekelnek, nem egy árva leány, hanem egy árva ország!

Manassénál nem volt puszta véletlen ez a találkozás. Amit megtudunk

később.

A hercegnő behunyt szemmel, egy gyermek ártatlan bizalmával rohant

legnagyobb veszedelmébe.

Csak egy esélye volt rá nézve a szerencsés megszabadulásnak, ha

ellenségeit, akik üldözik, megelőzheti.

Ma még, és talán napokig, talán hetekig a boldogság mámorában úszik

Róma is. A pápa megáldja a népet, s a nép megáldja a pápát; a

bíbornokok hintaiba koszorúk repülnek az erkélyekről; a papok a

szószékben hazáról és szabadságról prédikálnak. Olyan idő van, amikor

még egy üldözött asszonynak is meg lehet a többi foglyokkal együtt menekülni a börtönéből.

De holnap, holnapután vagy egy hét múlva már mindez másképpen

lehet – s akkor újra becsapják a börtönajtót, s jaj annak, aki elkésett kijönni, elbámulva a remekműveken, amikkel a börtöne fel van díszítve.

Azért siess, siess, szép hölgy! Meg ne állj Rafael stanzái, loggiái előtt, mikor a Vatikánon végighaladsz; hátra ne nézz a sixtini kápolnában a végítélet óriási képét megbámulni; hanem siess a saját ítéletedet

kikönyörögni, amíg azt kegyes mosolyra széthúzott ajkak mondják ki, s

aztán igyekezz kimenekülni a túlsó ajtón, amit nyitva találsz; mert a te börtönöd az!

Manassé azért választotta az Appennineken keresztüli utat Rómába,

mert ez az egy még nyitva volt; a többi már mind akadályokkal elállva,

amikben Blanka üldözői okvetlenül megfogják magukat. – Útjukat állják

császári seregek, felkelő csapatok és kóbor rablók, mik a zűrzavarban egymás sarkára taposnak. S addig Blanka ügyvédjével még a napfényes

időben rendbe hozhatja azt az ügyet, mely rá nézve vagy szabadság vagy holtig tartó kínszenvedés.

Gábor úr, miután a sonkát megismételt kísérletek folytán tökéletesnek

találta, az mondá:

– Most már ki vagyok békülve Olaszországgal.

VI.

Gyönyörű is az az Olaszország! Az ember elvesztette a paradicsomot, s akkor azt mondta az Istennek: “Már most csináljunk ketten együtt egy másodikat!” S csinálták Olaszországot.

A gyönyörteljes táj hívogat és maraszt. Fáj megválni tőle, mint egy kedves álomtól.

Adorján Manassé nagy lemondást tanúsított, amikor sietteté az

utazást, s nem engedett pihenőt tartani sehol. Kevés ember tette volna meg azt a helyében, hogy az isteni Arno-völgyön keresztül a rövidebb utat keresse, hogy kikerülje Florenzet! S megrövidítse magának azt az időt, amelyben a legszebb földet láthatja – és hozzá a legszebb eget: útitársnéja szemeiben.

Ezek nem gyönyörűségre, nem szívhajlamok ápolására ajándékozott

napok voltak.

Manassé tetteté, mintha az ő részén volna a türelmetlen törekvés,

mentül hamarább célnál lehetni. El nem árulta magát, hogy Blanka

titkából tud valamit, s hogy az őt érdekli. Úgy tett, mint akit saját fátuma kerget.

Nem mutatott aggályt, szomorúságot; folytatta az ügyvéddel a

scurrilis tréfákat, s került minden érzelgésre vezető társalgást, amire az olaszországi út olyan nagyon kínálkozik. Manassé Florenztől a

legegyenesebb, de a kéjutazóktól legjobban került utat választa: Siena és

Orvieto felé.

Ez az út az olasz földnek legszomorúbb panorámája.

A hajdankorban hatalmas, most aláhanyatlott városok félbehagyott

templomokkal; elhagyott várak, mikből kifogytak a hercegek; azután

kopár,

homokdombokkal

hullámos

pusztaságok,

mintha

nem

Olaszországon, de köves Arábián vezetne át az út; ingoványok, miknek

láttára az idegent könnyű borzadály futja át; lankasztó kéjelmetlenség száll idegeire. A közel maremmák lázlevegője az; a malária eltiltja az embert attól, hogy felékesítse a földet. Ahol az ember beteg, a föld is beteg lesz: széles, csendes tavak a völgyekben, miken nem járnak hajók;

szabályozatlan folyamok, mik kőrakásokkal terítik be a völgyeket;

vulkáni tájképek, miknek hegygerinceire kígyótekervényben kúszik föl

az út; mély völgyek, hajdani tűzokádók kráterei fenekén sötétzöld tengerszemek, sziklába vágott hosszú sor lépcsők; tanújelei annak, hogy

milyen mélyen kell leszállni a tűzisten országában egy ital iható vízért.

Vízrohamoktól aláásott sziklatömegek, tetejükön házakkal, mik várják, hogy mikor zuhannak le a mélységbe; sötét gesztenyeerdőkkel benőtt

unalmas hegyoldalak, mocsárlapályok, rongyos tanyákkal, miknek se

ablaka, se teteje; síremlékek, amik hasonlítanak elhagyott kastélyokhoz, és kastélyok, amik hasonlítanak síremlékekhez.

Hanem a rövidségen kívül még egy előnye volt ez útnak, a

járatlansága. A mindenünnen északnak siető szabadcsapatok kerülték

azt; a csendes városokban, miket ez út érint, nincsen mit keresniök.

Olyan forradalom, mely a sienai respublikát helyreállítsa, vagy Viterbót ismét a pápák székhelyévé tegye, nem jön többet. Brigantik sem

háborgatják ezt az útvonalat; gazdag utazók nem járnak ezen.

Manassé ez unalmas úton hozta el az útitársait; de gyorsan és biztosan.

Estefelé, mikor Róma közelébe érkeztek, elkezdett esni az eső; még attul

az élvezettül is meg lettek fosztva, hogy Szent Péter templomának

kupoláját az alkonyégen lerajzolva lássák; egy hosszú, egyforma,

kertfalak közé zárt út – megszaggatva kápolnákkal, síremlékekkel és csárdákkal – fárasztá a türelmet, míg egyszerre a postaszekér megállt, s a

postiglione azt mondá, hogy itt vagyunk a Porta del Popolónál – ahol az

embertől megkérdik; hogy mi járatban van?

Ez tehát már itt Róma!

Észre sem vette az ember.

Hanem a fő cél el lett érve. Azon nap estejére, melyre Manassé ígérte,

eljutottak a világvárosba.

Vajon ellenfelük nem előzte-e meg őket?

A postiglione azon kérdésére, hogy hová hajtson az utazóival, Gábor úr előkereste a jegyzőkönyvét, s kiolvasta belőle a hotel nevét, amit még

Bécsben feldiktált neki a vendéglős.

Tudniillik, hogy a vendéglősök valóságos szabadkőműves társaságot

képeznek egymás között; megvan közöttük a reciprocitás; vendégeiket

városról városra, kézrül kézre adják, sőt ajánlóleveleket is írnak

mellettük.

– Ebben a vendéglőben németül is beszélnek.

Ez volt az előnye a kijelöltnek.

– Te is oda szállsz ugyebár, ahová mi? – kérdé Manassét lekötelező

nyájassággal Zimándy úr.

– Ahol németül is beszélnek? – Köszönöm. – Ha megmondom a

hotelben, hogy magyar vagyok, összecsókolnak – s aztán fölteszik a számlára a csókot; ha azt mondom, hogy német vagyok, megvernek, s fölteszik a számlára az ütleget. Olyan helyet keresek, ahol, ha beírom a vendégkönyvbe a hazámat: “Transsylvania” azt fogják hinni, hogy az

Amerikában van, szomszédja Pennsylvaniának; a jenkit még respektálja

az olasz.

– Sajnálom! – szólt Zimándy úr. – Annyi idegen közönyös ember

között jólesett volna egy…

– Egy ellenséget bírni a közelben – egészíté ki mosolyogva Manassé a

frázist. – Hosszabb ideig akarok itt lakni, s nem maradok hotelben; hanem mihelyt a málhámat megkapom a harmincadon, keresek valami

kis magánszobát a Colosseum körül, ahová besüt a nap reggelenkint, s oda rejtem el holttestemet.

Most egy fényesen kivilágított utcába fordul be a gyorskocsi. Egy

szegletház sarkán pompás szobormű szökőkút okádta a vizet.

– Ez a palazzo Cagliari – jegyzé meg Manassé minden emfázis nélkül.

Blanka önkénytelen kíváncsisággal dugta ki a fejét a kocsiablakon,

hogy meglássa azt a palotát, amely az ő férjének ősi lakhelye, ahová őt az

soha be nem vezette, s aminek belsejét nem is fogja meglátni soha.

Manassé nemsokára csengetett a kalauznak. A kocsi megállt. Az ifjú leszállt, kezet szorított az útitársaival, akik közül az egyik, a férfi, azzal bocsátó el, hogy még okvetlenül találkozni fognak; a másik, a szőke szépség, azon reményét fejezé ki, hogy talán még valahol látni fognak együtt valamit, amit látni érdemes; a harmadik, a hercegnő, nem szólt semmit.

S ezzel az ismeretlen, a véletlen találkozó eltűnt a szeme elől. Elment magát eltemetni abba a nagy sírba, amelybe annyi nagy emberek,

országok, népek és istenek vannak eltemetve, ahol neki is lesz helye elrejteni valahová a holttestét. – Csakhogy a holttestnek még élő szíve van, s viszi magával a szívébe lőtt nyilat.

A hercegnő pedig kíséretével együtt hajtatott a hotelbe, ahol németül is

beszélnek.

A hôtelier érkeztükre lesietett a vendégek elé. Finom, udvarias ember

volt.

Gábor úr természetesen azon kezdé, hogy ők a bécsi vendéglőstől ide vannak utasítva, s megmondá a hercegnő nevét.

E név hallatára a vendéglős összecsapta a kezeit, s azt a betűt engedé

ajkain kiszaladni, amit különben az olasz kimondani nem tud, csak a nagy csodálkozás percében képesül rá a nyelve.

– C! c! c! S nem érte excellenciátokat semmi baj az úton?

– Minek ért volna?

– Megérkezésük jelezve volt bécsi ügynökünk által hotelünkbe a mai napra, s mi a szállást készen tartottuk önök számára; de ugyanekkor még

egy másik vendég is volt előre bejelentve hozzánk; előkelő úr

Magyarországból, ki szintén első emeleti szállást óhajtott. S ma délután kapjuk a tudósítást, hogy ezt a vendégünket, a vele utazó társasággal együtt Monte Rossónál a szűk hegytorkolatban a rablók elfogták,

valamennyit magukkal vitték a hegyek közé, s most váltságdíjfizetésig ott tartják. Megrettenénk, hogy önök is ott vesztek.

– Nem. Mi Orvieto felé jöttünk.

– Az a szerencséjük.

– Mi a neve annak az úrnak, akit elfogtak a rablók? – kérdé

felvillanyozott tekintettel a hercegnő.

– Hja, az olyan cifra név, hogy én azt össze nem tudom szedni így könyv nélkül – mondá a vendéglős –, hanem majd kikeresem a

levelezéseim közül, s felküldöm kegyelmességednek leírva.

Blanka alig vetette le útiköpenyét a szobában, midőn a pincér hozta az

ezüstfényű tálcán a leírt nevet.

“Conte Benjamino de Vajdár”.

Blanka balját feldobbanó szívére szorítá, s ragyogó szemekkel,

megdicsőült arccal csak e szót rebegé:

– Van!

Maga sem vette észre, hogy amikor e szót kiejté, jobbjának

összeszorított öklét kinyújtott hüvelykujjal emelé az égre.

Azután arra kérte a pincért, hogy vigye át a névjegyet a vele jött úrnak

is.

Zimándy úr pedig e név olvastára egy arany borravalót nyomott a

pincér markába.

Az pedig gondolta magában, hogy furcsa emberek lehetnek ezek, akik

egy gyászhír hallatára hálát adnak az Istennek, s aranyat a hírnöknek.

Blanka hercegnő egész lényét remegni érzé, mintha egy ismeretlen

szellem túlföldi igézete folyná körül. Üldöző démona e szóval rémíté meg lelkét: “Rómában templom van sok, de Isten egy sincs!” Olyan

káromlás, melyet nem bírt lelkéből kiirtani többé. Együtt repült vele az denevérszárnyakon. Most egyszerre megtörtek a démonszárnyak, s a

kísértő lehullt a porba.

Van. – Volt. – És talán még “Lesz” is!

Meg kell-e ismernie egykor, aki őt idáig betakarta, azt, aki “egy” és

“minden”? Akinek nem kellenek égő oltárok, sem hekatombák megtört

szívekből? – Vagy elhagyta őt az emberrel együtt, aki “ŐT” ismeri, és senki mást?

Ave Máriára szóltak a harangok.

Blanka letérdepelt, és imádkozott.

VII.

Blanka hercegnő azért imádkozott oly áhítatosan, hogy védjék meg őt az

égiek a varázs ellen, mely lelkét tőreiben tartja. Ne engedjék többet közelébe jutni azt a férfit, ki vakmerő homlokkal azt meri mondani: “Én azt követelem a nőtől, hogy a férjének ne csak hitvese, de szeretője is legyen!”–

aki puszta ránézéssel képes ellenfelét elűzni – aki nem imádkozik, nem esküszik, s mégis teljesül az, amire gondol, s mégis megtartja azt, amit kimond: ki még az ellenségén sem áll bosszút, ha a szívének azt fogadta,

hogy nem teszi.

A hercegnő azt hitte, hogy varázslat az, ami a szívét fogva tartja; több

volt az annál, egy felébredő szenvedély volt az, amit táplálnia kell éjszakai könnyhullatásaival, s vagy idvezülni, vagy elveszni miatta. Azt

hitte, hogy küzdhet ellene. Mennyei segítséggel.

Az a kísértő tájkép a holdszigeti völgy egyszerű lakóival majd el fog mosódni lassan emlékezetében a világváros pompája közepett.

Megérkezésük a nagyhét első napjaiban történt. Blanka egész tervet

készített magában a következő napokra.

A templomokat végigjárni; meghallgatni a Sixtinában a tenebrék

magasztos ünnepélyét; meglátni a lábmosást, végignézni a coenát,

elfogadni az egyházfő bűnbocsánatát a trónteremben, érinteni a szent ereklyéket, együtt térdelni a hívőkkel a feltámadás nagy ünnepélyén, s aztán elzokogni a panaszát az Isten helytartója előtt, s bűnbánatos könnyeivel nedvesíteni a szent ember lábait. – Ez talán visszaszerzi majd

azt a nyugalmát, ami az üdvösség alapja.

Másnap korán reggel hívatta a maître d’hôtelt; elmondta neki, hogy szerezzen hármuk számára mindezen magasztos helyekre bebocsátási

engedélyt.

Erre hallatott még csak a becsületes olasz számlálhatatlan sokaságú “c”

betűket.

– A Sixtinába! A tenebréhez! A benedictióhoz! Sőt még a

glorificatióhoz is! C, c, c, c, c, c! Nincs annyi millió forint! S még éppen három személyre! C, c, c, hhn! Hamarább lehetne egyenesen a

paradicsomba belépti jegyet kapni! Angol myladyk, spanyol

hercegasszonyok, német fejedelemnők könyörögnek térden állva az ilyen

gráciáért, mégsem jutnak hozzá! Az csak kevés választottnak adatik rettentő protekció mellett. Legfeljebb a Szent Péter téri karzatok

valamelyikére lehet még három jegyet kapni; de azt is hátul! C, c, c; leghátul c, c, c; nagyon hátul! És igen nagy árért! Majd megpróbáljuk, onnan is rettentő szépet látni, ó, ó, ó! A benedictió a loggiáról! A három

tiara! Őszentsége meg fogja áldani a római seregeket, amik az osztrákok

ellen indulnak a háborúba. A derék Ciceruacchio fogja vinni a trikolór zászlót. Ott is rettentő nagy tolongás lesz! Rendesen agyonnyomnak tíz-tizenkét asszonyt. De a Sixtinába! Oh, az lehetetlen. Most! C, c, c, hhn!

Az olasz szaladt is, nem várt több beszédet, hogy legalább karzati jegyet kaphasson azoknak a vadembereknek, akik azt hiszik, hogy

Rómában a Vatikánban is olyan könnyű a húsvéti ünnepélyre bejutni, mint odahaza – Bukarestben!

Blanka leverten panaszolta el sikertelen jó szándékát ügyvédjének, aki

aztán azzal vigasztalta meg, hogy nem is nőknek való abba a tolongásba

belekeveredni; majd sokkal kényelmesebben el lehet mindazt olvasni a hírlapokból.

A hercegnőnek pedig annyira kegyeletes óhaja volt ez, hogy

meghiúsultára könnyek tódultak a szemébe; hanem azokat ő el tudta

titkolni. Zimándy úr aztán elment egy kis kémszemlészetre.

Alig telt bele egy óra, midőn diadaltól ragyogó arccal tért vissza a hotelbe, s köpcös termete dacára futott fel a lépcsőkön. Nem is igen törődött vele, hogy a hercegnő éppen akkor fodroztatta a haját. (Mért nem sietett vele jobban!)

– Megvan minden! – kiálta örömtől és szaladástól elfulladtan – a

lehetetlenség ténnyé változott. Itt vannak a bebocsátási engedélyek

mindhármunk számára.

E szóra Dormándyné is kiszaladt a szobájából, a hercegnő is felugrott a

székéről, s közrefogták a jó hír hozóját.

– Hová? Merre?

– Hát mindenüvé! A tenebréhez, a lábmosáshoz, a tizenhárom apostol

vacsorájához, a feltámadáshoz, az ereklyékhez, a benedictióhoz; ahová csak fenntartott helyeket különösen kegyelt személyeknek osztogatnak.

Mindenütt jelen lehetünk.

– De hát hogy jutott ön ezekhez? – kérdé mind a két hölgy kíváncsian.

– Hm. Nagyon furcsa dolog ez. Hát amint sétálok nagy dühösen végig

a korzón, s taszigálom le az embereket a szűk járdáról, egyszer csak

megfog valaki hátulról, s az mondja magyarul, hogy “festina lente!” –

Hátranézek; hát az én ariánusom áll előttem.

– Manassé! – szólt ijedten a hercegnő.

– Igen, Adorján – mondá Gábor úr, kinek sehogy nem tetszett az, hogy

a hercegné a keresztnevén említi az ifjú embert.

– Kérdi tőlem, hogy rendben vagyunk-e már a dolgainkkal. – Dehogy

vagyunk! – mondám; s aztán elpanaszoltam neki, hogy a nagyhéti

ünnepélyekre se kaptunk engedélyjegyet. Teljes lehetetlen még csak

közelíteni is a Vatikánhoz. – “No hát én lehetővé teszem!” – szólt azzal a

fatális komoly pofával, amiről az ember sohasem tudja, hogy tréfál-e vagy imádkozik. – “Csak nem képzeled, hogy ami annyi igazhívő

spanyol hercegnek meg nem adatik, azt megadják neked, bukott osztrák

diplomatának, akinek még a nagykövetjét is elkergették Rómából, s

hozzá még aki ariánus vagy!”

– “Majd meglátod” – szólt, s azzal hónom alá öltve karját, vitt magával

egynéhány tekervényes utcán keresztül, míg egy palota elé ért velem, mely előtt fegyveres őr állt; ott átadta a látógatójegyét a kapusnak, arra bebocsátottak mindkettőnket egy szobrokkal körülrakott előszobába.

Adorján ott elhagyott; őt egy titkárforma ember bevezette a

mellékszobába, ahonnan nemsokára kijött, s kezembe nyomta ezeket a

jegyeket: Tessék! – “De hiszen te bűvész vagy!” – mondám neki

elbámulva. – Mire ő azt mondta: – “Ne higgye pedig, bátyám, hogy Cagliostro vagyok, s magam is csodákat tenni jöttem Rómába; egyszerű a

magyarázat. Ez itt a francia követség palotája. Rossi úr nekem korábbi időkből kegyes pártfogóm: családjához járatos voltam. Most felkértem őt,

hogy szerezzen nekem két magyar utazó hölgy és kísérőjük számára

jegyeket az ünnepélyekre. S ő rögtön adott, amennyit csak kívántam.

Most már aztán csak “szemesé a vásár” – mert hát annyi jegy van kiadva,

mint amennyi ember a sixtini kápolnába befér. Azon legyenek önök,

hogy bejussanak.

A hercegnő úgy örült a jegyeknek, mint egy gyermek.

Legbensőbb óhajtása teljesült! Megadatott az alkalom lelkét

elmeríthetni a szent szertartások szenvedélyoltó hűs forrásaiba,

odamenekülhetni forró szenvedélye elől a bűnbocsátó, lélektisztító oltár

közelébe; s ami örömét növelte, az volt, hogy ezt az üdvre vezető utat éppen azon ember nyitja meg előtte, aki elől ő odamenekülni óhajt; pedig

ha az is érez iránta valamit e szívdobbantó szenvedélybók akkor tudnia

kell, hogy a lelki kibékülés őket elválasztva tartja, s csak a végső

kétségbeesés, a megtört hit, az összeomlott remények tehetik lehetővé, hogy valaha hozzá közeledjék.

És ő még segít neki a menekülésben!

Blanka úgy tapasztalá, hogy mentül messzebb távozik tőle, annál

magasabbá válik annak az alakja.

– S hogyan hálálta ön meg neki ezt a szívességet? – kérdé meleg hangulattal Gábor úrtól.

– Nagyon rosszul. Mikor már kezemben voltak a milliókat érő drága engedélyjegyek, akkor vettem észre, hogy ez ránk nézve mind halott kincs. “Ugyan, édes ellenfelem – mondék neki –, ha már ennyi

szívességet tettél velünk, tetézd meg még eggyel. Eredj vissza, s kérj még

egy jegyet a magad számára is, s aztán légy vezetőnk.”

– Ön meghítta őt, hogy legyen kísérőnk? – kiálta fel a hercegnő

megrettenve.

– Persze, hogy furcsa dolog volt az – szólt nevetve Gábor úr. – Egy ilyen Krisztus-tagadót arra kényszeríteni, hogy az egész passiót és glorificatiót végignézze; olyan, mintha az őrdögöt tömjénfüsttel

traktálnák meg. Nagyon húzódozott tőle, azt mondta, hogy mi jogon

tolakodjék ő fel kísérőnek két hölgy mellé, akik őt erre nem kérték. Hogy

az lehet azokra nézve kifogás alá eshető ajánlkozás s más efféle

haszontalan ürügyeket; de utoljára categorice elfogtam: “No, hát ne a hölgyeket kísérd, hanem engem vezess, mint hazámfia, barátom; aki

magamban sehova oda nem találok, s nálad nélkül a Vatikán helyett beletévedek a katakombákba; soha ki nem találok belőle.” Utoljára is meg

kellett adnia magát a hitetlennek, s jönni fog velünk templomot járni.

A hercegnő úgy tapasztalá, hogy az angyaloknak szárnyaik vannak;

egy perc alatt elrepülnek a halandó mellől, s itt hagyják azt a földön.

Ahelyett, hogy a csábító varázs elől a hűs régiókba menekült volna, ahová nem süt a nap, csak a csillagok s a mártírok fejének glóriái, még oda is kísérőül nyerte maga mellé azt, akitől édes irtózattal van eltelve egész valója; akinek lelkével úgy összezavarta a saját lelkét, hogy nem bírja azt kiszabadítani belőle. Akitől fél: úgy fél, mint egy szűz attól a férfitól, aki azt kívánja tőle, hogy legyen nő – egy más világ lakója, amely talán boldogság, de mégiscsak egy halálon keresztül lehet hozzájutni.

VIII.

Manassé még aznap délután meglátogatta a hercegnőt.

Érdekes újságot is hozott neki, amit megtudnia szükséges volt.

A hercegnő málhái megérkeztek, s már a harmincadon vannak. A

gyorskocsis által hozott hír szerint a rablók nem a diligence-ot

tartóztatták föl, melyet carabinierik kísértek, hanem csak egy urat, akinek nagyon sietős útja volt, s aki különfogattal vágtatott Jesiből Róma felé.

Ezt magukkal vitték a hegyek közé, s azután egy levelet hoztak tőle, melyet az utánuk jövő postillionnak adtak át. E levél Cagliari hercegnek

szól Bécsbe. Valószínűleg a váltságdíj iránt szól. Minthogy pedig a levelezés most a Romagna és Bécs közt sok akadállyal jár, valószínű, a kiváltás késni fog odáig, amíg – ez a mostani népszerű kormány a helyén

marad.

Ez figyelmeztetés volt a hercegnőnek, hogy az ő ügyének az alatt jó lesz eldöntéshez jutni, mert nagy különbség lesz az ítéletre nézve, hogy milyen légáramlat jár a Vatikán körül.

Manassé egy szóval sem árulta el, hogy tud valamit arról, hogy a hercegnőt válópöre hozta ide. Ez már szabadságot ad egy férfinak a válni

készülő nőt független nőnek tekinteni. Manassé úgy közelített

Blankához, mint akiről azt tudta, hogy hercegnő és hitves.

A málhák megérkezte nagy zavarból szabadítá ki a hölgyeket; most

már

tökéletes

toalettet

csinálhattak,

ami

kedélyhangulatukat

meglehetősen megjavította.

Manassé két dolgot került nagyon, a hercegnőnek udvarolni, s a szent

dolgokból gúnyt űzni.

Mikor legelső óhajtásukra estenden körülvezette őket kocsin az ünnepi

pompától ragyogó templomokba, maga kiült a bérkocsis mellé, s onnan

figyelmeztette a hölgyeket az útba eső monumentális épületekre. S aztán

elvezette őket abba a templomba, ahol megláthatták az idvezítő testétől emlékezetessé lett négy szeg másolatait, miknek egyik eredetije a Szent Péter templomában őriztetik, a másika a vaskorona abroncsát képezi.

Maga is vásárolt azokból egyet emlékül a cisztercita atyáktól; onnan elvitte a hívőket Szent Ágota madonnájához és a drágakövekkel

elhalmozott Krisztus-bábhoz, a bambinóhoz, s elmondá nekik a szép

legendákat, amik a két szoborhoz vannak kötve.

– Minden gyöngy, minden drágakő, ami e szobron ragyog, egy

teljesült óhajtás emléke; de a költészet, ami azokat körülsugározza, még a

gyémántoknál is fényesebb. Az olajfák hegyén nőtt békefa gyökeréből faragva, maga az evangelista kezével, aztán a tengerbe dobva, a

hullámok által a Tiber torkolatáig szállítva, s onnan kegyeletes kéz által

az Aracoeliba elhelyezve. Ez a szobor legendája, amihez a népköltészet folyvást újakat told. A templomból ellopták, kicserélték, helyette másikat

készítettek; de az igazi “pólyás gyermek” éjszaka visszatért magától a szent lakhelybe, s zörgetett a templomajtón. Pedig se keze, se lába. Az imádat költészete örök szépség!

Magasztalás és hitetlenség ugyanazon szóban!

Azután elvitte a hercegnőt az edassai képhez. Gyönyörű legenda van ahhoz is fűzve. Halálos beteg asszonyhoz hítták a megváltót, hogy

csodatevő erejével gyógyítsa. Nem mehetett már. Híva volt. A Golgotára.

De mégis segített a benne bízó betegen. Halálverítéktől izzadó arcára teríté kendőjét, s a kendőn ott maradt az arc, töviskoronájával együtt. Azt küldé el a haldokló nőnek, s ez meggyógyult tőle. Ez az edessai kép.

Manassé oly pietással mondá el a legendákat Blanka előtt, mint aki tudja szeretni azt, amit hinni nem tud.

Szerzett az ájtatos hölgyek számára szentelt pálmákat, aranyozott

levelekkel, s a három szent fa őreit megvesztegeté, hogy egy-egy levélkét

engedjenek nekik elvinni az apostolok ültette narancsfákról.

Nem mutatott hitetlen képet a sekrestyések előtt, kik az ereklyék

csodaerejét magyarázták, s midőn Blanka térdet hajtott a sokszor

felékesített madonnaszobor előtt, félrevonult mellőle, tudta, hogy az is fogadást teszt most, és imádkozik.

Soha nehezebben teljesíthető imát nem sóhajtottak fel a szent szűzhöz.

Blanka azt könyörögte az égi királynétól, hogy szabadítsa őt meg

üldözőőll, s ne engedje eltántorodni a kísértetben. – És ugyanarra a kézre

volt bízva a megszabadítása is, amelyre az eltérítése. A kísértő és a szabadító egy személy volt. Ott állt mögötte.

A különben is oly fogékony, gyermeteg kedélyű hölgy, ki folyvást

kolostori légkörben növekedett, s onnan egyenesen a szenvedések

iskolájába lépett, titokteljes ihletségtől áthatva járt a nagy emlékek között, mik a megszentelt múlt égig érő alakjait hozzák közel, s azt hivé, hogy e

szent borzadályt a tagadóknak is érezniök kell.

Mikor elmondá előtte Manassé a szent lándzsa történetét a Veronika-kápolnában; hogy ütött sebet azzal a római liktor Longinus a megváltó oldalán, s hogy vakult meg abban a pillanatban; de Mária fiának négy csepp vére hullott szentségtörő kezére, s amint e vért szeméhez dörzsölé,

visszanyerte látását és megtért, szentté lett; akkor az a gondolatja támadt Blankának, hogy hasonló csoda nem történhetnék-e meg másodszor is az

életben.

E napnak az éjszakáján erről álmodott.

S most már alakot tudott adni a fogadásának.

Ha a szentanya kiszabadítja őt e nagy szorongattatásából, ha

kötelékeiből kimenekülhet, hogy ismét szabad legyen, akkor oly

gyémántot fog neki megszerezni, aminél fényesebb nem ragyog fejének koronáján: – ezt az ifjút.

Azt hitte, hogy elég gazdag egy ilyen gyémántot megvenni. Szívében egy egész világ – és semmi adósság rajta. Most már nem félt tőle. A csodatevő ereklyékből annyi erőt merített, hogy már most ő gondolt a hódításra.

A következő napon már korán reggel eljött védenceiért Manassé. Sietni

kell, hogy a sixtini kápolnába jókor bejuthassanak.

A világ legnagyobb piacára, a Szent Péter térre jutva kocsijokból le kellett szállni, s úgy törni utat a néptömegen keresztül a Vatikán bejárásáig. Most már Blanka kényszerítve volt vezetője karjába fogózni, és szorosan melléje simulni. Egészen rábízta magát. Az már tudta itt a járást, s meg tudta válogatni, hol használ a szép szó, hol az erélyes tiltakozás; kit kell ököllel félretaszítani az útból; kit lehet megszelídíteni egypár markába kent lírával. Sikerült neki elvégre a legjobb szegletek egyikét elfoglalhatni a Sixtinában, s Blankát felállítani egy zsámolykára, melyet összehajtott állapotban, eldugva hozott magával a felsőkabátja alatt. Onnan mindent jól láthatott a hercegnő, s egyúttal meg volt védve

attól, hogy az embertömeg által órákig összesajtolva tartassék.

Szegény hercegnő még akkor nem tudta, csak később a gyóntatója

világosította fel róla, hogy ezáltal is nagy vétek elkövetésére csábíttatott el: ez az elrejthető zsámoly az angol eretnekek találmánya, kik enyhíteni

akarják ezáltal asszonyaik szenvedését a szent szertartások alkalmával, holott azt mindenki türelemmel végigtűrni köteles, s mikor megváltója a

kereszten függ, a saját kényelmére nem szabad gondolnia. – Ezt nem tudta a hercegnő, s a gondos figyelem tetszett neki.

A “tenebre” (a sötétség olaszul) egyike a vatikáni pompa legmeghatóbb jeleneteinek. A gyász pompája. A sixtini kápolna egészen

feketével behúzva, csupán tizenhárom viaszgyertya sárga fénye küzd e sötétség ellen, melynek mélyéből, mint sírboltból felhangzó zsolozsmák zendülnek fel a zsoltárok: a lamentatiók, a búbánatos antiphona szavai láthatatlan alakok ajkairól. Emberarcokat alig lehetett kivenni. Akik ott a kereszt körül mozognak, mintha élő árnyékok volnának.

Azután elkezdik a gyertyákat eloltogatni. Tizenkettőt, a sárga

viaszgyertyákat mind. Utoljára csak a középső marad égve, a nagy szál fehérviaszgyertya; az a Jézus.

S e napelsötétülési világgyászban megzendül a láthatatlan kórusból a Miserere. Allegri világhírű zeneműve, melynek misztikus hangjai a

golgotai jelenetet beszélik el, hangok, mikben a kínzott megváltó halálos

végmondatai vannak kifejezve, a liktorok átkos hahotája s a szent

asszonyok siralma; közéjük zendül a megnyílt sírhalmok halottainak

irgalomkiáltása, a recsegés, melytől az égkárpit végtől végighasad, s a megnyílt égből az angyalok panaszos himnusza. Mindez oly

ellenállhatlan malaszttal tölti el az emberi kedélyt, mely alól semmi szkepszis nem képes megóvni. Megráz, megreszkettet az minden erőt,

megbénít minden gondolatot: úrrá teszi a képzeletet a bölcsesség fölött.

Mikor a nagyszerű gyászszertartás végeztével a közönség elhagyta a

Sixtinát, Blanka gyászfátyolán keresztül figyelemmel vizsgálta kísérője arcvonásait, ki őt karján vezette. A szokott mélaság volt azokon, mely ellentéte a tompult (blazírt) egykedvűségnek, de mégsem rokona az

ihletségnek. A mélaság azt árulja el, hogy a gondolatok túljárnak a látottakon.

– Ön többször is hallotta már a Misererét? – kérdezé a hercegnő

Manassétól.

– Most harmadszor hallom. Másodszor a Sixtinában. Egyszer a bécsi

István-templomban.

– Én úgy tudtam, hogy ezt nem szabad másutt előadni, csak Rómában.

– Nem is szabad. Mert Allegri partitúráját nem adják senkinek. Hanem

a bécsi karnagy megtette egyszer, hogy a tenebre alatt a sötétben a kalapjába dugott papírra lehangjegyezte az egész melódiát, s aztán

otthon Bécsben betanította. Ennek az előadásán voltam jelen. A jó bécsi nép nevetett rajta.

– Hogyan? Nevetett?

– Nem démoniákus rohamból tette, hanem azért, mert ugyanez a zene, ami a Sixtina tenebréjében oly megragadó összhang, a Sixtina nélkül egy

groteszk zűrzavar.

– Engem, megvallom, hogy nagyon meghatott e magasztos szertartás –

szólt közbe Zimándy úr. – Az ilyen magamforma eretneket holmi gyönge

konvertitai rohamok környezik ilyenkor.

Manassé odatekintett; de nem Gábor úr arcára, hanem a szép

Dormándynééra, amiért az szeretett volna neki – egy töviskoszorút

nyomni a fejébe. – Tetőtől talpig hitetlen pogány.

Blanka pedig arra gondolt, hogy ami sugár az egyik “Saulus” szemeit

felvilágosítja, lehetetlen, hogy a másikat is látóvá ne tegye.

Manassé látta is jól, ami Gábor urat úgy besugározta, de azok nem voltak szent sugarak.

Régóta megfigyelte ő azt, hogy a hercegnő két kísérője érti egymást. –

Jöhetnek olyan külső körülmények, amik a tenebre és benedictió hatását

odatökéletesítik, hogy Gábor úr mint az ortodox egyház híve tér haza – s

a hercegnő egyedül marad!

Blanka nem is álmodott ily lehetőségről; annyira “hívő” volt, hogy még a jó barátokban, sőt még a jó barátnékban is hitt!

IX.

A tenebrének késő este van vége. A Miserere véghangjai után a sötétben

mozgó alakok dübörögve hullnak térdre, sarkaikkal tombolnak a földön,

s jajkiáltásaik jelzik a keresztre feszítés pillanatának gyászát, mire megnyílnak a Sixtina ajtajai, s a közönség előtt feltárul a “királyi terem”

vakító fénnyel megvilágítva. A nap végződött.

Másnap nagyon korán reggel ott kellett már lenni Manassénak a

híveivel, hogy egy kis helyecskét kapjon számukra a királyi teremben.

A Vatikán már hajnal óta nyitva volt, és minden terme tömve tolongó

csoportokkal; idegen utasok és olasz földnép összevissza keverve, akik azt sem tudják, hol kezdjék el a bámulást; e halmazában a kincseknek, mikkel a világuralom, a kegyelet, művészi kéz és fejedelmi pazarlás telezsúfolt egy óriási palotát, amibe, aki reggel bemegy, este jön ki belőle, s meg nem pihent sehol. S jól van intézve, hogy kincs és művészi remek a

tóduló nép özönét szétossza; így juthat a nap nevezetes pompájához a választottak serege, mely még mindig légió.

Blanka és kísérői a királyi terembe csupán Manassé hadvezéri taktikája

mellett juthattak el ezúttal. Onnan egy pillantást vethettek a Sixtina kápolnába, mely e napra már egészen fehérrel volt bevonva, még az oltár

is (az Eucharistia emlékére) – s egy másik tekintetet a Paulina-kápolnába,

mely ezen az egyetlen napon szokott megnyitva lenni. Ez a szent sír.

Megérkeztükkor már a pápa eltávozott a Paulinába a szent kehellyel, melyet ott a nagy hamvederbe fog letenni. A kórus egy része a Sixtinában

énekelt, másika a Paulinában, egymásnak felelgetve. S a királyi termen végigvonult az ájtatos processió.

Ott vonult el szemeik előtt az egész világ!

Az a világ, amely volt ezer év előtt, és megmaradt olyannak, amilyen

volt ezer év előtt. Zarándokok a föld minden részéből, ahol csak hívők laknak; Szíriából és a délszigeti és kínai missziókból, Abissziniából és Oroszországból; szerzetesek, remeték, vitézi rendek, bíborpalástban,

aranykoronákkal és hátratűrt csuklyákkal, szőrcsuhában és mezítláb,

facipőben, keresztvégű botokkal, mikről kobak függ alá, s drágaköves pásztorgalymókkal, öveikről lecsüggő olvasókkal, köpenyeiken Szent

Jakab kagylóival; helveták, a kantonok pallosaival; minden fegyver

hegye s minden tekintet a föld felé irányozva. S aztán a nőszerzetek változatos jelmezű alakjai: az a női köntös, amin a divatnak nincs hatalma; szemek, amikben nincs epedés; ajkak, amiken nincs nevetés

soha. Egy végeszakadatlan látvány, mely fogalmat ád arról a hatalomról,

mely körülövezi az egész földet, s egyenlősíti a századokat. Ez a menet most is ugyanaz, ami ezer év előtt volt; ez alakok most is ugyanazok. A

horizon egyik felén lemennek, a másikon visszajönnek.

A zarándoksereg hosszú menetét bezárja a tizenhárom apostol.

A föld tizenhárom nemzetéből választott papok, földet seprő hófehér ruhában, turbán alakú fövegekkel, akik letelepszenek egy kerek

emelvényre, míg odajön hozzájuk a Paulina sötétjéből fölmerülve egy szelíd, folyvást mosolygó arcú alak, minden pompa, ragyogás nélkül.

Senki se mondaná róla, hogy ez a fejedelmek fejedelme: – a pápa. Oly szerényen, oly alázatosan közeledik “társaihoz”; lehajlik lábaik elé, leoldja szandáljaikat, a bussolantik aranymedencét visznek előtte

izsópillatos langy vízzel; azzal mind a tizenháromnak megmossa a lábát,

megtörülgeti lágy gyapotkendővel, és aztán megcsókolja; a kincstárnok mindegyiknek átnyújt egy piros selyemerszényt, abban egy nagy arany-

és ezüstérem, egyfelől a pápa arcképével, másfelől a lábmosási jelenettel.

Az egyházi menet után tóduló tömeg aztán, mint a zuhatag ragadta

magával Blankát és kísérőit, nem kellett már útmutató, az ár vitte őket az

igaz úton, keresztül a vestibulumon, a királyi lépcsőn, Constantin

tereméig, ahol a “Cená”-hoz volt megterítve.

Ott ült már a tizenhárom apostol (a tizenharmadik az “angyal”, ki Szent Gergely lakomáihoz meg szokott jelenni), előttük egy kosár tele virággal, ezüsttányérok és kések, az asztalon a húsvéti bárány. Az egyházfejedelem körüljár, s aranytálból ételt oszt nekik: ráklevest és sült halakat. Minden, ami az asztalon van, a vendégeké: étel, virág és ezüst.

Azt kosaraikba rakják, és elviszik.

Innen az embertömeg kataraktái sodorják tova a hívőt és hitetlen

bámulót, míg a nagy tengerbe beomlanak: a Szent Péter templomába.

A tömeg nagy részét elvonják a Szent Veronika-szobor előtt kirakott legnagyobb ereklyék: a zarándokok körülfogják Szent Péter sírját.

Manassé Blankát, ki, hogy el ne tépjék tőle, két kézzel kapaszkodott a karjába, egy oldaltranssepthez igyekezett eljuttatni, melyhez egy

kimagasló trónmennyezet volt a jelmutató fárosz. Az ügyvédet és

Dormándynét egy másik ága a népfolyamnak elszakítá tőlük, s elvitte

más embertömeg örvényébe. Ők eljutottak a nagy vezeklés látványához.

A transsept közepét lépcsőzetes emelvény foglalja el, beárnyékozva

aranyszövetű mennyezettel.

Ezen a napon, ősi szokás szerint, egy halálos bűnt elkövetett vétkes kap bocsánatot, s a bíbornokok egyike adja meg neki a nép előtt a feloldást.

A pápa választja ki a szertartást végrehajtó bíbornokot, s a bíbornok választja ki a szabadon bocsátandó gonosztevőt.

A megkegyelmezett orgyilkos volt, ki politikai fanatizmusból le akarta

szúrni a miséző papot az oltár előtt. Hogy ezt bocsátják szabadon, mindenki tudta már, s Manassé előre figyelmezteté rá a hercegnőt.

Hanem azt, hogy ki lesz a kegyelmet osztó bíbornok, csak akkor lehetett

megtudni, mikor az a mennyezet kárpitjai közül kilépett.

Blanka Manassé karjára támaszkodott. Mikor a bíbornok fellépett az

emelvényre, a hercegnő úgy érzé, hogy kísérője megrendül,

összerázkódik. Bámulva nézett fel:

– Ezt magát akarta a gyilkos megölni! – súgá oda Manassé Blankának.

Az áldozat maga jött fölmenteni az ellene vétkezőt.

Még sápadtan a vérvesztéstől, mit a rosszul irányzott tőrütés okozott;

még reszketve a borzalomtól – mit a gyáva test érez, mikor az erős lélek

parancsol vele, hogy közeledjék a halál helyéhez – foglalt helyet a főpap

a trónszékben, s inte, hogy hozzák eléje a bűnöst.

Egy melléksekrestye-ajtón bevezették azt a terembe, nehéz szövetű

szőrcsuhában; nyakán a kötél. A bűnösnek felesége is volt, és három kis

porontya. Azok is vele jöttek.

A vétkes háttal volt fordulva Blanka és Manassé felé, addig nem

láthattak az ő arcába, míg a bíbornok trónja előtt térdepelt, és gyónt; csak a főpap arcát látták, amint szelíd biztatással suttogott ahhoz vigasztaló szókat; végül reszkető kezét fejére tette, megáldó, levette nyakáról a kötélhurkot, s azt saját karjára csavarta, s aztán megölelte a feloldott gonosztevőt.

Mikor a bíbornok felállt a székéből, a megkegyelmezett is

felemelkedék, és megfordult, hogy a hét lépcsőn leszálljon. Ezalatt arcába

lehetett látni.

Olyan arc volt az, amit egyszer látva, nem lehet többé elfelejteni. A széles, magas homlok két szeglete annyira kidomboruló, mintha szarvak

akarnának rajta kinőni, s az üstök közepén egy csipetnyi rögtön őszült

hajtincs, mint egy fellövellő sugárkéve a fekete haj között. Sötét, tömött szemöldei, mint két kígyó húzódnak alá szemeire. Felvetett ajkait göndör

bajusz és szakáll veszi körül; a római szabású sasorr középcsontja valami

ütéstől betörve látszik.

A félelem igézete jár e tekintet előtt.

Maga a nagyobbik fiú, mikor apját leszállni látja az emelvényről, félve

húzódik anyja mellé, csak a kis ölbeli csecsemő vet feléje csókot a kezével.

A baljóslatú alak lassú, dac terhelte léptekkel halad végig a számára nyitott fegyversoron, s félre sem tekint senkire, még nejére és

gyermekeire sem. – Blanka sokáig fog álmodni a szörnyű alakról!

Ezzel a nap ünnepélye végződött. A gyilkost szabadon bocsátják, míg a

megváltó a Golgotán kiszenved. Legnagyobb emberi gondolat ez; könnyű

volt Istent találni benne! – A harangok megnémultak; a kerepelők

szólnak.

Mikor hazavezette a hercegnőt Manassé, azt kérdé tőle:

– Nem fáradt ön ki, hercegnő?

– Új erőt nyertem – felelé neki Blanka.

És akkor forrón, erősen megszorítá Manassé kezét. Senki sem volt

jelen. Ügyvédjét, társalkodónéját a néptörvény hurcolta magával, s a kézszorítás alatt gondolta magában: “Nem foglak elbocsátani!”

És Manassé elérté a kézszorítást, és gondolta magában: – “Szegény

asszony! Milyen nagy kincseket kellene elvesztened: millióit a világi vagyonnak, siklusait és talentomait a szívbeli kincsnek, hogy megnyerj érte egy ilyen ágról lehullott, lábbal taposott, széltől elkapott falevelet, amelyre az én nevem van írva. Dobj el engem: – s maradj »ilyen«

gazdag!”

Azután még ott maradt nála mindaddig, míg hozzátartozói

hazakerülnek, s ez idő alatt elmondá a hercegnőnek a látott szertartások

mély értelmét, amiről a nézők nagy része fogalommal sem bír, a vallási misztériumokat, miknek közlésével a mai nap áhítatos gyönyörét az üdv

érzetéig fokozta a hercegnő szívében. Ó, a profánus, mind jól ismerte azokat.

S mikor aztán azt hitte a hercegnő, hogy a felmagasztaltság régióiban

feltalálták lelkeik azt a paradicsomi tájat, amelyben boldog taláIkozót adhatnak egymásnak, akkor Manassé ezzel a szóval: “Gyönyörű költészet

mindez!” – leveté magát az égből hanyatt-homlok a földre, s otthagyta a hercegnőt egyedül a paradicsomban.

Gábor úr és Dormándyné megérkeztek, s áldották azt a csengettyűszót,

mely jelt ád – nem a feltámadáshoz, hanem a table d’hôtehoz, az

igazhívőknek, akik reggel óta se nem ettenek, se nem ittanak, se le nem

ültenek vala.

X.

Másnap reggel, nagyhét szombatján, Gábor úr panaszkodni kezdett,

hogy őneki már elég volt a dicsőségből: annyi szent dolgot vett már be,

hogy egész életére beéri vele. Ezzel összehangzólag Dormándyné is

magasfokú migrén jelentkezésére kezdett példálózni, s mind a ketten egyértelműleg konstatálták, hogy a hercegnő szerfölött kimerültnek

látszik.

Az értük jövő Manassé nagyot nevetett rajtuk.

– Ez rendesen így van. A nagyhétre feltóduló idegenek a két első

gyásznap látványaiban annyira kimerítik az erejüket, jól tartják a

kíváncsiságukat, hogy a harmadik napon már öthatod része otthon

marad összeszedni képességei töredékét a főpompára, a húsvéti áldásra,

s eközben elmulasztja a legegyszerűbbet és legnagyszerűbbet, a mai nap

két tüneményét: a valódi kereszt imádatát s a Marcell pápa miséjét.

A hölgyek aztán nem hagytak békét Gábor úrnak, mennie kellett velük

még egyszer a Sixtinába; pedig bizonnyal állítá, hogy a lábai köszvényt kaptak már a sok állás miatt.

A Sixtus kápolnája most már teljes pompájában volt meghagyva,

gyászleplek, fehér takarók nélkül, csak a zárt ablakok sötétje tartá még befátyolozva fölséges pompáját, nem világított más, csak a viaszgyertyák

az oltáron.

Amint Manassé előre megmondá: ma már sétálni lehetett a Sixtinában;

ma nem volt semmi látvány, a bámész tömeg otthon maradt.

Mert azt nem lehet látványnak nevezni, mikor a pápa legegyszerűbb

papi köntösében, a bíbornokok csak a violaszín palástban jönnek elő, aztán kihoznak eléjük egy fadarabot, melyen se arany, se ezüst, se gyémánt. Egy három sing hosszúságú gerendatönk az egész. Azt leteszik

az oltárvánkosra.

De az a fadarab az igazi kereszt töredéke.

Valóságos darabja annak a nehéz fának, melynek terhe alatt a világ megváltója összeroskadt, melyen vére végigcsorgott, megőrizve a

kősírban a rothadástól, felemeltetve egy császárnétól, darabokra törve a hitetlenek elől megmentés közben, melynek egy darabját egy császár a vállán hozta el gyalog és mezítláb Jeruzsálemből Alexandriáig, egy másik

császár szoborba rejteté, templomosok hordták magukkal hitetlenek seregén keresztül, véres utat törve számára Konstantinápolytól Rómáig.

Ez az a minden nemes ércnél drágább fadarab, mi most oda van kitéve

a vatikáni oltárra.

S az egyházfejedelem, akinek lábai királyok fejein járnak, atyja

kétszázmillió embernek, őrzője a mennyország kulcsának, mikor e tört darab fához közelít, leteszi fejének ékességét, leölti magáról hímzett köntösét, leveti cipőit, s egyszerű szőringben és mezítláb, meghajtott fővel járul feléje, térdre veti magát előtte, s alázattal megcsókolja azt.

Követik a többi egyháznagyok. A kórusok ezalatt folyvást zengik

Palestrina nagyszerű zeneművét, melynek neve “Marcell pápa miséje”.

Egy világot átölelő zenemű, minő valaha emberi és angyali fülek számára

alkotva volt, melyet ihletett órákban egy költő ellesett az égből, s mikor

készen volt, dedikálta azt egy üdvezültnek, a meghalt Marcell pápának és nem az élő fejedelmeknek.

Az igaz, hogy délután három óráig tartott a nagyszerű zenemű, amíg a

szertartás végén a processió a tegnapi kelyhet az ostyával ismét

visszahozta a sírboltból, s a benne levő bort a pápa és bíbornokai, az apostolok példájaként, egy szalmaszálon át szürcsölék ki, mire

megkondultak a harangok a Péter-templom tornyaiban, arra a hangra

egyszerre lehullottak az ablakokról a takarók; a Sixtina kitűnt egész pompájában Michelangelo remekműveivel. A kivont kardok, az

alabárdok, mik addig lefelé voltak fordítva, most egyszerre hegyeikkel ég

felé emeltettek, s a kórusok, az egyháznagyok és a zarándokok egy hangból rázendíték a halleluját.

– Hála legyen a mindenhatónak – mondá Gábor is Manassénak –;

csakhogy már vége van! Soha életemben még így nem untam magamat.

– Bátyám, ne mondja hangosan – csitítá Manassé. – Ez Palestrina

zeneműve volt.

– Mindjárt tudtam, hogy valami zsidó nóta – igazolá magát Gábor úr

(akinek Palestrina vagy Palesztina nem tett semmi különbséget). – Már nálunk Pesten csak szebbet hallani ennél a franciskánusok templomában.

Manassé nem vitatkozott vele tovább.

Gábor úr a hotelbe visszaérve azon megmásíthatatlan nézetét fejezte ki, hogy ő már “kerékbe van törve”, s hogy ő a holnapi parádén, ha mindjárt Szent János apokalipszisát mutogatják is, jelen nem lesz, a hölgyek is jól teszik, ha meggondolják, hogy micsoda mulatság lesz

holnap reggeli öt órakor a Vatikán kapujánál összecsoportosulva várni négy óra hosszat, amíg a hölgykarzatokra felmenetelt megnyitják, s

azután másik négy óráig egymáshoz zsúfolva lenni, míg minden

szertartásnak vége szakad a templomban, s végre a pápa megjelenik a loggián, elmondani egy áldást, amiből úgysem értenek semmit, mert

diákul van. Legjobb volna a holnapi napon itthon maradni, és kipihenni

magukat. – Aminthogy Dormándynét csakugyan még az este utol is érte

a bejelentett migrén; annak egész éjjel szódát kellett inni, és mustárszeszt alkalmazni. Nőkísérő nélkül pedig a hercegnő magában nem mehetett a

karzatra. (Magyarországi fogalmak szerint; mások nem tartották ezt a szabályt.)

– Tudod, kedves öcsém – mondá Manassénak bizalmasan az ügyvéd –,

ami a lábaimat illeti, azok kiállnának még akár tíznapi marsot is: nem vagyok én totya; a Dormándyné fejfájása is elmúlnék, csak azt

mondanám neki, hogy doktort hozok. Nagyon fél az olasz orvosoktól, hogy mindjárt eret vágnak rajta. Hanem az van a dologban, hogy éppen

most kaptam a pápai kúriától a kegyes engedélyt, hogy a hercegnőt velem együtt őszentsége kész elfogadni holnapután. Ez rendkívüli

grácia! Ünnep második napján. Igaz, hogy egy olyan szép diák levelet írtam őszentségének, amilyet nem olvasott egyhamar. De már most

nekem is készülnöm kell egy kicsit: össze kell szednem, hogy mit

beszéljek őszentségének a kliensem ügyében. Tudod, diákul kell

szónokolni. Hát csak hadd maradjon most a parádé. Köszönjük a

szívességedet, tudod?

– Mindent tudok. Fáj bátyámnak a Dormándyné feje meg a maga lába.

Kapott engedélyt holnaputáni kihallgatásra; ami egyébiránt Rómában

nem ünnep, mint Kun-Ágotán. A levele szépen volt írva. Ezt mind

tudom. Hanem azért mégis jó lesz egyszer egy udvariassági látogatást tenni Rossi úrnál, a francia követnél, akinek az előszobájáig már

elvezettem, mert az is tud egy kicsit diákul, ha nem is olyan szépen, mint

bátyám. Tudja?

Ebből megtudhatta Gábor úr, hogy a gyors engedélyt a kihallgatásra alighanem Manassénak köszönhetik, ki azt a nagy befolyású francia

követ által kieszközölte.

Manassé is megtudott annyit, hogy a holnapi ünnepélyes látványról

azért kell elmaradni a hercegnőnek, mert az “ügyvéd” védelmi tervébe sehogy sem illik az bele, hogy “védence” nyíltan, országvilág előtt együtt

üljön és beszélgessen fél napon át egy idegen fiatalemberrel. Ez az egész per folyamát alterálhatná. Eddig megjárta. A hölgy lefátyolozott arccal járt-kelt mindenütt, de holnap már le kell vetni a gyászt, pompának öltözni; s ez a város tele van kémekkel, sanfedistákkal: azért, ha a múlt héten kikergették is a jezsuitákat. Az ügyvéd tanácsosnak találta

felmondani a barátságot. S ebben megint igaza volt.

Manassé megértette a dolgot, s szépen búcsút vett a hercegnőtől, aki igazán szomorú volt azért, hogy a holnapi nap öröméről le kell

mondania. De hozzá volt szokva, hogy saját akarata ne legyen soha, s odanyújtá búcsúra a kezét. De azután kikönyökölt az ablakba, s

utánanézett az eltávozónak, hogy legalább annyit tudjon meg, hogy

mikor a hotelból kilép, melyik irányban hagyja el az utcát, s mikor a szeglethez ér, merre fordul el. Lehet, hogy sohasem fogja többé

visszatértét látni.

Korán reggel, tizenegy órakor (római számítás szerint, ami nálunk

hajnali öt óra) az Angyalvár ágyúi kezdték Gábor úr ablakait

megpróbálni, hogy jól be vannak-e téve. A nagy dörgésre kiugrott az ágyából, s rögtön felöltözött. Első gondja volt bekocogtatni Dormándyné

ajtaján, s megkérdezni az ajtón keresztül, hogy érzi magát. A szép hölgy

azt felelte neki nyögdécselő hangon, hogy most az ágyúzástól megint úgy a fejébe állt a mindenféle görcs, hogy reggelig aligha meg nem fog halni.

Ezt nagyon helyeselte az ügyvéd. Meghalásról szó sincs; de legalább a

hercegnő nem mehet el a parádéra.

Neki csak parádé volt az: a kérges szívűnek. Mit tudta ő, hogy annak a

félénk lelke mint kétségbeesése balzsamát óhajtja azt az áldást, amit a szívébe ojtott hit csodaerővel ruházott fel. Ami neki csak latin flosculos volt, attól ő gyógyulását várta.

Azután elkezdtek Róma száz temploma tornyaiban megkondulni a

harangok; a város megelevenült, a nép mind tódult a Tiber felé, a hintók

ünnepi pompához öltözött néppel rakva, mind egy irányban, amik

visszajönnek, azok mind üresek.

Blanka kihajolt az ablakon, s nézte folyvást “azt” a szegletet.

A népfolyam egyre omlott végig az utcán; az órák tizenkettőt,

tizenhármat, tizennégyet ütöttek, akkor gyérülni kezdtek az utcán járók;

aki eleven volt, az már a Szent Péter téren van rég.

Ekkor egy nyitott kocsi áll meg a hotel előtt, egy benn ülő férfival,

kiben Blanka Manassét ismerte fel.

Szíve nagyot dobbant. S az arca elárulta már a szívét, piros lett.

Manassé sietve jött fel hozzá.

– Bocsásson meg, hercegnő, hogy hívatlanul jövök. Láttam az arcából tegnap, hogy nehezen mond le arról az áldásról, ami ma a loggiáról fog

elhangzani, s találtam rá módot, hogy jelen lehessen.

A hercegnő megörült s megrettent egyszerre.

– De hisz elkéstem már; ünnepélyhez sem vagyok öltözve.

– Elég ideje van, hercegnő. Rossi úr neje olyan jó volt, hogy felajánlá önt magával vinni a francia követség külön hölgykarzatára, mely csupán

huszonnégy hölgy számára van felállítva, külön bejárással a katonai sorfal közül, legközelebb a loggiához. Egy óra múlva eljön önért saját hintajával a grófnő. Addig felkészülhet a hercegnő.

– Ön is eljön?

– A grófnőt elkísérem idáig leányával együtt, akiben ön igen

rokonszenves alakot fog megismerni, de oda nem kísérhetem önöket,

mert a különkarzatra csak hölgyeket eresztenek, hanem majd valahová befurakodom én is, felmászok valamelyik obeliszkre, amit még meg nem

szálltak mások.

Azzal sietett vissza a követségi palotába.

Ez ajánlat ellen aztán az ügyvédnek sem lehetett semmi kifogása.

Inkább kapni kell két kézzel a magas pártfogáson. Nagy megnyugvására

szolgált, hogy ezúttal Manassé elmaradt a hercegnétől, s az kizárólag hölgytársaságban fogja tölteni a napot.

Most aztán Dormándynénak még jobban megfájdult a feje, hogy a

hercegnő nélküle ment el a benedictióra. De hisz őt csak nem híhatta, mikor be volt kötve a feje.

De még annál nagyobb bántalom is történt Dormándynéval; mert

amint Manassé visszatért a grófi családdal, s aztán a hölgyeket egymással

megismerteté, és magukra hagyta, ezalatt átment Gábor úr szobájába, s azt is elkezdé csábítani.

– No, bátyám. Ha a lábai beleegyeznének, ha az etikettszabályok nem

gátolnák, ha hite és vallása nem tiltaná, s ha a latin allocutio már be volna tanulva, tudnék ám egy olyan csendes kis helyet, ahonnan árnyékban ülve lehetne meglátni azt, amit ezernyolcszáz esztendeig nem látott emberi szem, s letelik új ezernyolcszáz esztendő, hogy nem fog újra látni.

– Micsodát?

– Egy római pápát, aki élére áll a népszabadságnak, s ki a Szent Péter templom loggiájáról, a tiarával a fején benedictiót mond az előtte felállított római hadseregre, amely megindul harcolni a népszabadságért.

Ott van fölállítva Durando egész hadteste a téren; s a római pápa megáldja a szabadságért, a felvilágosodás győzelméért kivont fegyvert.

Bátyám álmai ezek, s most ébren nem nézi meg?

– Hüh, öcsém, ez valami! – mormogá Gábor úr. – Az egész római

hadsereg! Maga Durando! Ezt lehetetlen meg nem nézni! Várhatsz addig,

amíg a díszruhámat fölveszem?

Gábor úr mindent elfelejtett erre a csábszóra, amit eddig

impedimentum dirimensnek talált saját személye s a Szent Péter téri nagy szertartás között, s sietett magyar vitéznek öltözni karddal,

panyókával.

– De halkan lépegessünk, mert Dormándyné alszik.

Nem aludt biz az; sőt inkább nagyon mérges volt, mikor azt hallotta, hogy lassan, csoszogva osonnak el az ajtaja előtt, s halkan teszik be az ajtót. Felfogadta haragjában, hogy ezért Zimándyhoz kegyetlen fog lenni,

Manassét pedig szeme elé nem ereszti többé. Különben is ez az oka a mai

fejfájásnak is, mert ezelőtt hat nappal rávitatta a pálinkát. Az akkori borszesztől kapta most ezt a migrént. Haragudott a hercegnőre is, amiért

az egy most eléje toppant idegen asszonnyal kész elmenni inkább,

hogysem egyetlen kipróbált barátnéja mellett ott maradna ápolónak; –

sőt a pápára is haragudott, amért éppen olyan napot választott erre az ünnepélyre, amikor őneki az ágyban kell maradni: s haragjában félretette

az imádságos könyvet, s elővette a pasziánsz kártyát, azt rakta ki a paplanára, s amint az első ágyúdördülés jelenté, hogy az ünnepély

kezdődik, sírva fakadt, s felfogadta, hogy amint hazamegy, rögtön

kálvinistává lesz.

Manassé ezalatt bemutatta a górfnőnek az Árpád-kori hősnek öltözött

Zimándy urat, kinek a mentekötő láncán akkora emberfejes medaillonok

lógtak, hogy elbújhatott mellettük minden Calatrava-érdemrend; azzal

együtt lementek a grófnő carosse-áig; annak volt egy hátulsó inasülése, abból a lakájt leszállították, s átdelegálták a kocsishoz; a két úr pedig beült az expropriált inasülésbe, a hölgyek háta mögé; így akadálytalanul

jutottak el a Szent Péter térig, ahol a követségi firma oltalma alatt a katonai sorfalak között minden furakodás nélkül érték el a fönntartott francia tribünt, melyen a választott hölgyek csak most kezdtek

letelepülni, míg a “confessió” két oldalán emelt karzatok lakói már hajnal óta helyeiken ülnek, és szenvedik a keresztyéni csendes martyriumot.

A hölgyek tehát könnyen helyeikhez jutottak, a férfiaknak ez kissé nehezebben ment. Nekik a tribünt emelő keresztgerendázat között kellett

elhelyezkedniök; Gábor úrnak átengedé Manassé a legjobb pozíciót,

tudniillik azt az ülőhelyet, amit két hegyesszöget képező gerenda kínál; ami olyan volt, mintha valaki egy V betűbe ülne bele; hanem neki magának már csak egy arasznyi kiálló szarufavég jutott, amin csak egy lábával állhatott meg, a másik az alatt pihent, s a fél karjával a cölöpökbe kellett fogóznia; valóságos aequilibrista tornagyakorlat volt az. – De megvolt érette a jutalma. Egy kartávolnyi magasban láthatta éppen maga

fölött Blankát, s maga előtt az egész Szent Péter tért a templommal együtt.

S az nagyszerű látvány volt, mely megszégyenít minden képzeletet. Jól

volt mondva: új ezernyolcszáz év kell ahhoz, hogy ezt emberi szem még

egyszer meglássa.

A Szent Péter-templom előtt, föl egész a lépcsőkig, fölállítva egy egész

hadsereg: gyalogság, lovasság, ágyúk. Minden ezrednek két zászlója van,

az egyik a római egyházállamé a mennyország kulcsaival, a másik a piros, fehér, zöld: Olaszország és a szabadság lobogója.

S a hadrendbe állított fegyvertest azt az óriási tért csak végigéri, de nem tölti meg; a drága keretben – melyet a Szent Péter-templom s a két

félkörű oszlopcsarnok képez – egy kép van foglalva, melyet megmérni hiányzanak az emberi fogalmak.

Mindaz, ami pompa és ragyogás, az öt világrészből egy tömegbe

gyűjtve: egy tenger – selyemből, csipkéből és aranyból! Díszjelmezei minden népnek, zászlói minden országnak, ragyogó sisakok,

aranysüvegek,

vésett

művű

mellvértek,

tollas

barettek

és

nyusztkalpagok, arany és ezüst vállrojtok ezernyi tömegekben; a

körülfutó karzatokon a szépség népe, az egyedül egységes nemzet, a hölgyek nemzete. Az emberiségnek az a fele, mely nem visel egymással

háborút, mely nem részese az átoknak, mely az égre kiált; mely nem irtja

ki a szomszédot, nem épít várakat, börtönöket: – a nők.

Még hátrább, egész a Borgóig a kocsik özöne, megrakva sokasággal, s

maga a szuverén nép a háztetőkőn, a falakon, az obeliszk mellett festői népviseletében; egy szentszobor helyén most egy emberpiramid

emelkedik, s az élő lobor tetején a római nép kedvenc alakja: a hírhedett

Ciceruacchio, kezében egy roppant trikolór zászlóval.

S e kép oly óriási nagy, hogy annak, ki egy keretétől a másikra áttekint,

a túlsó részen nyüzsgő embertömeg úgy tűnik fel, mint egy cifra

hangyaboly.

S benn a Szent Péter temploma is tömve néppel. Aki a pápa

pontificatióján akar jelen tenni, az nem részesülhet a loggiai

benedictióban.

Az órák tizennyolcat ütnek, dél van, midőn megkondul a harang a

nyugoti toronyban, s az Angyalvár bástyáin elkezdenek dörögni az

ágyúk. A templomi szertartás végződött: a bronz templomajtók

bőrfüggönyei megnyílnak, s előjön a zarándokok menete, elfoglalva a kolosszális lépcsőzetet; a magasból titokteljes zene hangzik alá; az idegen nem tudja, honnan jön az. A kupolában elhelyezett katonai zenekar

harsogtatja a dicsőítő zsolozsmát. Olyan az, mintha a bezárt égből hangzanék alá, elpárolva a felhőkárpitoktól. A hívők szerint a zenészek ezüsttrombitákat fújnak.

Minden arc a loggia felé van fordulva most.

Ez egy páholyszerű oszlopcsarnok a Szent Péter-templom

homlokzatán, toronymagasságban.

A miriádnyi néptömeg idealant zúg: mindenki látni óhajt, és

nyugtalankodik; úgy hangzik az, mint a tengermoraj.

Egyszerre megelevenedik a loggia. Pompa, mely túlragyog minden

fejedelmi fényt, tárul elé. Bíbornokok sorai, középkori páncélos

lovagalakok, szolgaruhának szegődött királyi palást. A koronahordók

jönnek a két hármas koronával; az egyik I. Napóleon, a másik a spanyol

királynő ajándéka, brilliantokkal terhelt koronák. A harmadik: a

legrégibb, mely előbb egyszerű volt, azután kettős lett, utoljára hármassá

növekedett, az egyházfejedelem fejét ékesíti, kit aranytrónusban ülve hoznak a loggia párkányáig, hová a másik két koronát letették;

hordszéke mellett főpapok csoportja, a háttérben magasra emelt páva- és

strucctoll legyezők.

Amint a pápa a loggia párkányához ér, feláll a trónjáról, a nap teljes fényében megvilágítja alakját.

Öltözete csupa fehér és arany. Vakító fényalak. És az a jóságos mosoly

az arcán, ami ragyogóbb koronája minden köveinél.

Manassé nem a pápát nézte, hanem Blankát. Milyen boldog volt e

percben ez a szegény asszony! Valamennyi úrhölgy között ő hozta el

magával a legszebb gyémántokat: azt a két örömkönnyet nagy sötét szemeiben.

A pápa kezében nem volt sem pásztorbot, sem kereszt. Annak az

emlékére, hogy Péter apostol tanítványa, Maternus föltámasztására

odaadta pásztorbotját, a pápának nem lehet másutt azt viselni, csak Trier

kerületében, hol Maternus meghalt.

Mellette állt a két legifjabb bíbornok, a dékányok; kezükben egy-egy pálmalevéllel.

S akkor, a miriádnyi nép elcsendesülése alatt, aláhangzott a koronás főpap áldása.

Csengő, hatalmas, érzéstől áthatott férfihang volt az: vontatott

énekléshez hasonló. S az áldás tartalma is egyszerű, emberi, malasztos.

Bűnbocsánatot, időt a megtérésre, bűnbánó szívet, megjavult éltet,

kegyelmet, vigasztalást s kitartást a jó munkában kér az Istentől a jelenlevőknek, s nem zár ki belőle senkit.

Egy könny odahullott Blanka szeméből Manassé arcába, amint

egymásra tekintettek. Ez a könnycsepp jegyezte el őket egymásnak. Vagy

az egyiknek kell leszállni, vagy a másiknak kell fölemelkedni! De

találkozniok, egyesülniök kell.

Amint a pápa áldása elrezgett a légben, egy sztentori szó az

emberpiramid tetejéről fölkiáltott:

– Evviva Pio Nono!

S erre a miriádok néptengere oly óriási kiáltásban tört ki hogy azt semmi tenger utána nem csinálja. Egy ítéletnapi hozsánnakiáltás volt az,

a halottak fölébresztésére szolgáló; a megáldott nép visszarivallta az áldást a főpapnak, kit e napon a szívében hordott mindenki. A szabadság

Péter apostola volt ő e pillanatban, s Szent Péter kulcsainak egyikével a mennyei, másikkal a földi paradicsomot nyitá meg népei előtt.

A népáldás hangja elnyelte a két bíbornokdékány utóbeszédét; néhány

pillanat múlva megint egyszerre, mintha kettévágták volna a zajt,

elcsendesült minden. A bíbornokok a kezükben tartott pálmaleveleket

hajíták le onnan a magasból a nép közé.

A két leszálló levél egyszerre magára vonta a figyelmet. Vajon hová fognak leszállni? Ki lesz a boldog halandó, akinek az áldás és bocsánat jelvénye jutni fog?

A lenge pálmalevél lassan szállt alá a magasból, s mint minden, ami ívalakra hajlott, szeszélyes kanyarulatokat tett a légben.

A nyugat felé szálló pálmalevél végre orsó alakú örvénylő forgással hullott alá magára az olasz önkénytesezred zászlajára, ismét felköltve a dörgő diadalkiáltást, míg a kelet felé szálló levél ringatózva, kanyarogva, szeszélyes lengéssel csalogatta a rá váró tömeget; egy szellőfuvallat egyszerre a francia páholy felé ragadta azt. Száz kéz nyúlt föl eléje, hogy elfogja a lehulló jelvényt.

Hanem a százegyedik hosszabb volt a többinél. Az tudniillik Manasséé

volt, ki az állvány szarufájára hágva, az egész tömeget megelőzte egy karhosszával, s az odalebbenő pálmalevelet szerencsésen elragadta. S

ugyanabban a percben odakínálta azt a feje fölött ülő hölgynek –

Blankának. – S ezzel ismét ki lett víva egy újabb üdvviadal a közönség részéről.

Blanka szép volt, de az a perc, melyben a bűnbocsánat és áldás

pálmalevele kezébe jutott, valami oly megdicsőülést kölcsönzött arcának

hogy a rátekintő ezernyi szem előtt úgy tűnt fel, mint egyike azoknak a

szent alakoknak, akik fölemelkednek az égbe.

Ez a pálmalevél annyi volt neki, mint egy egész, fejére omló

mennyország.

Mikor eszébe jutott, hogy megköszönje azt annak, ki merész kézzel

közvetítője volt az égi ajándéknak, már akkor az nem volt közelében.

– Bizony isten nagy dolog volt ez, öcsém! – mondá Gábor úr, amikor Manassé annyira utat tört előtte, hogy valami szekérbe elhelyezhesse magát. – A római pápa áldást mond a szabadságharcba induló seregekre!

Ilyen még nem volt!

– Hanem most azután, bátyám, sietve hajtsa keresztül a hercegnő

perét, amíg ezek a csillagképletek uralkodnak.

– Mit? Csak nem hiszed, hogy a pápa játékot űzzön ilyen nagy

eszmékből? – förmedt rá Gábor úr valódi haraggal.

– Azon nem kételkedem, hogy Pio Nono szelíd, jószívű, őszinte ember,

kegyes uralkodó, felvilágosodott fő – hanem hogy a jámbor keresztény Durandót a pogány osztrákok, nem tekintve a szentatya őszinte áldását,

kegyetlenül meg fogják verni az első találkozásnál, azt nagyon

valószínűnek tartom; s hogy akkor milyen időváltozás fog Rómában

bekövetkezni, azt halandó előre nem tudhatja. – Jó lesz sietni, míg el nem

szárad az a pálmalevél!

XI.

Mikor Gábor úr hazaért a hotelbe, akkor még természetesen nem volt otthon a hercegnő. Annak még várnia kell, míg a tömegoszlásnál a

Rossiék hintajára kerül a sor.

Gábor úr legelébb is sietett magát civilbe tenni. Azután bekocogtatott Dormándyné ajtaján: “Szabad-e?”

Belülről erőteljes és kategorikus válaszul hangzott: “Nem szabad!”

Ez most duzzog.

Pedig, ahogy a szobaleány tanúvallomásából kiderült, már föl is kelt a

szép asszony, és felöltözött, s annyira elmúlt a fejfájása, hogy a table d’hôte határideje után tudakozódott, s addig is egy adag osztrigát hozatott fel magának.

Várni kell, míg magától kibékül. A hercegnő majd kiengeszteli. Annak

a megérkeztét aztán türelmetlenül leste Gábor úr, bodor füstöket

eregetve tajtékpipájából ki az ablakon át az utcára.

Egyszer aztán irtóztató néprivalgást hall közelíteni az utca vége felöl;

mintha valami vidám jellemű forradalom venné errefelé az útját. A

néptömeg megtölté az utcát, megkoszorúzott trikolór zászlókat

lobogtatva, s e zászlók között gördült előre Rossiék hintaja a grófnővel, leányával és a hercegnővel; az egész hintó tele volt szórva

virágcsokrokkal és koszorúkkal; hanem lovak nem voltak eléje fogva.

Férfiak vontatták és tolták azt a hotel kapujáig, folytonos üdvriadal mellett.

A hintóból leemelték a hercegnőt odasiető nemzetőrtisztek, s

fölvezették a szobáiba; a hintót Rossiékkal vontatta tovább a felséges nép.

Gábor úr meg nem foghatta, hogy történhetik mindez. Türelmetlenül

csöngetett a szobapincérnek.

A csöngetésre berohant hozzá egy nemzetőr; kardosan, a zöldágas

keppivel a fején.

– Nekem pincér kell, nem gárdista!

– Én vagyok a pincér.

– Mi történt itt?

– Nem tudok semmit. Talán a maître d’hôtel tudja, az onnan jön.

– Hát küldje gyorsan a maître d’hôtel-t.

Perc múlva belépett hozzá egy nemzetőrkapitány; csákósan, vállrojtosan.

– Kit keres, signore capitano? – förmedt rá Gábor úr.

– No, hát én vagyok a maître d’hôtel.

– Ah, pardon! Nem ismertem önre ebben a kosztümben. Mi történt a hercegnővel?

– C, c, c, c, c, hn! – cuppogtatott a vendéglős; s aztán megint elöl kezdte. – C, c, c, c, hn!

– Odáig tudom – vágott eléje Gábor úr –, amikor a hercegnő a

pálmalevelet megkapta, mert addig magam is ott voltam.

– Csak röviden mondhatom el, signore, mert százfelé kell szaladnom.

Hol is kezdjem?

Ekkor kopogtattak az ajtón. Ugyan, ki alkalmatlankodik most? Már a nyelvén volt Gábor úrnak a “Nem szabad!” midőn az ajtó – nyomban a

kopogtatás után – fel is tárult, s “nagyon is szabad!” annak, aki most belépett. A szép Dormándyné volt. A kíváncsiság meg is gyógyította, ki

is engesztelte. Azért, hogy megtudja a rendkívüli eseményeket, jégre tette

a haragját, s maga lett Gábor úr látogatója.

– Hát, signore és signora, két szóval elmondom. A benedizione után, amint a “beata ungherese” (mert nálunk azt, aki a húsvéti áldásnál a

“pálmá”-t megnyeri, “beata” névvel szokták megtisztelni) tehát, amint a

pálmát megkapta, levette a briliántos karperecét a karjáról, s azt a közkedvességű népvezér, a szentelt barka-áruló Beppo Comincio

kosarába veté e szavakkal: “A szent ügy elősegítésére!” Mely példájára a

többi úrhölgyek mind egymás után lekapcsolták kösöntyűiket, hasonló

szent lelkesedéssel, a gyújtó szikra körülfutott a tribünökön, a szentelt barka-árulók kosarai körös-körül jártak, s egy perc alatt tetézve lettek ékszerekkel, miket a derék Ciceruacchio vett át a nemzeti kincstár számára; begyűlt egymillió scudi. A szikrából láng, aztán lángoszlop lett;

olyan, mint a Vezúv kitörése –, (amit önöknek is meg kell tekinteni –

szúrta közbe a “maître d’hôtel”, egy pillanatra elfeledve a capitano de la

guarda nazionalé-t – ajánlhatom Nápolyban – a hôtel du Danemark-t, ott

németül is beszélnek) – tizenkétezer fiatalember íratta be magát az önkénytes seregbe rögtön. Nekem minden pincérem nemzetőr lett.

Holnap a szobaleányok fognak felszolgálni az asztalnál. A pápának két unokaöccse is beállt az önkénytes légióba. A bíbornokok pompás

lovaikat odaadták a hadsereg ágyúihoz való fogatnak; hasonlót tettek a

hercegek, grófok, nagykereskedők: mind kifogatták hintaikból a nemes paripákat: allo az ágyúk elé. Rossi grófné is odaadta a maga lovait. A nép

aztán maga ragadta meg a rudakat, s vontatta a hintókat a palotákig! A

balkonokról koszorú! C, c, c! Virág! C, c, c! Ohi! Ahi!

A derék férfi úgy kifáradt a lelkesülésben, hogy már csak jajgatni tudott, és nem várta az “addiót”, hanem szaladt ki a szobából.

– No, lássa ön – szólt Gábor úr Dormándynéhoz e nagyszerű jelenet elbeszélése után. – Milyen jól járt ön, hogy nem volt ott; most megmaradt

a szép karperece, amit bizonyosan ön is elhagyott volna.

– Prózai ember – mondta a szőke delnő elsietve, s bosszúsan csapta be

maga után az ajtót.

A dolog nem egészen úgy történt pragmatice, ahogy azt a capitano

előadta. Ilyen kezdeményezéshez a szelíd Blanka lelkében minden erély

és rutin hiányzott. Hanem úgy volt az, hogy amint a pálmalevelet

keblébe rejté, karperece lekapcsolódott karjáról, s leesett az embertömeg

közé. Aki azt megtalálta, csakugyan a derék Beppo Comincio volt, ki egy

kis ketrecet ütött fel a szegletben, s ott árulta a húsvéti emlékvirágokat, amihez neki szabadalma volt. Ez a karperecet hosszú pálcájának hármas

keresztű végére akasztva nyújtá fel a hercegnőnek, ki azonban a véletlent

égi intésnek véve, azzal a szóval utasítá azt vissza, hogy az elvesztett ékszert a “szent ügy oltárára” kívánja letenni. Ő bizonyosan az egyházat

értette. A virágárust, aranyos casulájában, bátran a pápai cortège-hez tartozó bussolantének tarthatta. “Szent ügynek” azonban az esztendő

folytán Rómában a “szabadságharc” ügyét tartották, s a népszónok

Beppo Comincio ily értelemben proklamálta a “beatá”-tól jött ajándékot.

Az eredmény csakugyan azt lett, amit a vendéglős elmondott.

Blanka jómaga még csak sejtelemmel sem bírt arról, hogy mit tett. A dicsőség, az ováció diadalzaja, mely körülvette, érthetlen talány volt rá nézve: megrettent tőle, reszketett. A lelkesedés felfoghatlan zaja, az ölébe repülő koszorúk oly hatással voltak rá, mintha temetési pompáját látná és hallaná élve. Mikor hazaért, alig volt annyi ereje még, hogy szobájába

tudjon támolyogni. S ott rögtön levetkőztetteté magát, és lefeküdt. Úgy rázkódott egész teste, mintha a hideg lelné.

Mikor Dormándyné bement hozzá, hogy meghívja a table d’hôtehoz,

már fekve találta, s az arca égett, mint a lázbetegé. Nem kívánt mást, csak citromvizet. Meg volt törve a rendkívüli izgalom alatt. A keskeny

pálmalevelet odarejté az inge alá, keblébe, s kezeit összefonva fölötte,

imádkozott.

De sokszor elringatá álomba ez a pálmalevél!

XII.

Gábor úr azzal igyekezett a szép Dormándyné duzzogását kiengesztelni,

hogy mikor az étterembe levezette, azt monda neki:

– Ez a mai nap eseménye véghetetlen sok előnyt adott a hercegnő

ügyének.

– No hát, ha azt akarja ön, hogy ki legyek engesztelve, mondja meg ön

nekem, de egész maga valóságában miben áll ennek a mi hercegnőnknek

az ügye, amiért mi ide Rómába jöttünk. Azt tudja ön, hogy nekem is tisztában kell lennem minden eshetőség irányában; minthogy saját

elintézendő ügyeim is vannak.

– Tudom, igenis; majd odalenn a table d’hôte-nál hegyéről tövire

mindent elbeszélek: a szomszédaink nem értenek a nyelvünkön.

Ezért aztán megnyerte azt, hogy megcsípték a karját, s teljes

bűnbocsánatot kapott a gyónás után az eddig elkövetett bűnös tettekért.

Ezúttal Zimándy urat és Dormándynét ültette a maître d’hôtel az óriási

virágbokréta mögé, melynek az asztal közepén az a rendeltetése volt, hogy a vendégek savanyú képét eltakarja, amit azok egymásra

fintorgatnak, ha az ételek nem tetszenek nekik. S a suttogó párnak ezúttal

jólesett a rejtegető bokor.

– Tehát amíg a levest hozzák, rövideden beavatom nagysádat abba a tudományba, amire kívánom, hogy sohase legyen szüksége életében. – A

hercegnő ellen a férje válópört indított. Ő lenne a felperes. A római katolikus vallás a házasságot felbonthatlan szentségnek tartja. Olyan esetekben, amik az együttélést lehetetlenné teszik a házasfelek között, csak a különlakást engedi meg, de a sacramentum maga csak a halál által

bontható fel.

– Ne beszéljen ön halálról, mikor az ember éppen levest kezd enni.

– Én – köszönöm – nem eszem levest. Ki nem állhatom a sárgarépa metéltet a levesben. Egyáltalában nem szeretem a sárgarépát. Ugyebár, nagysád nem szokott ezt odahaza főzetni soha? Ez is egy ok

szeparációra, ha nem is a thoro, de a mensa.

– Ugyan ne fecsegjen annyi hiábavalóságot, hanem értekezzék a

válóperről.

– Hiszen azt teszem. Tehát az egyszerű különválasztásba sem a herceg,

sem a neje nem akarnak belenyugodni: a nő még “gyermek”; még nem is élt, a herceg pedig alkalmasint nőül akarja venni a kedvesét.

– De hát miért akarja éppen azt nőül venni? Miért “nőül”? És miért

“őt”?

– Jaj, lelkem, szép nagysád; ne kívánja ezt olyan könnyen megérteni, mintha arról volna szó, hogy miért szippantja be a szomszédom a maga

tizenkét darab eleven osztrigáját olyan deliciával, amitől engem a hideg

kilel, ha a tányéromra találják tenni. Ez a herceg és a márkiné közötti ügy. A tökéletes elválást azonban csak akkor engedi meg a római

katolikus egyházjog, ha magát a megkötött házasságot nem létezőnek

tekinti; aminek az esélyeit igen szépen versbe szedte valaki a diákok számára. Lehet válogatni a menüből, egyik rosszabb a másiknál.

– A table d’hôte-t érti ön, vagy a házasságbontó okokat?

– Talán mind a kettőt. Ezen okokat a tridenti zsinat alapította meg. A

pápai kúriának aztán van egy titkos instrukciója, amely a válóperekben dönteni szokott. Ez instrukciónak 13. kaccsa az, amire mind a két fél alapítja a keresetét, a herceg is, és neje is.

– S mint mond a 13. kaccs?

– Diákul van. – Ugyan, signore, nem kaphatnék egy kis házikenyeret?

Grazia! – Nagysád is szereti a házikenyeret? Ez itt “pane francese”. – a 13. §-a az instrukciónak nem létezettnek mondja ki a házasságot; hanem

egyúttal halálítéletet is mond ki. Az a fél, amelyik az ítéletre okot szolgáltatott, meg van halva a világra nézve: annak többé házasságra lépni nem szabad.

– És miért nem?

– Vigyázzon kérem, nagysád! Mikor az ember halat eszik, akkor nem

kell beszélni, mert szálkát nyel le. Csak én hadd beszéljek, aki nem eszem

halat.

Gábor úr aztán kitisztogatott szépen minden szálkát ebből a kényes témából, amely egy gyöngéd hölgynek a torkán akadhatna.

– Ez egy igen kellemetlen, gyűlöletes per, ami az embert mélyebben lealázza a pap lába alá, mint ahogy a Henrik császár volt megalázva Canossában; ez csak mint “bűnbánó ember” hajtá porba a fejét, a váló fél pedig mint “bűnbánó állat.”

– Ügyeljen ön! A szomszédja koccintani akar önnel a pápa egészségére.

– Ah! Evviva Pio Nono! Igazán mondom: örömest ittam az

egészségére. Pedig bizonnyal mondom, éhomra ittam. Ugyan adjanak

már valami húsfélét! Hiszen elmúlt a nagyhét. Nem kell már böjtölni. –

Minden reménységünk őszentségében van most. A válóper ez alapon sok

veszéllyel jár, s amikor az egyik félt megszabadítja, a másik félt megsemmisíti. És itt éppen olyan nevezetes ember ügyéről van szó, mint

Cagliari herceg. Ez nemcsak gazdagsága miatt nevezetes, hanem

diplomáciai befolyása miatt is. Többet lakik Bécsben, mint Rómában, s palotája van mindkét helyen, téli s nyári. Ott is nagy földbirtokos, itt is.

Tevékeny tagja annak a pártnak, mely ellensége minden alkotmányos

szabadságnak. Mikor a római kúria az olasz mozgalom által elhagyta magát ragadtatni, akkor a hercegnek tanácsos volt Rómát elhagyni, s a palotája ablakaira vastáblákat tétetni föl. Ő és az osztrák nagykövet csak

egy napon térhetnek vissza Rómába. S ez a hercegnőre nézve a

legkedvezőbb helyzet. Ha az ítélet eldöntését siettetni lehet, akkor a herceg vesztett. Ő most az idézésre nem jelenhet meg Rómában. Itt a nép

megkövezné – “most”. Tehát ítéletet nyerhetünk ellene “in

contumaciam”. – Még az is szerencsénk, hogy meghatalmazottját,

Vajdárt, a derék, jó, becsületes haramiák elfogták, s valami barlangban fogva tartják, s míg azt a herceg kiváltja, addig itt elverjük rajta a port. –

No, ha az olasz ezt nevezi sült húsnak, akkor szeretném tudni, hogy milyen nála a nyers? Igazán mondom, bégetett, mikor belevágtam. – Mi

volt ez az izé, signore, amit most lenyeltem? – “Cardi!” Bogáncs! Azzal nálunk a szamarakat tartják, köszönöm a komplimentet.

– Ugyan folytassa, kérem! Nem a gasztronómiai értekezést, hanem a

kánonjogit.

– Mondom, hogy a körülmények kedvezése mellett módunkban áll a

herceggel oly kegyetlenül elbánni, ahogy csak kívánjuk. Nyerhetünk

ellene olyan ítéletet, mely a hercegnőnek rangjához illő életjáradékot biztosít, még az új férjhezmenetel esetére is; választhatunk a herceg palotái közül, hogy melyikben lakjék, míg másfelől a herceget érheti az a

balsors (akarnám mondani: szerencse!), hogy nem nősülhet meg többé.

– Uram, ön elfeledi, hogy ki előtt beszél?

– Ez “ad hominem”, azaz: “ad foeminam” volt mondva. Bizonyosan

szerencse lesz rá nézve, ha a márkinőt nem teheti nejévé. – Azonban hát

az egész ügyvédi szép tervem egy nagy akadályba ütközik. S az a

hercegnő kedélye. – Arra nézve, hogy magának kedvező ítéletet kapjon,

neki kellene a herceg ellen oly vallomásokat tenni, amiktől iszonyodik.

Azt mondja, hogy készebb meghalni, mint ajkain egy szót kiejteni, ami a

családi élet titka. És azután azt tudva, hogy ezen önvédelme által a herceget oly élve eltemetett alakká tenné, amilyennek az szánta őt, visszaborzad tőle a jó szíve, mint egy gyilkosságtól. Nincs bátorsága a szívének szegezett tőrt kivenni megölője kezéből, s annak a szívébe ütni.

Annak a vagyonából sem akar részt kapni. Fél a maga fájdalmától úgy szabadulni meg, hogy ezt odaadja másnak.

– De hát akkor minek jöttünk ide Rómába?

– Azt is elmondom. A titkos intsrukcióknak van egy záradéka, mely azon esetekben, ahol a bírák bölcsessége az igazságot eltalálni nem elégséges, a pápának mint Krisztus helytartójának adja meg a

kegyelmezési jogot. Ez éppen oly királyi jog, mint a haláltól

megkegyelmezésé. A törvény határain túl megteheti azt a pápa, hogy rendkívüli esetekben különös kegyelemből semmisnek nyilatkoztatja ki

az egész házasságot, s mind a két félt feloldja az ítélet terhei alól. Ezt a jogot nagyon ritkán használja egy pápa; rendkívüli esetek, rendkívüli idők kellenek hozzá – én azt hiszem, hogy éppen ilyen eset és ilyen idők

vannak most, s ezért siettünk olyan nagyon. A mai nap után semmi aggodalmam, hogy a hercegnő óhajtása teljesülni fog: megmenekül a

hercegtől, anélkül hogy annak vesztét okozná, amit nem tudna a szívén

elviselni. – Holnap fogad bennünket őszentsége kihallgatáson.

A szép szőke hölgy egészen meg volt elégedve az ebéddel, nem úgy, mint Gábor úr, aki a table d’hôte után rögtön egy beafsteaket rendelt fel

magának a szobájába.

XIII.

Másnap volt a fogadtatás őszentségénél.

Korán reggel meglátogatta a magyarországi jövevényeket a Szent

Péter-egyház tizenkét gyóntatóinak egyike: a gyóntató “in lingua

hungarica”, főtisztelendő Szerényi diakónus úr, kinek láttára nagyon megörült az ügyvéd. Régi ismerőse volt: pertu pajtás; hajdan, mikor még

csak plébános volt, sokat tarokkoztak együtt.

A diakónus egyenesen küldve volt hozzá és védencéhez a

főszertartásmester részéről, hogy őket a megjelenés helyéről, módjáról és

külsőségeiről előre értesítse. Még abba is beavatta őket, hogy a

hölgyeknek miként kell öltözve lenni. Magas ruhában, aki nem gyászol,

annak színes öltönyben, vagy ha feketében, hát akkor selyemben; ékszert

lehet felrakni. Az elfogadási teremig veresbe öltözött lakáj fogja őket elvezetni, folyamodásukat kezükben tartsák. A trónteremben (ahol a

hölgyeknek szabad lesz bámulatukat kielégíteni a nagyszerű japáni

porcelánművekben) a majordomus két sorban felállítja az elfogadottakat,

kik ott várnak, míg őszentsége megérkezik.

– Te! – szólt közbe Gábor úr. – Tudja a pápa, hogy én – “vastagnyakú”

vagyok?

– Nem szokta kérdeni a kihallgatásért folyamodók hitvallását. Áldását

egyformán osztja mindenkinek: azt hiszi, hogy aki kérte, annak szüksége

volt rá.

– No, mert azt mondom, hogy én meg nem csókolom neki a papucsát,

ha azt a Vatikán nekem adja is.

– Azt pedig nem adja neked. Hanem hát nem kell annak a papucsát megcsókolnod. Mikor odaér a kihallgatandó elé, az egyszerűen meghajtja

előtte a térdét, s átadja a folyamodását.

– No, majd úgy teszek, mint az egykori király (nem jut eszembe a neve), aki a pecsétnyomó gyűrűjét ejtette a földre, hogy azalatt, amíg azt

fölveszi, úgy lássék, mintha térdet hajtana.

– Azt is teheted. Egyébiránt akármit csinálsz, nem tűnik az föl abban a

nagy tömegben.

– Hát sokan leszünk a kihallgatáson?

– Ezúttal csak nyolcszázan.

– Hüh! Nyolcszázan! Hát akkor hogy mondom én el azt a szép latin orációt, amiért egész éjjel fenn voltam?

– Sehogy sem. A pápához nem szokás a nyilvános kihallgatáson

orációt tartani; őszentsége szól, akikhez akar, s csak a megszólításra adnak választ. Kérvényeiket a titkár veszi át a pápa kezéből.

– Jó hát, hogy a kérvénybe is beírtam, amit el akartam mondani.

– Az nagyon jó.

– No, hát köszöntetem őszentségét. – Mondd meg neki, hogy én

voltam az, aki megindítványoztam Pesten a Radical Körben, hogy Pio Nono arcképe aranyrámába kifüggesztessék, aztán, ha szokott

dohányozni őszentsége, olyan hatalmas kóspallagival szolgálok neki.

A diakónusnak dolga volt, s búcsúzott, odábbment.

Eltávozta után Dormándyné keményen lehordta Gábor urat, hogy mit

figurázik ilyen ünnepélyes dolgokkal, még elront mindent.

– Nem kell tőle félni. Csak a régi cimbora előtt feszítettem egy kicsit magamat. Azzal szabad tréfálózni. Mikor én védek valakit, akkor

egészen annak az alteregója vagyok; ügyvédi kötelességem, ha

kriminálistát védek, olyan furfangosnak lenni, mint az, úgy tagadni, ahogy az: esküm kötelez rá. Ha egy asszonyt védek, olyan alázatosnak kell lennem, mint egy asszony; s ha ő katolikus, én is az vagyok. Akkor

én nem vagyok Zimándy Gábor, hanem Cagliari hercegnő

teljhatalmazottja. De bizony csak kaphatnám nyolc szem között a pápát a

hercegnő ügyében, fogadom, hogy úgy összevissza csókolnám a

papucsát, mintha az édesanyám ábrázatja volna!

Ez már megint a másik túlságba menő hetvenkedés volt Gábor úrtól, miután bizonyosan tudta, hogy nyolcszázad magával lesz a

kihallgatáson, s fogadását nem lehet beváltania.

A kitűzött órára azonban pontosan ott kellett lenni, s a magyar

embernek az a szokása, hogy mikor idegen helyre, nagyon nagy úrhoz van híva, úgy szokott sietni a megjelenéssel, hogy ha reggelre van híva, ő

segít az inasokat felöltöztetni, s ha estére van híva, a gyertyákat a csillárokban meggyújtogatni.

Mikor a várakozóterembe beléptek, még senki sem volt rajtuk kívül

jelen. Csak éppen egy diakónus jegyző, aki a bejelentő kamarás

fennhangú kiáltására egy hosszú lajstromban az érkezettek neveit kék irallal aláhúzta. Elég idejük volt megnézegetni a nagyszerű festményeket,

a japán vértanúk canonisatióját s egy kolostoromlást, ahol a pápa és az

egész szent kollégium épen menekül meg a leszakadó falak közül.

Egy órával korábban jöttek.

És azután hallották az utánuk érkezők neveit a kamarás által bekiáltva;

mind hatalmas, nagy nevezetességű nevek: külföldi főpapok,

nagykövetek, fejedelmek, akiket a terembe lépő majordomus most már

elkezdett rangjuk szerint sorakoztatni; valamennyit a mi ismerőseink csoportja elé. Aggódva lesték, vajon jön-e egyszer olyan név is, ami őutánuk soroztatik; de csak nem jött. Egyenruhás katonák,

apácafejedelemnők, spanyol, francia márkik. Mind eléjük soroztattak.

Aztán zarándokok, remeték, fapapucsban, kötéllel derekukon. Még azok

is. Azután kíváncsi angol turisták, kiket csak a kuriózitás hozott ide, büszke lenéző myladyk tolták ismerőseinket mindig hátrább, úgyhogy

ők, akik leghamarabb jöttek, az óra beteltéig csaknem az ajtóig lettek szorítva, amelyen bejöttek.

Kellemetlen érzés azt látni, hogy mindenki előttünk van, s utánunk nem következik senki: mi vagyunk a legutolsók, a legkisebbek. Gábor úrnak kezdett a nyakába melegedni a nyusztprémes kacagány, s attól az

ő vastag nyaka még keményebb lett. Bántotta a bosszúság, a hátratétel érzete, s most már magában igen kicsiny kis térdhajlítást ígért az elfogadó egyházfejedelemnek.

Ekkor, midőn már csaknem tele volt a trónterem, belép az oldalajtón egy kamarás, arannyal hímzett fekete egyenruhában, s a terem végén várakozó csapatokhoz siet.

– “Serenissima principissa de Cagliari! Nobilis domina vidua de

Dormand! Egregius dominus de Zimand!

A megnevezés után int nekik, hogy kövessék.

Ez azt jelenti, hogy magánkihallgatásban fognak részesülni.

Az egész hosszú termen végig kellett haladniok: nyolcszáz magas úr és

asszonyság sorfala között, akik mind bámulva kísérik őket tekintetökkel

úgy, hogy e három alaknak éreznie kell a mindenünnen feléjük irányzott

szemsugarakat, melyek körülfogják őket, mint egy igézetes pókháló.

Az emberek közül néhányan ráismernek a szép hercegnőre, s a

suttogás előtte, utána zizeg, mint a szél a száraz falevelek között: “Ah, la beata!”

Gábor úr azonban e nem várt fordulat alatt úgy elfelejtette az egész latin orációját, hogy a megszólítás se jutott belőle eszébe, s úgy tetszett neki, mintha harminchárom kard volna az oldalán, s az mind keresztül

akarna akadni a lábai előtt.

Az út nem olyan rövid odáig, ahová ismerőseinket vezették.

A római pápa magánkihallgatási szobája nem nyílik mindjárt az

összegyűlési teremből ahogy más eföldi uralkodónál szokott.

Terem terem után, folyosó folyosó után tárul a meghívottak elé, és minden terem és folyosó tele van királyinál felségesebb pompával. – Az

arany maga a legszerényebb kincs abban. – Remekei a lángésznek,

miknek alkotója is király és messiás volt a művészet országában, képezik

a római egyházfejedelem termeinek díszét. Kincsek, amiknek oly magas

az ára, hogy azokat megvenni nem, csak meghódítani lehet, vagy királyi

lelkek mennybeli üdveért cserébe hódolati díjul adományozni. Római

császárok, világ urai, országalapító hősök előszobáznak az ő

csarnokaiban, hosszú sorokban egymás mellé állítva, s örökké nyitott szemeikkel egymásra meredve; fennkölt istenszobrok, a klasszikus

hitrege bálványai állnak ajtaja bejáratainál; istenek, akik nem mondhatják

magukról, hogy “voltak, vannak és lesznek” – ők csak “voltak”! Ami túlélte istenségüket, az az emberalak; “örökkévaló emberek” lettek.

Blanka reszketett az elfogulástól, láza volt: szép arca égett; mentől előbbre hatolt ez ihletésteljes lakosztályokon, amik egyetlenegy

embernek a lakása – és az egész világnak otthona. E palotaóriáshoz háromezer évnek van joga a múltból s megannyinak a jövőből! –

Tévedtünk: – még új folyosók nyílnak meg előttünk hosszú

perspektíváikkal; – azokban már a háromezer évet is megelőzőn

korszakok népe sorakozott: a nem számlált idők koronás tanúi:

bebalzsamozott királyi múmiák, az örök piramidok örök halottjai. Ahogy

a hosszú korridorok múltja eltűnik az időtlen időkbe, úgy távozik

azoknak a jövője is a végtelenbe.

A nagyszerűség képe meghatja azt is, aki érez, azt is, aki gondolkozik.

S még mindig nem állapodunk meg; egy újabb folyosó nyílik elénk;

egyik oldala mítoszi szobrokkal és domborművekkel rakva, de ezek iránt

már mostoha lesz a figyelem, az átelleni falon erős versenytársuk akadt:

egy rácsajtó, melyen át a Vatikán kertjébe lehet látni. A tekintet elfordul a kőmosolygású Canephorától, s gyönyörrel szívja fel a boscareccio bűvös

látványát. A természet és az emberi művészet együtt pazarolnak. A fák a

tavasz első pompájában, százados törzsek, lilaszínű virágokból szőtt aureolával koronáik körül; nyíló bokrok, mintha rózsából rakott oltárok volnának; a fal egy oldala aranyalmákkal látszik megrakva, az egy

csodálatos édes naspolya gyümölcse, mely itt ápril elején érik; ennek tavasszal van az ősz. És közöttük az örökzöld délvirágok, a ragyogó levelű pálmák, miknek hímporos virágfürtjei most törnek elő

lombkoronáik alól; kipattanó bimbóiknak spórája, mint aranyköd

szállong a napsugárban. Szentelt ligetek virágzó narancsfákból, a

Gecsemane kert olajfáival összeborulva, mik közül magasra tör fel, mint

egy élő münstertorony, a századokat számláló sötétzöld ciprus. A déli meleg szellő a nyitott üvegtáblákon át belopózik, s ezernyi virág illatával tölti meg a fáraók hullacsarnokát s a kőistenek szoborkarzatait.

Itt, a kertre nyíló csarnokok egyikében, IV. Pius pápa kaszinójában szokta fogadni a pápa azokat, akiknek magánkihallgatást engedélyezett,

ha hölgyek is vannak az esedezők között.

A szögletből nyíló ajtónál két svájci testőr áll: ismerőseink célnál vannak.

Ott állnak a lelkek nagy fejedelme előtt – akinek birodalmát nem

korlátozza a láthatár –, aki ura az ő alattvalóinak nemcsak ezen a földön,

hanem a túlvilágon is, – akinek egy szavától a halott szentté lesz, s az élő

ember halottá, a rettenetes, a félelmetes, az óriási nagy, szelíd, mosolygó arcú emberalakba öltözve. Óh, e mosolyra még emlékeznek sokan, hogy

az valódi volt. Egy boldog ember mosolygása, aki tudja magáról, hogy ő

egy király, akit szeretnek.

A szerencsétlen gyermek ott térdelt leborulva e fényes alak lábainál, s boldog volt, hogy könnyeivel áztathatta azokat.

Talán jobban hitt benne, mint az Istenben. Hisz az Isten szobor, ha a kétségbeesve hozzáfolyamodó átöleli térdeit, megnyugtatást, vigasztalást

ad annak; de az imádkozó mégis aggódva gondolhat rá, hogy ez hideg kő, kemény fa; tán nem is érzi a csókot, tán nem is hallja a sírást, s akinek képét viseli, az messze van talán, nagyon messze – íme, ez pedig egy élő

alak, akinek szíve van, akinek szemében megjelenik a rokonszenvező

könny; aki megért, meglát, s kezét kinyújthatja, hogy megáldjon.

Blanka a boldogságtól sírt.

A világ fejedelme lehajolt hozzá, és felemelte őt kegyesen. Kezét fejére

tette, s vigasztaló szavakat rebegett hozzá. Biztatta.

Oh, mily szentségül zárta ő e szavakat szívébe. – Kinek volna

bátorsága kétkedni azokban? – Kétkedhetik a menyasszony vőlegénye

szerelemesküjében az oltár előtt – kétkedhetik valaki a napsugárban, hogy az meleg helyett lefagyasztja virágait – kétkedhetik valaki az

anyaföldben, hogy az az elvetett kenyérmagból bürököt fog teremni –

kétkedhetik valaki szülői szeretetében, a bölcsek tudományában

kétkedhetik a csillagászok matematikai számításában – kétkedhetik a

saját józan eszében, öt érzékeinek helyes felfogásában: de a mosolygó ajk

jóságos szavaiban kétkedni lehetlen volt.

“Tu es petra!”

Úgy építette e kegyes szavakra, mint a sziklára, jövendője fényes várát

a szegény asszony.

Gábor úr nem tudott magának számot adni róla, mikor vége volt az elfogadtatásnak, hogy mi történt vele; vajon csakugyan letérdepelt ő az egyházfejedelem előtt, s csakugyan megcsókolta annak a lábát;

csakugyan belesült a dikciójába, s nem tudott továbbhatolni annál, hogy

“beatissime pater”; vagy mindez álom volt. (Majd megmondja

Dormándyné otthon.)

Annyi bizonyos, hogy védence könyörgő levelét kegyes kezek vették

át, és így minden cél el lett érve, s ez mégis az ő ügyvédi sikeres működésének az eredménye.

Csak Dormándyné tartotta meg mindvégig az asszonyoknál annyira

bámulatos és kiváltságos lélekjelenlétét, hogy még azt is el tudta mondani odahaza, hogy őszentsége azalatt, amíg Gábor úr összevissza hebegett valamit (de azt senki se tudja, hogy zsidóul volt-e, vagy görögül), hátulsó zsebéből egy burnótszelencét vont elő, s abból

mosolyogva kettőt szippantott; a burnótszelence egyszerű tojásdad alakú

teknőchéj volt, zománcfestéssel a tetején, s azután őszentsége ugyanazon

zsebéből, a selyem és aranyhímzés közül, egy zsebkendőt vont elő, mely

durva gyapotvászon volt, veres és kék kockákkal, aminőket otthon a franciskánusok használnak.

Mindebből a hercegnő és az ügyvéd semmit sem láttak.

XIV.

Blanka hercegnő megtette Rómában a kötelességszerű látogatásokat,

elment Rossiékhoz, megköszönni a rá nézve jótéteménnyé magasult

szívességet; meglátogatta ** grófnét, egy nagykövet nejét, kinek férje képviselte az osztrák és magyar alattvalók érdekeit saját nagykövetük távollétében; hanem aztán Blanka nem folytatta tovább az ismeretséget.

Finom érzéke megsúgta neki, hogy egy ifjú nő, aki férjétől válik, valami

hidegséget sugároz ki a női társaságban, ahol megjelenik. Amíg ítélete ki

nincs mondva, addig vádlott – és senki sem tudja, hogy mivel van vádolva.

Kellemetes különben sem volt rá nézve a társalgás. Mindenki

politikáról beszélt előtte; mindenki azt akarta tőle megtudni, hogy mi történik Magyarországon; mekkora haderővel rendelkezik a kormány;

mikor ül össze a parlament; van-e rá kilátás, hogy a magyar ezredeket visszahívják Lombardiából, s több effélét, amikre Blanka mind nem

tudott felelni. Ő nem tudott egyebet, mint hogy egy napon Bécs utcáin magyar “éljen” kiáltásokat hallott, s ablakai alatt görbe kardos és atilladolmányos fiatalok csoportja vonult végig.

Azután nem is volt eszében, hogy Rómában letelepedjék,

keresztülutazónak tekintette magát, kit ősrégi emlékek s bűbájos

természetpompa inkább hívogatnak a látogatásra, mint a magas körök.

Nem is volt egyedül. Gábor urat és Dormándynét magukra hagyni

hálátlanságnak tartotta volna. Jólesett mindennap hallgatnia Gábor úr ömledezéseit azon kedvenc téma fölött, hogy milyen jó lett volna, ha ősünk, Attila, akkor, mikor itt járt a maga hunnusaival, Rómát elfoglalta

volna, itt letelepedett volna, a keresztyén hitet felvette volna, most mi volnánk a rómaiak, hisz diákul úgyis jobban tudunk, mint a hajdani Latium lakói. Milyen nagy volt az öröme, mikor a Capitolium egyik folyosóján felfedezte azt a kőemléket, amelyen egy valóságos cifraszűrös

géniusz támaszkodik egy elvitázhatatlan rézfokosra, s aláírva a sok mondat között e csalhatatlan szó: “Hungarie”.

Blanka pedig abban találta gyermekes örömét, hogy a klasszikus

helyekről, amiket bejártak, egy-egy kődarabkát, egy falevelet, falból kinőtt virágot hordott össze: egész ártatlan emlékgyűjteményt csinált

belőle magának, s albumát telerajzolta vázlatokkal. – (Még akkor nem árultak úton-útfélen fényképeket.)

Amíg az ügyvéd a történelmi emlékeket kutatta, s a hercegnő albumát

megnépesíté, teltek a napok, és egyiküknek sem jutott eszébe, hogy az ügyet, amiért idejöttek, siettetni kellene. Az ügyvéd szabadságidőt vett magának; otthon úgyis nagy törvényszünet volt. (Köztünk mondva:

Gábor úr hírhedett népszónok és orákulum, akinek olyankor, mikor

keresik, nagyon célszerű úgy intézni a dolgát, hogy ne találják.) A hercegnő pedig szentségtörésnek tartotta volna egy áldásnak, melyet

fejére nyert, még a foganatját is sürgetni. Hogy “adja írásba” a

benedictiót!

Egy napon aztán, mikor a hercegnő azt mondá, hogy ő maga délután a

Colosseumba akar elmenni, s annak a belsejét rajzolni le az albumába, Gábor úr kijelenté, hogy ő most ebben a mulatságban részt nem vehet; csak méltóztassanak az úrhölgyek magukban meglátogatni az

Antoniusok cirkuszát, neki fel kell sietni a Lateránba, s utánanézni a hercegnő ügyének. Nyugtalanító levelet kapott Manassétól.

– Ön elmondá ez úrnak, hogy bennünket mi ügy hozott ide?

– Haragszik érte a hercegnő?

– Nem. Nem. Helyesen tette. Mit ír önnek?

– Felolvasom. Szörnyű macskakarmolás írása van. “Táblabíró úr! Amíg

ön a katakombákban jár, a föld fölött is történik valami. Durando úr már

megkóstolta az osztrákokat Ferrarában, s úgy találta, hogy igen kemény

héjuk van. Most haragjában keresztes háborút hirdet ellenük s katonái mellére vörös kereszteket ragaszt, s úgy indul neki a Pónak. Őszentsége

rosszkedvű. Nem szereti, hogy a római sereg keresztes háborút hirdet egy keresztyén állam ellen. Durandónak megtiltá a Pón átkelést. Ha mégis átmegy, akkor mindazok az emberek, akik az ön védencének

pártfogói voltak, halomra buknak. S ha még meg is találják verni a Pó mögött, ami nem lehetetlen, akkor az ön védencének minden ellensége felülkerül. Jó lesz a halottakkal való beszélgetést egy kicsit abbahagyni, s az élők után látni. Holnapután már csukva lehet ön előtt minden ajtó.”

– De hát lehetséges volna az, hogy azért, mert a csatatéren valami baleset történik, engem büntessenek meg? – kérdé a hercegnő.

– Hja. “Quidquid delirant reges, plectuntur Achivi” – mondá rá

eltávoztában Gábor úr, s még csak meg sem magyarázta a hercegnőnek,

hogy ez annyit tesz magyarul, hogy valahányszor a királyok dühbe

jönnek, mindig a szegény embereket verik meg. Ezt még Achaiában így szokták.

A hercegnő tehát Dormándyné kíséretében egy abbét kérve fel

cicerónénak (kapni azt minden lépten-nyomon) látogatá meg a

Colosseumot, s míg az abbé Dormándynénak magyarázta a cirkusz

históriai emlékeit, addig ő leült az aréna közepén felállított kereszt talapjára, és megkísérté lerajzolni az előtte feltáruló képet.

Sehogy sem sikerült.

Azon vette észre, hogy el sem tudja kezdeni. Háromszor is

hozzáfogott, s mindannyiszor félbe kellett hagynia az elrontott lapot. A Colosseum nem engedi magát mindenkinek lerajzolni: azzal küzdeni

kell.

Fenn a negyedik óriási karzat szédületes magasában, a párkányra

kiülve ül egy hangya, aki fest. Innen alulról, a színházi látcsővel nézve sem más az, mint egy hangya a hegytetőn. Széles szalmakalap van a fején, s mögötte nagy veres esernyő kifeszítve a nap ellen; úgy dolgozik.

Blanka irigykedett erre az emberre. Az már meghódította a

Colosseumot. Legyőzte ezt. Belekényszeríté rámája keretébe. Vajon

hogyan kezdhetett hozzá? Természetesen felül került neki: fölhágott a magasra, onnan tekint le rá. Így könnyebb volt az óriást legyőzni.

Föltette magában, hogy holnap korán reggel fog ismét idejönni, s akkor

ő is onnan a magasból kísérti meg a vázlat fölvetését; azzal kitépte az albumából bosszúsan az elrontott lapokat, s elhajította azokat a tarka levelű bogács közé, ami az omladékokat körülnőtte.

Este volt már, vissza kellett térni a hotelbe, s aztán készülni a színházba.

A hotelhez rendesen azon az utcán kellett végigmenni, amelyen a

Cagliari-palota állt. Blanka mindennap látta ezt a néma és vak épületet, s

mindannyiszor az a nyomasztó gondolat lepte meg, hogyha őneki e

vastáblákkal elzárt ablakú termekben kellene lakni; e griffmadarakkal kétkedő kapun belül, ami soha nyitva nincsen!

Ma este, midőn kocsija e palota előtt ismét elhajtatott, megdöbbenve látta, hogy a palota ablakain a vastáblák ki vannak nyitva, s az egész első

emelet fényesen kivilágítva; a kapu is tárva van, s azon keresztül a kertté alakított udvarba látni.

Vajon ki tette a kísértetek palotáját egyszerre lakottá?

Mikor a hotelbe megérkezett, még több meglepetés is várt rá. A maître

d’hôtel egyébkor is igen udvarias volt a hercegnő iránt, de azt még sohasem tette, hogy maga siessen a kocsija ajtaját kinyitni, s őt a földre lesegíteni, és azután felkísérje a szállására.

– Köszönöm, uram; ne fáradjon – kérlelé Blanka. – Eltalálok a

szobámhoz magam is.

– C, c, c! Ohi! Az lehetetlen!

S hogy bebizonyítsa a hercegnőnek, mennyire lehetetlen neki saját

helyismerete után eltalálni a már hetek óta lakott szobáiba, egy más lakosztály kettes szárnyajtaja elé érve, azt a hátával, két tenyerével és az egyik sarkával egyszerre ügyesen feltárta, s kényszeríté a hölgyeket belépni.

Az pedig még csak egy előszoba volt, de már az is hercegi fényűzéssel

bútorozva; abból egy nyitott szárnyajtón keresztül egy választékos

pompával díszített terembe lehetett látni, melynek falait művészi

olajfestmények díszíték; s a nyitott erkélyajtó mellett jázminbokrok fogták fel a besütő holdvilágot, mely összevegyült a tejüveggel fedett lámpák fényével. A teremből jobbra-balra fénymázas és szőnyeges ajtók

nyíltak, miket nagy hajlongások között egy veresbe és aranyba öltözött bérszolga sietett a hercegnő előtt felnyitogatni.

– Távolléte alatt ide költöztettem át a hercegnőt – mondá lekötelező

nyájassággal a maître d’hôtel. – Remélem, megnyeri a tetszését.

– Nem, uram, ez a szállás nekem drágának látszik; maradok a régiben;

csak hordassa vissza a holmikat. – Hát ez az úr mit keres itt? – kérdé a veres-arany bérruhás emberre mutatva.

– Ez a mi saját bérszolgánk, aki hercegséged livrée-jét viseli – mondá kezét dörzsölve a vendéglős –, s ezentúl hercegséged szolgálatára fog egyedül állami, egy hasonlóul öltözött fehér parókás kocsis fog ezentúl itt lenni a kapuban födött hintóval hercegséged szolgálatára. Mindez magas rendelet következtében történik így. Egy excellenciás úr volt itt. C, c c! Nagyon haragudott, mikor megtudta, hogy hercegséged egész

udvarával együtt csak négy szobát foglal el a hotelünkben! C, c, c!

Rögtön intézkedett mindenről. – Hol a látogatójegye, Beppo? –

Ezüsttálcán hozd, Beppo.

De Blanka rá se nézett a jegyre. Tudta, hogy kinek a neve van ráírva.

Eltitkolta izgatottságát. Az asszonyok bámulatos nyugalmával felelt

(férfinak a szava elakadt volna a dühtől):

– Kérem önt, rám vonatkozó intézkedéseket ne fogadjon ön el mástól,

mint ügyvédemtől, különben rögtön kiköltözöm a hoteléból. Adassa vissza az eddigi szobáimat, s ne tartson számomra külön bérszolgát.

A cifra bérszolga elámulva tartá kezében a tálcát a névjeggyel. Számára

is volt kategorikus utasítása a hercegnőnek.

– Aki utánam tudakozódik, utasítsa ön ügyvédemhez; az az úr meg

fogja mondani a kérdezősködőnek, hogy lehet-e velem beszélni, és

mikor. – Mától fogva nem fogok a vendégasztalnál étkezni, hanem

idefenn a szobámban.

Azzal felnyittatta a régi szobáit, visszahordatta a bőröndjeit, s

félreérthetetlenül bezárta maga után az ajtót.

Dormándyné mindebből nem értett semmit. Sejtette, hogy valami nagy

baj van, s ilyenkor sietett visszavonulni, nehogy kénytelen legyen

osztozni benne, mielőtt tudná, hogy mi az.

Blanka türelmetlenül várta az ügyvédét, aki csak nagykésőre érkezett haza.

Olyan bűntudatos arccal került elő, mit mikor egy férj elkártyázta a pénzét, s aztán tudja jól, hogy azt hiába titkolja; az asszony le fogja olvasni az arcáról.

– Nos, hát mi hírt hoz ön, ügyvéd úr? – kérdé eléje sietve Blanka.

– Semmit, semmit, éppen semmit. Egész álló nap lótottam-futottam.

Vagy korán mentem, vagy későn jutottam oda. Megvárakoztattak

mindenütt óraszámra. Akit kerestem, végre sem találtam, kiket már

informáltam, azoknak a helyein már más emberek ültek, s azoknak

fogalmuk sem volt arról, amit nekik beszéltem; Pontiustól Pilátushoz küldöttek; de a folyamodásunknak semmi nyomára sem akadtam.

Holnap elöl kezdhetem. Már most a perokmányainkat nyomozom, azok

majd útba vezetnek. – Csak én azokat a katakombákat ne jártam volna egy hétig! – Csak legalább azt tudnám, hogy hol lakik az az ördöngös Manassé!

(“Én tudom!” – mondá magában a hercegnő. – De nem mondta

senkinek.)

– No, ha ön nem tud semmi hírt, akkor én tudok valamit – szólt Blanka

–, nézze meg azt a névjegyet azon a tálcán.

Gábor úr elővette a szemüvegét, s belenézett.

– “Vajdár!”

– Az van ráírva? Meg sem néztem. Csak gyanítottam. Cagliari herceg

is itt van.

– Vajdár volt itt? Találkozott vele?

– Nem. De holnap el fog jönni. Előre is önhöz utasítottam. Nekem nincs vele semmi beszélnivalóm.

– No, hiszen csak az én kezem közé kerüljön – türkőzék neki Gábor úr.

Hanem aztán fejcsóválva tette hozzá: – Bárcsak tudnám, hogy hol lakik az az ördöngös Manassé.

(“Én tudom!”)

Alig is várta, hogy egyedül maradjon Blanka, s előkeresse azt, amit csak ő tud, és senki más.

Különös módon jutott ő ehhez.

Mikor Manassé kíséretében a Sixtina pompáját nézni ment, elébb a

“Cortile di Damaso” irodájában egy nagy könyvbe be kellett mondatolni

kinek-kinek, aki engedélyt kapott, a nevét a szállása címével együtt. Itt hallotta meg azt Blanka, hogy Manassé hol fogadott szállást, s akkor azt

hirtelen feljegyezte az albumának egy lapjára, amit szüntelen

oldaltárcájában hordott. Az utcanevek és számok könnyen elvesznek az

emlékezetből. A papír megőrizte azt.

Sietett elővenni az albumát. Kereste. És nem találta meg.

Újra meg újra végigforgatott minden lapot. Manassé lakásának címe

nem volt egyiken sem.

Ekkor jutott eszébe, hogy ő két-három lapot kitépett ez albumból,

miken a Colosseum rosszul sikerült vázlatai voltak, s azokat elhajította a

lapubozót közé. Bizonyosan azok egyikének a hátára volt feljegyezve a keresett lakáscím.

Azt pedig már most azon a helyen, ahol egyszer megtudta, véletlenül,

még ha volna is bátorsága, hogy odamenjen azt kutatni, meg nem kapná,

mert a nagyhéti iroda a jövő nagypéntekig nyitva nem lesz.

XV.

A hercegnőnek még aznap este levelet hoztak a hercegtől, melyben arra

kéri, hogy mondjon neki egy órát, melyben meglátogathassa. Blanka azt

válaszolta, hogy a herceget, ha egyedül jön, holnap reggeli tizenöt órától

kezdve délig elvárja az szállásán. Más látogatója előbb az ügyvédéhez van utasítva.

A herceg nem váratott magára. Az első negyedórájában az

engedélyezett időnek már ott volt a sötét narancsszínűre festett hintaja a

skarlát dolmányos kocsissal a hotel előtt, s a herceg egy teafa pálcára támaszkodva jött fel a lépcsőn. Csak a jobb lába fungált, a bal szolgálaton kívül volt helyezve, de ezt csak, ha lépcsőn járt, lehetett észrevenni; teremben, társalgás között e nehézséget elütötte úrias aplombbal.

A herceg most is igen szép ember volt; csak a fehér haja árulta el az életkorát, de simára borotvált arca piros volt, és homloka ránctalan, szemei ragyogóak, s sűrű szemöldei még egész feketék; szép metszésű

ajkain örök mosoly. Egész magatartásában öntudatos büszkeséggel

párosult lanyhaság, mely hölgyek közelében ellenálláshoz nem szokott bizalmassággal vegyül.

Az előtte szaladó főpincér sietett őt a hercegnőnél bejelenteni, ki maga

jő ki eléje az előszobába, s kezét nyújtá.

A herceg jobbjával Blanka kezét szorítva meg, a baljában tartott pálcát

a pincér előtt keresztbe tartá, oly formán, hogy annak vagy át kell azt ugorni, vagy foglyul adni meg magát.

– Még mindig ez a hercegnő szállása?

Az inquisitus nem bírt semmit a védelmére fölhozni; azonban a

hercegnő sietett őt kimenteni.

– Én magam óhajtottam itt maradni, herceg.

Erre a vádlott a vizsgálati fogságból rögtön szabadon bocsáttatott, s a

herceg be hagyta magát vezettetni Blanka szobájába, mely elég díszes és

kényelmes volt, ha nem is pompás.

– Igen sajnálom, kedves Blanka, hogy ön nem fogadta el

gondoskodásomat. Ez nem az ön rangjához méltó ellátás.

– Én az egyszerűséget szeretem.

– Azt tudom. De ön Cagliari hercegnő; s nevének fényét, ha teher is,

viselni tartozik. Aztán ön abban a helyzetben van, hogy idestova előkelő

látogatókat kell elfogadnia, s nincs egy bérszolgája, aki azokat bejelentse; nincs egy elfogadási terme, ahol azokat leültesse, ha ön történetesen még

akkor a hajdíszét rendezteti.

– Már korán reggel föl vagyok öltözve, herceg, s kész látogatóimat elfogadni.

– Nem nemcsak látogatók jöhetnek önhöz, hanem kalandorok,

tolakodók, kéregetők.

– Nem vagyok egyedül; van védnőm (garde des dames), van

ügyvédem.

– Azokat is máskint választhatta volna ön, kedves Blanka; ha azon a szomorú emlékű napon, melyen ön házamat elhagyta, valamelyik

nagynénjéhez költözött volna, az maga eljött volna önnel Rómába, jelölt

volna ki az ön számára oly ügyvédet, aki grata persona a befolyásos helyeken. Ahelyett ön egy leánykori zárdabeli ismeretségéhez költözött,

aki, megengedem, hogy igen disztingvált úrhölgy; s az ügyvéd is, akit ő

ajánlott önnek, lehet igen derék tabuláris fiskális –, de aki, megbocsásson ön a hasonlatért, úgy találja fel itt magát Rómában, mint a peleskei nótárius Budapesten. S azonfelül egy protestáns ügyvédnek a választása

az ön részéről egészen azt a színt adta a dolognak, hogy ön teljes atrocitással akar ellenemben eljárni.

– És azt tettem-e? – kérdé Blanka nemes szemrehányással.

– Nem. Nem azt tette ön. És ez bizonyosan nem ügyvédének a tanácsa

volt. Ez az ön saját nemes szívének a sugallata volt. Ön nem használta fel

azt az időközt, melyben nekem személyesen Rómába jönnöm erkölcsi

lehetetlenség volt, meghatalmazottam pedig tettleg akadályozva volt a megjelenésben: a kúria irányadó helyein mind politikai ellenfeleim ültek;

ha ez idő alatt ön sürgette volna, hogy legyen harc – az ellenem dőlt volna el. Ön nem azt tette; ön a kegyelem útjához folyamodott, s most nem mint két harcoló fél állunk egymással szemben, hanem mint két osztályos atyafi, akik kölcsönösen föltették magukban, hogy visszaadják

egymásnak azt, ami nem az övék. Cagliari herceg most nem a feleségét jött reklamálni – hanem a leányát. – Nos? Elfogad-e ön atyjának?

Blanka közel volt hozzá, hogy még azt is elhiggye. Szerencséjére sokkal

több fájdalmat okozott neki ez az ember, minthogy ezt egy színpadi jelenettel helyre lehessen hozni. – Mozdulatlanul maradt.

A herceg pedig nagyon meg szokta figyelni a beszéde hatását.

– Gondolja meg, kedves Blanka, hogy most a helyzet kulcsa az én kezemben van. A nagy világmozgató eseményekben oly fordulatok

álltak be, melyek engemet a Vatikánban nagyon szívesen látott alakká tesznek, s az utcahősök uralkodását is egyúttal megszüntetik. Önnek a pártolói útra készülnek.

– Nekem csak egy pártfogóm van; az nem készül útra. Én nem kértem

igazságtételt, én csak kegyelmet kértem és áldást. Az igazság lehet alávetve a változásnak, de a kegyelem és az áldás soha.

– Ki tudja? Sokszor következett már az áldásra anathéma! Ugyanarra a

fejre, ugyanattól a kéztől. Egy megszorult földi ember sok

változandóságra képes; hát még egy megszorult földi Isten! Azonban

maradjunk annál, hogy békét és kegyelmet óhajtunk mind a ketten. –

Ennek az első föltétele az, hogy ön fogadja el az én intézkedéseimet, amikkel önről atyailag gondoskodom itt-tartózkodása alatt. Ha békével akarjuk megoldani ügyünket, az ellenségeskedésnek minden látszatát el

kell távolítanunk magunktól. Az pedig ellenséges tüntetés, ha Cagliari hercegnő egy számozott bérkocsin járja végig Rómát (ahol a bakon a fiáker mellett ül annak a kis kutyája) , s harmadmagával egy négyszobás

szállást foglal el, amíg Cagliari hercegnek egy palotája van a szomszéd utcában, melyet mindenki ismer. Ezáltal ön engemet sújt, mert magát mint áldozatot tünteti fel. Nekem legalábbis azt lett volna kötelességem önnek felajánlani, hogy szálljon be a Cagliari-palotába; az két külön lakosztályt képez, két külön kapubejárattal, külön lépcsővel; még a kert is két osztályra van rekesztve. Nem én vagyok az első Cagliari-herceg, aki úgy lakik egy házban a feleségével, hogy egymást sohase lássák. Ön

ez ajánlatot, tudom, hogy visszautasította volna.

– Vissza.

– Tehát nem maradt más választásom, mint itt ebben a hotelben

rendelni meg az ön számára azon lakosztályt, melyet külföldi uralkodó hercegek szoktak elfoglalni; ez tőlem nem ajándék; ha békében

szétválunk, tartozásom kiegyenlítésénél be fogom ezt önnek számítani.

– Köszönöm, herceg. Magamnak is van vagyonom. Ha ezzel önről

kellemetlenséget háríthatok el, meghozom ez áldozatot.

Blanka, kinek kedélye nagyon is hajlandó volt a bizalomra, tartott magának olyan embereket is, akiknek ne higgyen. Ez megengedhető

fényűzés egy asszonynak, aki már ily fiatal korában annyi szenvedésen ment keresztül.

E ritka emberek közé tartozott – maga a férje. Megtanulta már, hogy ennek egy szavát se kell úgy venni, ahogy az adva van.

A szálláskérdés valami olyan hiábavalóság, hogy azon bámulatos

dolog volt annyi szót elvesztegetni. Tehát legyen úgy, ahogy a herceg akarja. – Hanem annak a háta mögött kell lenni valami egyébnek.

– Annak tehát nagyon örülök, kedves Blanka, hogy ön ezen

óhajtásomnak engedett. A szállása berendezését tehát bízzuk a

vendéglősre. Az önnek a házunk bérköntösét viselő szolgát is fog

szerezni; hányat kíván? Kettőt?

– Elég lesz egy.

– Ha nem fog önnek tetszeni, bocsássa el, s fogadjon mást. Ne legyen

az a gyanúja, mintha kémet akarnék ön körül tartani cseléd alakban.

– Nem volna semmi feljegyeznivalója körülöttem.

– Kedves Blanka! Az ember sohase látja a saját arcát tükör nélkül; más

pedig mindig látja.

– Lehet önnek valami kifogása ellenem?

– Nekem nincs: én ismerem önnek szilárd elveit. Én önt most nem

azon a sárga üvegen keresztül nézem, amit féltékeny férjek fordítanak feleségeik felé, hanem a rózsaszínűn át, melyet kegyes atyák

alkalmaznak leányaik ellenében. Én nem vádolója, hanem védője vagyok

önnek, aki azt mondom: “Eh, balgaság! Ha együtt utazott ön valakivel, az lehetett egész véletlen; ha hirtelen utat vesztettek együtt, az történhetett jól értesült óvatosságból, a veszélyes útvonal kikerülése végett. Ha Rómában ismét összetalálkoztak, az igen természetes

kötelezettsége egy, a helyi viszonyokkal jól ismerős honfitársnak járatlan

szülötteföldiei irányában; ha karöltve jártak együtt, az a sokaság közötti

tolongás miatt történt, amikor egy nő fel van jogosítva a legelső férfinak a karjába kapaszkodni, s tőle oltalmat követelni, akit maga mellett talál.”

Blanka idegeit zsibbadás állta el. Hát ebből már fegyvert kovácsoltak volna ellene!

– De lássa ön: én védem önt, egészen atyai módon. Azt mondom: ez semmiség. Ha nekem nincs közöm hozzá, másnak ne legyen. Csak arra kérem, hogy jövőre legyen óvatosabb! Mert ellenségei vannak; nem is tudja, hogy hol. Érdekből mindenki árulóvá lesz – kivált itt! S azok a semmiből tudnak teremteni egy alvilágot. De legyen ön meggyőződve

felőle, hogy én vagyok az, aki önt minden rágalom ellen védeni fogom. –

Mit akartok? – Én ennek a hölgynek atyja vagyok – s akarom, hogy ő

boldog legyen.

Blanka nem hitte volna, hogy jöhessen elő valaha olyan helyzet,

amelyből ő Cagliari herceg jóakaratára legyen utalva.

El kellett hallgatnia. Égő arca meghazudtolta volna, ha azt mondja, hogy mindez merő rágalom. S lehetett-e elmondani, hogy valóban

napokig kísérte őt, mint az árnyéka, egy boldog ábránd fantomja; hogy álmodott, hogy sóhajtott róla titokban, de imáinak, könnyhullatásainak sikerült leküzdenie a varázslatot, s íme, eltűnt az, és nem maradt fenn belőle semmi. Semmi, csak az emlékezet fehér sziluettje; körrajzai egy betöltetlen űrnek. – Inkább hallgatott, és tűrt.

– N’en parlons plus – mondá a herceg, észrevéve diadalát. – Cagliari hercegről senki se mondhassa azt, hogy őt nagylelkűségben felülmúlta –

még a saját neje se. Amit ön éreztetett velem, azt fogom én éreztetni önnel. Ahogy ön leborult kegyelemért esdve, úgy fogok én is leborulni közös atyánk szent lábaihoz. Amint ön írt folyamodásában, azt aláírom én is: “Mi nem vagyunk férj és feleség: mi atya és leány vagyunk.” S ön

tapasztalni fogja, hogy ez több mint üres szójárás. Én nem tépem el, csak

fölcserélem a köteléket közöttünk.

És ez mind oly édes hangon, oly benső indulatkifejezéssel volt

mondva, hogy könnyekre kellett volna fakadnia annak, aki a herceget úgy nem ismerte, mint a legravaszabb tettetőt s a legkitanultabb

színjátszót. Blanka ismerte már őt jól. – Lehetetlen, hogy ebben a szívben

egy őszinte nemes gondolat támadhasson valaha. Ez megcsókolgatja az áldozatát, mikor a méregpoharat készíti számára; ez képes kegyelmet kérni annak, akit az ő árulása juttat a vérpadra; ez képes fegyverrel védeni egy áldozatának a becsületét, amit alattomban maga tett tönkre.

Cagliari Jeromótól akkor kell félni, amikor nemes lelkű.

A herceg győztes fölényének teljes öntudatában kelt föl a kerevetről; s

mintha a legközönyösebb dolgot modaná Blankának, veté oda:

– Délután elküldöm önhöz titkáromat.

– Hozzám? – kérdé Blanka megdöbbenve.

– Egyedül önhöz. Azt igen természetesnek fogja ön találni, hogy nem

az ügyvédéhez küldöm. Ügyünk a kegyelet, a kegyelem, az áldás útjára

tért; ide prókátorokat nem eresztünk be. El kell közöttünk intézni a mellékügyeket, miket csak a leggyöngédebb kéz érinthet, mik nem

tűrnek prózai jogfeszegetést.

– Nem bánom, küldjön ön hozzám akárkit – szakítá félbe türelmetlenül

a hercegnő –, egy közjegyzőt, egy idegen jogtudóst, egy írnokot, egy szolgát; elfogadom tőle az ön utasításait, de ettől az embertől soha!

– S miért nem?

– Mert gyűlölöm.

– Akkor azt gyűlöli ön, aki önnek legjobb barátja a földön. Még

nálamnál is jobb! Csak egy nemes lelket ismertem férfiban e világon, s ez

az. Ha arra kérhetném az eget, hogy ajándékozzon meg egy fiúval, őt választanám ki. Én szeretem, tisztelem ezt az ifjút. Érti ön? Tisztelem!

– Ha tudná a herceg – mondá Blanka reszketve – az okot, amiért én az

ellenkezőt érzem iránta.

– Jusson önnek eszébe, mielőtt bevádolná, hogy nem férje, hanem atyja

előtt beszél.

Blankát ez a válasz zavarba hozta. – Ha a herceg maga úgy fogja fel a

dolgot, hogy egy válni készülő asszony egyúttal férjhez menendő leány –

hisz akkor ami szentségtörő vakmerőség volt tegnap, holnap már csak vágyterhes hódolat lesz – és ezt szabad észre nem venni hideg közönyből

szabad elutasítani ellenszenvből de nem szabad megbosszulni haragból,

sértett szeméremérzetből.

– S ne felejtse ön el szavaimat. Én önt nemcsak szabaddá, de boldoggá

is akarom tenni. – Délután huszonkét órakor Vajdár Benjámin úr meg fogja önt látogatni, hogy ügyünkben egyértelmű eljárást hozzon létre.

Fogadja őt mint teljhatalmazottamat, kiben hatalmam összpontosul. S

kérem, hogy ügyvédjét ne avassa bele. Ha megengedi, látogatásomat

ismételni fogom.

A herceg kezet csókolt Blankának, és búcsút vett.

Alig húzta ki a lábát, midőn jött Gábor úr, megtudni, hogy miben járt

itt őkegyelmessége.

Blanka, ígéretéhez híven, titokban tartó beszélgetésük lényegét, s azzal

elégíté ki Gábor urat, hogy felkérte, rendeztetné be a tegnap ajánlott nagyobb és pompásabb szállást a számára. Ezt a változást meg kell tenni

a herceg jóindulatáért, melyet – a jelen körülmények között – megtartani

maga Gábor úr sem tartó fölöslegesnek.

XVI.

Alig távozott el a herceg, midőn egy levelet hoztak Blankának. Az aláírás

nélküli levélben ez volt: “Hercegnő! Legyen ön óvatos. C. hercegnek pokoli terve van ön ellen. Ő is meg akarja semmisíttetni önnel kötött házasságát, de ugyanakkor kegyencéhez akarja önt adni nőül. Ez pedig olyan ember, aki képes eladni a feleségét. Eddig ön a herceg felesége, Caldariva márkinő pedig a szeretője. C. herceg meg akarja fordítani a viszonyt, s akkor a márkiné lesz a felesége, ön pedig a szeretője.

Vigyázzon ön. Ez a Borgiák szülőföldje!”

Blanka felháborodott a levél olvastára. Bármily szörnyeteg volt is ez eszme, mihelyt e két emberrel jött kapcsolatba, már magán hordta a hitelesség színét. Megerősítették a gyanút a herceg saját nyilatkozatai, tettetett jósága: ígéretei, hogy Blankáról mint atyja fog ezentúl

gondoskodni, hogy a kötelék nem lesz széttépve: csak fölcserélve; a szokatlan hév, mellyel Vajdárt pártfogásába vette; a kényszerítés, hogy Blanka személyesen értekezzék vele. – Megerősíték ezt a múlt rémséges

jelenetei, mikre a visszaemlékezés is öngyilkossági őrjöngésre vezet. A kéjenc és a bosszúálló agyrémei nem vonhatók emberi mérték alá: azok

démonok testére vannak szabva.

De hátha ez a levél maga is egy kelepce!

Kitől jöhet ez? Ki van az ő legmélyebb titkaiba így beavatva, itt az idegen földön, ahol még arról is kevesen tudnak, hogy létezik egy Cagliari hercegnő. – Kivel közölje a rettegését? Kitől kérjen itt tanácsot?

Önkénytelenül elővette ismét az albumát. Végiglapozta újra.

Hasztalan; a lakáscím nem volt benne. – Az a kitépett lapok

valamelyikén ott hever valahol a tarka levelű akantuszok között.

Blanka azt mondta Dormándynénak, hogy miután délelőtt semmi

teendőjük nincsen, visszatérhetnének ismét a Colosseumba; ő meg akarja

még egyszer kísérteni a tegnap nem sikerült művészi merényletet, a világ

csodájának egy albumlapba bekényszerítését. – Ez indítványnak pedig

mind a ketten nagy pártolói lettek: Gábor úr is meg Dormándyné is.

Gábor úrnak ma nagy szaladásai voltak a városban a hercegnő ügyében;

aztán meg azt is meg kellett tudni, hogy mi készül odakinn a világban.

Egész Róma lázas forrongásban volt a Pó mellől érkezett izgalmas

hírekre; Dormándyné pedig a tegnapi abbétól azt hallotta, hogy mára egy német utazó társaság ígérkezett a Colosseumot megtekinteni. Azok a

rejtélyes épületszörnyeteg föld alatti rejtekeit is meg akarják tekinteni fáklyavilágítás mellett; azokhoz nagyon kívánatos lesz nekik is

csatlakozni.

És így a hercegnő indítványa elfogadtatott; Gábor urat hagyták futni, a

két úrhölgy pedig felült a rájuk várakozó hintóba, mely a Cagliari-címert

viselte az ajtaján, s háromszögkalapú kocsist a bakon. Hajtottak a Colosseumhoz.

Még nagyon korán érkeztek – senki sem volt rajtuk kívül az óriási terjedelmű arénán.

Blanka azt mondá társnéjának, hogy tegnap egy jegyzetet elvesztett az

albumából itt a feszület körüli akántbozótban, azt mindenekelőtt meg akarja keresni.

Jól emlékezett rá, hol hajította el a kitépett lapokat a tarka tövis közé;

egyenesen odatarthatott.

Hanem az eldobott lapokat mindkettőjük egyesített törekvésének sem

sikerült felfedezni. Azok már nem voltak ott.

Vajon kinek lehetett kedve széttépett papírfoszlányokat a gaz közül kiszedegetni, és magával vinni? Foszlányokat, amiknek semmiféle értéke

nincsen?

Ittlétük alatt tegnap senki sem volt az amfiteátrum romjai között. Csak

egy művész festegetett veres napernyő alatt odafenn a legmagasabb

karzaton. Kijöhetett ide az ártatlan papírdarabkákért; kit érdekelhettek az azokra rótt érthetlen karcolatok?

Ezalatt megérkezett a német utazótársaság az abbé vezetése mellett.

Az ismerkedés gyorsan megesett. – A németek (gründlich nép) mindjárt

a föld alatti helyiségek megszemlélésén akarták kezdeni; a fáklyák, viasztekercsek meggyújtattak; a hercegnő kimentette magát, hogy neki szédülést okoz, ha sötét üregbe megy, s inkább künn maradt egyedül, saját sorsa mély örvényeibe nézni – az nem okoz szédülést. Bátran egyedül maradhatott. A Colosseumban nincsenek se rablók, se

vadállatok, s a kapuban őrök állnak.

Leült ismét a kereszt elé; nem rajzolni, arra nem gondolt most.

Gyermekjátékot játszott. A buján tenyésző oroszlánfog (Leontodon) üres

virágszáraiból csinált láncot, s azt nyakába akasztá. S amíg azt csinálta, arra gondolt, hogy mindazon mártírok között, kiket e helyen, hol ő most

ül, a szent keresztyénség hitéért vadállatokkal széjjeltépettek, oly rémületet egy sem állt ki, midőn a carcerek tigriseit és hiénáit magára rohanni látta, mint aminőt ő áll ki most, midőn a maga szörnyetegeit közeledni látja, akik széttépetésére küldettek.

Milyen boldog ember az a festő odafenn a karzaton! Most is ott ül a képrámája előtt, és dolgozik. A festő az egyedüli boldog ember a világon.

Az nem féli a hontalanságot: neki minden föld hazája; az nem félti a nemzete nyelvét, az ő gondolatait minden nép megérti. Az nem fél az ütközettől, nem is vesz részt benne, lefesti azt. Égiháború, tengeri vihar rá nézve nem vész, csak modell – a néplázadás csak tanulmányfők

csoportozata. Egész Róma a piacon van, és kiabál; ez pedig ül az ernyője

alatt, és fest. Ha a római sereg diadallal fog hazavonulni, ő azt le fogja festeni, s igen szép kép lesz; s ha az ellenség ostromolni fogja Rómát, ő

azt is le fogja festeni, s az még nagyobb hatású kép lesz. – A festő

hidegvérű ember – lefesti Venust, s nem lesz szerelmes; s lefesti a Madonnát, s nem lesz bigott. – Lefesti az Istent és az ördögöt, s egyiknek

sem hízelkedik.

S milyen függetlenség érzetével kell annak járni a földön! Alkotásához

nem kell neki senki segítsége; nem kell rá a papnak se esőt, se napfényt

imádkozni; az ő rangját nem kell helybenhagyni, kinevezni,

meghitelesíteni se királynak, se miniszternek, se doctorum collegiumnak

– ahhoz nem kell se kegyelem, se szabadalom – se bevett vallás. – Ha lángesze van – világot hódít vele!

Mennyivel jobban gondoskodott a sors arról, akit a művészgéniusz

szent Elms-lángjával homlokán engedett születni, mint akinek világra jöttekor egy hercegkoronát adott!

S ez a művészet, ami a nőt is egyenrangúvá teszi a férfival!

A festőnő nem fele egy másik embernek, ő maga egy egész ember! Az

nem könyörög vagyont az irgalmas világtól, nevet a férfitól, áldást az oltártól; odamegy, és elveszi azt.

Hogyan lehetne ezt megtanulni? – Hisz a tehetség és a lángoló vágy az

asszony ujjaiban, agyában, szívében is megvan hozzá.

Blankát valami ellenállhatlan tudvágy ösztönözte – hogy fölmenjen

oda a karzatra, megnézni, hogy hajtja végre egy művész azt a föladatot –

amit ő el sem tud kezdeni.

Hisz egy művészt, mikor dolgozik, az idegennek megbámulni

nemcsak nemzetközi jog, sőt a művészet iránti hódolat önkénytes adója.

Blanka nekiindult egyedül a karzatokra felvezető lépcsőknek. Mehetett bátran. Nem jöttek rá szemközt Heliogabalus rózsakoszorúzott

szabadoncai, nem piríták meg arcát a lenge öltönyű hetérák; a lázadó római vazallok kézíjasai sem leskelődnek már az ablakmélyedésekben; a

széles lépcsőkön, miket a populus romanus szandáltalpai homorúra

koptattak, nem találkozik mással – mint a kőfalakra felrótt neveivel az előtte ott járt látogatóknak.

Aztán, hogy félne embertől – állattól vagy kísértettől egy gyermek, akinek nyakában egy lánc csügg pimpimpáré virágszárakból – s maga se

tud róla.

XVII.

A Colosseum egy fölséges álomkép, amit csak két álmodó tudna

elmondani egymásnak; azt egyszerre látni és érezni kell. Leírásához hiányoznak a szavak, a fogalmak.

Mikor Blanka a legfelső karzatra fölért, s ott a sötét folyosóüreg alul a

boltozatcsarnok párkányára kilépett, az előtte feltáruló látványban

egyszerre elfeledé szívének minden fájdalmát, az egész külvilágot.

Valami édes szédülés állta el idegeit, mámor, gyönyörérzet és halálvágy

egyesülten. Az egyszerűen nagy rettentő magassága előtt eltörpül

minden gondolat. Az ember nem érzi magát különb lénynek azoknál a virágoknál, amik e falakon meghonosultak. (A Colosseum romjainak

saját flórája van, mint a “Tordai hasadéknak”, mint a tátrafüredi “virágos

kertnek” – növények, mik másutt nem jönnek elő, mint a gigászok

alkotta körönd romjai közt.) Az épen álló boltcsarnokokról keresztüllátni

az átelleni romba düledező részen, s ott a hajdani királyok Rómája, a Palatinhegy tavaszvirágtól ragyogó ligetei mosolyognak a napfényben –

míg a közvetlen közelben levő amfiteátrum öble opált játszó ködbe van burkolva, mintha ez volna a távol, s ez örök ködfátyol megtöri a verőfényt és az éles árnyékokat, s még szédületesebbé teszi a mélységet.

Blanka elábrándulva bámult alá e dicsőséggel teljes űrbe, s

elhallgatózott az isteni némaságban. Ki volna oly vakmerő lefesteni azt, amit az űrben látott, és elmondani azt, amit a némaságban hallott!

Pedig ilyen vakmerő ember mégis találkozik. Ott fest egy a párkányon,

a ledőlt kőkockát használva zsámolyul, s a kőmellvédhez támasztva

kifeszített vásznát, mintha az festőállványul volna neki odarendelve.

A művész nem ügyel arra, hogy méh jár-e körülötte, vagy szép

asszony, mikor fest.

Egyszerű vitorlavászon zeke van rajta, néhol olajfoltos az is; a fején széles karimájú szalmakalap, az is lyukas.

A háta mögé kerülő hölgy legelőször is nem a művészt látja meg,

hanem a művet, s percekig elnézi, hogy emelkednek ki az ecsetvonások

nyomán a ködhomály alapból az élesen megvilágított travertin

sziklatömbök. A festő bírja a képet! A kolosszust meghódította tehetségével; a mű egyetemes hatást ígér.

A művész egészen belemerülve látszik: ecsetét gyakran a szájába fogja keresztben, hogy gyorsabban cserélhesse meg. Annyi udvariasságot

mégis ismer, hogy amint a háta mögött hölgyruha suttogást hall, a kalapot leveszi a fejéről, s ledobja maga mellé.

– Manassé!

Az ijedség, az öröm kiszabadítá ezt a szót az ajkáról, mielőtt a megfontoló ész tilalmat vethetett volna rá.

Most a férfi is föltekintett.

– Hercegnő! Hol jár ön itt?

– Nem önt kerestem!

Hívatlan mentség! Éppen az ellenkezőjét árulja el vele: hogy őt kereste; hogy örül a lelke, a szíve a véletlennek, mely őt ide vezette; hogy ujjmutatást, gondviselést vél feltalálni az ösztönszerű vonzódásban, mely

őt ide hozta.

Manassé mosolygott.

– Nem engem, hanem azt a festőt, aki a Colosseummal küzd itt a

magasban. Láttam önt tegnap, hercegnő, amint odalenn a keresztnél

küzdött e feladattal.

– Ön rám ismert? Ily nagy távolból?

– Igen, jó látásom van. Azt is megláttam, hogy a hercegnő nem lehetett

megelégedve a vázlatával, mert kitépte a lapokat albumából és

elhajította.

– S ön találta meg a lapokat?

– Én kerestem meg, hercegnő.

– Igen kérem önt, adja vissza.

– Itt vannak.

Egy bankár nem gyakorol különb nagylelkűséget, mikor megszorult

adósának visszaajándékozza a váltóit, mint mikor Manassé odaadta a

kitépett papírfoszlányokat a hercegnőnek. Blanka félénken rejté azokat vissza albumába: a keresett lakáscím csakugyan azok egyikére volt

följegyezve. Ha azt Manassé meglátta, vajon mit gondolhatott, miért van

ott.

– A hercegnő nagyon megszerette Rómát – mondá Manassé,

festményét folytatva. (Az okker és a sárkányvér gyorsan szárad: sietni kell vele.)

– Hogy olyan sokáig itt időzöm, nemde? – Mondhatnám, hogy igen, de

nem mondom, mert nem igaz. Kénytelen vagyok itt lenni.

S azzal leült a mellvédet képező kőpárkányra, háttal az arénának s szemközt Manassénak, ami által annak a művészi perspektíváját nagyon

megrontotta.

A nap egyenesen az arcába sütött a hercegnőnek, s ő nem hozott

magával napernyőt: a kocsiban feledte, lenn az arénában árnyék volt.

Manassé aztán odább tolta háromlábú napernyőjét, hogy annak

árnyéka a hercegnőt fedezze; a piros vásznon keresztül aztán valami oly

bűvös hajnalpír ömlött a hölgyre, mely az olympi hórák alakjainak

egyikét varázsolta elő, ahogy a napisten kocsija előtt lejtenek; öltönyük, arcuk, még leheletük is bíbor és rózsa.

Adorján Manassénak minden kedve elment a köveket és az ő

árnyékaikat mázolni vászonra.

– Nagyon szeretem, hogy a véletlen összehozott önnel –– kezdé a

hercegnő. – A társaság, mellyel idejöttem, odaalant jár, s a cunaei, a podium, a vomitorium régészeti titkait magyaráztatja magának, amik

engemet mind nem érdekelnek. Én azalatt ráérek önnel egy gondolat

fölött vitatkozni, amit ön vetett föl, s ami fölött én azóta sokat töprengtem. Ön azt mondá egyszer, hogy ahonnan ön jön, ott a

bosszúállást nem ismerik. Hogy önnek is van olyan fájdalma, amit meg

nem gyógyít semmi, és van eszköze a fájdalomért azon, aki ezt okozta, teljes bosszút állni. És mégsem teszi azt. – Nekem is van. – Az hozott ide

Rómába. – És én gondolkoztam azon, amit ön mondott. Követtem azt, amit mondott. Letettem a visszatorlás eszközét, mikor kezemben volt. –

Föloldoztam az üldözőm kezeit, mikor az meg volt kötözve. – Jól

cselekedtem-e?

– Jól.

– Nem jól cselekedtem. Bosszút kellett volna állanom. A bosszúállás emberi jog!

– A bosszúállás istenek bűne, állatok erénye. A megtörtént rosszat jóvá nem teszi. Ez különít el engem és maroknyi híveimet az egész világtól. A

háború: bosszúállás. A párbaj: bosszúállás. A halálítélet: bosszúállás. A forradalom: bosszúállás. – Akik azt állítják magukról, hogy Jézus követői,

nem emlékeznek arra, hogy ő a keresztfán azt mondá gyilkosaira:

“Bocsáss meg nekik, atyám; mert nem tudják, mit cselekszenek!”

– Ezt Jézus mondta, az ember; de Jézus az Isten “Fölméne mennyekbe,

s onnan leszen eljövendő ítélni eleveneket és halottakat!” – s ez bosszúállás.

– S ez az, amit én megtagadok! A legdicsőbb emberből csináltak egy istent, aki folytassa azoknak a sorozatát, akik lenyilazták Niobe ártatlan

gyermekeit – bosszúból! Rémítő gondolat! Ítélni a halottak fölött! Akiből már régen por lett; a porából élő fa lett, a fából hamu lett, a hamuból üveg lett! S hogy ez üvegdarabon egykor bosszút álljon valaki azért, amit

emberalakban vétkezett!

Blanka összeborzadt az ifjú kitörésén. Az egy Istent vallók, ha

kényszerítve vannak, fanatikusok.

Vajon ennek a hitbuzgóságnak nincsen-e valami próbaköve? Blanka

olyan hátra ült a mellvéden, hogy Manassénak figyelmeztetni kelle őt, hogy le ne essék.

– Vannak az Úrnak őrangyalai, akik vigyáznak rám.

És meg akarta tudni, hogy vajon közel van-e “egy”.

– Én ma egy névtelen levelet kaptam, s miután oly tényeket tartalmaz,

amiket csak ön tudhat: a legelső gondolatom az volt, hogy ezt ön írta.

– Bizonyára nem írtam a hercegnőnek levelet soha.

– Olvassa el, kérem.

És azzal odanyújtá Manassénak a reggel kapott levelet.

Ah, hogy gyulladt ki az egykedvű arc a levél olvasása alatt! Hogy támadtak fel az égő lángfoltok a homlokon, hogy vonaglott át arcának minden vonásain az az indulat, ami az istenek bűne s az állatok erénye!

A mártírok megbocsáthatták azt, amit önmaguk szenvedtek; de ha

szerettek valakit, megbocsáthattak-e azért, amit az szenvedett? Manassé

ujjai között összegyűrődött az a levél, mintha mindazok benne volnának,

akiknek terve oda van írva; oly tekintetet vetett Blankára, mintha kedve

volna őt megragadni, és vele együtt e százötven lábnyi magasból

alázuhanni.

Azonban hát, mi joga van neki bosszút állni Blankáért ugyanazon az emberen, akin nem állt bosszút – Annáért?

Anna: testvér; tehát szeretett nő! – Egész élete meg lett mérgezve azon

ember által: és Manassé mégis azt mondhatta: “Mi nem szoktunk bosszút

állni!”, holott annyira módjában van az, hogy arcának felé fordításával elűzheti az embert a helyéről. S mi neki Blanka? Egy álomkép! – És az álomkép mégis jobban uralkodik rajta, mint a családi bú?

Jobban! De azért az alapgondolat mégis ingatlan marad. – Ha tiltva is a

bosszú; de a védelem kötelesség azok iránt, akik – azt nálunk keresik.

Manassé visszanyújtá a levelet a hercegnőnek.

– Kitelik tőlük – dörmögé mély hangon.

– Cagliari herceg már itt van.

– Tudom. Találkoztam vele. Megszólított, és megköszönte, hogy nejét

pártul fogtam a nagyheti ünnepélyek tolongásai közt.

Blankának nagyon jó volt a veres napernyő verőfényében lenni: nem

látszott meg, hogy arcába szökik a vér.

– Ma reggel meglátogatott – monda Blanka. – Nagyon kegyes volt. –

Megköszönte, hogy nem használtam fel kényszerített távollétét

pörömnek eldöntésére, s ígérte, hogy ő is kegyelemért fog folyamodni a

legmagasabb helyre, s úgy tekint, mint atya leányát. – Pedig az ő helyzete

most erősebb. A kúria ügyeit oly kezek vezetik, amik őneki kedveznek.

– Ezt is tudom.

– Kitől?

– Óh, nekem vannak széles összeköttetéseim. A házigazdám csizmadia.

“Messere Scalcagnati” egész nap a piacon ácsorog, s annálfogva be van avatva a magas politikába, s engem minden este informál a nagy

változásokról a Vatikánban.

A hercegnő felkacagott. Mint valami égi zene hangzott e csengő

asszonynevetés e komor romtömeg között. Egy nő, aki elneveti magát, amíg a szédületes mélységbe és még szédítőbb balsorsába alátekint.

Hanem hát, ha a szív húrjai művészükre akadtak, az úgy játszik rajtuk, ahogy akar. Most nevetni kellett azon, hogy Manassé leghitelesebb

diplomáciai tudósításait a csizmasarkak nagy mesterétől szerzi be. Aztán

egy kis öröm is vegyült belé: Blanka megtudta e névből hogy Manassé még mindig ott lakik azon a szálláson, ami nála föl van jegyezve.

Azután nagyot sóhajtott, s összetette kezeit ölében.

– De hát, Istenem! Én nem viselek senkivel háborút. Én kegyelmet

kértem, s biztatva lettem vele.

– Hercegnő! A hajósok elutaznak az északi passzátszéllel, s aztán

megvárják a déli monszun-szelet, azzal meg visszautaznak. Pedig a szél

az Isten lehelete.

– Tehát az emberi szó sem más, mint lehelet? Az oltár előtt adott eskü:

csak lehelet? A papi áldás csak lehelet? A trónról lehangzó kegy, a nép üdvkiáltása: mind, mind, csak lehelet a légben? Ah, ne mondja ön! Ne akarjon ettől a hitemtől megfosztani. Ha ön azt mondaná valakinek: “Én

tégedet megvédelek!”– mikor az hivatkoznék rá: “Váltsd be hát

szavadat!”, nem felelné azt neki: “Csak hangos lélegzetroham volt!”

Manassé reszketett; pedig verőfényes hőség volt körül.

– Hercegnő – szólt halk, szaggatott szóval –, én nem állhatok ön és ellenségei közé; mert akkor az árnyékom önre esnék, s az ön alakját nem

szabad semmi árnyéknak elhomályosítani! – De kezébe adhatok önnek

egy eszközt – amivel önmaga megvédheti magát az ellen – amivel

fenyegetve van.

– Azt még jobban szeretem.

– Ha el akarja ön azt érni, hogy azon ember, akitől fél, aki önt üldözi,

úgy el legyen öntől taszítva, hogy soha ne is közelíthessen többet, akkor

várja be, amíg az elmondja azt az ajánlatot, amitől ön retteg, akkor felelje neki ezt: “Köztem és ön között kánoni akadály van, házasságsemmisítő, melyet a titkos instrukció tizennegyedik szakasza meghatároz.”

– Mi az a 14. §?

– Azt ő nagyon jól fogja tudni, mint ahogy tudom én. Folytatása nem

lesz a párbeszédnek. – Amint ön e szót kimondta előtte, el fog tűnni az

ön közeléből úgy, hogy soha nem fogja többé azt a helyet keresni, ahol ön

jár.

– Ah, hisz ez varázslat lesz!

– Ez csodatétel!

– A siker okát talán sohase fogja megtudni a hercegnő; se a seb mélységét – amit e szóval ütött valakin – nem a megaláztatás fokát, amelybe őt letaszító. – Hanem azontúl aztán kegyelemre ne számítson ön

többé – kérjen ítéletet, s legyen rá készen – hogy az nagyon terhes lesz.

– Köszönöm! – monda Blanka, egész forró kezét nyújtva Manassénak,

kinek keze oly hideg volt most, mint a jég. – N’en parlons plus! – (utánzá

a herceg mondását), s azzal mintha csak ezért jött volna, könnyedén odatelepedett a kőre – mely előbb Manassénak szolgált ülőhelyül, s elővéve albumát – elkezdé az előtte levő kész képről lemásolni a

Colosseum vázlatát; nem is kérdve előbb, hogy szabad-e ily flagráns jogsértést elkövetni a művészi tulajdonon. – A kész rajz után lemásolni már természetesen könnyebben ment, mint az élő természetről, mely

“fut” a dilettáns festő szeme elől.

Manassé odaállt a háta mögé, s nézte – talán nem is a képet.

Egy helyen valami hibát ejtett Blanka, s kérte Manassét, hogy igazítsa

ki.

Az ifjú kezébe vette az iralt – de úgy reszketett a keze, hogy csak fűrészvonalakat tudott vele csinálni a papíron.

– Ecsethez vagyok szokva, az iral nem álla kezemben – menté magát.

A hercegnőnek tehát a maga erejéből kellett elkészülni a vázlatával, ami sokkal több időt vett igénybe – mint ha segített volna neki más –

úgyhogy ezalatt az ősrégészeti társaságnak teljes ideje volt minden föld alatti rejtekét összejárni a Colosseumnak, s ismét napfényre kerülni. – A

hercegnő csak akkor riadt fel, mikor már odalent zajosan kezdték keresni

az eltűntet. – Szerencséje, hogy éppen azon az oldalon bukkantak föl, ahol rajzolt, onnan nem láthattak föl rá.

– Sietek! Azt hiszik, hogy elvesztem. – Ah, haha! – szólt

galambnevetésre fakadva, amint észrevette a nyakába akasztott

oroszlánfog kocsánfüzért. Majd szépen kinevetnének, ha ezzel a

nyaklánccal mennék eléjük.

S azzal levette a nyakából a pimpimpáré-láncot, s letette arra a helyre –

ahol ült.

Aztán egy búcsúüdvözlet után futott vissza a sötét boltozatok alá, mik

a karzatokat a lépcsőkkel összekötik.

Manassé utánanézett, míg alakját tündökölni látta maga előtt. Minden

karzatnál újra előtűnt az – mindig kisebb volt – mire leért az arénára –

már csak akkorának látszott, mint a mesebeli másvilág parányi lakói.

Minek legyen az ember szerelmes egy másik világ tündér lakójába!

Hanem azért Manassé mégis összerakta az otthagyott viráglánc

karikáit, s eltette a keblébe.

A társasághoz visszatért hercegnő pedig közszemlére bocsátá az

albumába fölvett vázlatot, melyért aztán sok magasztalást kellett

eltűrnie.

Még Dormándyné maga sem vette észre a nagy kedélyváltozást a

hercegnőn – az idejövetel és az eltávozás időköze alatt.

XVIII.

Blanka úgy volt most, mint mikor egy gyermeknek, aki félt egyedül maradni otthon a háznál, az apja átadta bátorságélesztőül a töltött fegyverét. Az most maga kívánja, hogy bárcsak jönne hát az a rettegett rabló, hogy fegyverét kilőhetné rá. Semmi kétsége felőle, hogy az a fegyver okvetlenül megöl egy óriást is, s bizonyosan célba talál. Nem fél

már az egyedülléttől, a sötét szobától, az éjjeli titokteljes hangoktól.

Jöjjön, akinek kedve van kísérteni. Itt a fegyver.

Egész kedélyhangulata megváltozott a túlbizakodottságban. Dévaj,

jókedvű lett.

Már a hotel kapujánál elkezdte az enyelgést a vendéglős irányában, ki

eléje sietett azzal az örvendetes hírrel, hogy itt volt őexcellenciája, a

“conte”.

– Miféle gróf?

A kapus előadta a látogatási jegyet. Vajdár Benőé volt.

Blanka nem ráncolta össze szemöldeit; elmosolyodott.

– Hisz ez nem gróf.

– Engedelmet – szólt a maître d’hôtel. – Az udvariasság előtt minden

ember gróf, addig, amíg be nem bizonyítják, hogy nem az.

Blanka nevetett.

– Mint ahogy a törvény előtt minden ember becsületes ember addig, amíg be nem bizonyítják róla az ellenkezőt. No, hát csak küldjék fel hozzám azt az urat, ha ismét eljő.

Fölvezették aztán a pompásabbik szállására. Nagyon meg volt vele

elégedve. Az előszobájában egy kövér, jól kiberetvált bérszolga bertáfolt aranyosveres egyenruhában; ahhoz is volt egy tréfás szava.

– Önt én nemzetőr ruhában láttam húsvétkor. Azt gondoltam, elment a

csatatérre.

– Hercegnő – felelt a tréfakész olasz –, itthon is kell valakinek maradni,

aki az osztrákok kabátját kiporolja.

Ez nyilván Gábor úrra célzott, aki a hercegnőt fogadta, legalább az magára vette az élcet, s nem késett a megoldással.

– Cospetto! Porolják biz a tieteket azok az osztrákok a Pó mellett.

A hercegnő azután rendeletet adott a bérszolgának, hogy hozassa föl

számára a villásreggelijét: teát, vajat, osztrigát, tengeri rákot és lúdmáj-pástétomot és sherryt hozzá.

– Nem tart ön velem? – kérdé hamisan Gábor úrtól. Az visszarettent.

– Hercegnő! Kész vagyok önért a Vezúv torkába lemenni,

ágyúkereszttűzbe rohanni; de egy asztalt, amely azokkal az ételekkel van

megrakva, amiket a hercegnő elősorolt, meg nem ostromlok, ha hátulról

belém kartácsolnak is.

– Jól van, hát fölmentem önt a mai napra, s eleresztem a “Falconé”-hoz

gulyáshúst enni. Ugyan vigye el a szegény Dormándynét is egyszer

magával.

A szőke szépség készen volt rá.

– Tudja ön, légyottom van, mely nem kíván tanúkat – súgá ravasz

mosollyal Blanka, mire Gábor úr visszahőkölt. Akkor aztán megmutatá neki a tenyerében összegyöngyölített névjegyet, és csalfán kuncogott.

– Vagy úgy? – mondá Gábor úr egészen megnyugtatva; s aztán karját

nyújtá Dormándynénak, hogy elvezesse Falconéhoz, ahová sietni kell,

mert különben nem kap az ember jó helyet.

– Kit vár a hercegnő? – tudakoló tőle, amint az ajtón kiléptek, a szőke

szépség.

– Hát csak azt a Vajdárt!

Ezt várhatja. Ez csak ellenség. S a pártfogók, gyámok és gondviselők nem azért vannak a világon, hogy az embert az ellenségeitől

megvédelmezzék; elég, ha a jó barátaitól megvédelmezik.

A hercegnő, amíg a reggelit felhozzák, a fodrásznőért küldött, azután a

komornát hívatta: újra öltözött. Szép akart lenni. Azaz, hogy másformán

szép, mint eddig.

S valóban, amint készen volt a toalettjével, s megnézte magát a földig

érő velencei tükörben, magának is feltűnt e változás. Karcsú alakja a csípőn alól érő derék miatt sokkal magasabbnak látszott: emelte azt még

a feltűzött büszke hajfonadék is. Arcvonásait máskor a folytonos

csüggetegség, félelem lankadtakká tette, most az elbizakodottság egy kis

erőteljes gömbölyűséget kölcsönzött neki, s maga az arcszíne is más volt,

mint tegnap. A dél-olaszországi napnak elég volt egy délelőtt az arcára sütni ellenőrzetlenül, hogy azt valami egészséges aranyozással futtassa be.

És amiről legkevésbé ismert magára, az a szemeiben ragyogó tűz volt.

Honnan vette ő mindezt kölcsön?

Attól a fegyvertől, aminek birtokába jutott. “Az instrukciók 14.

kaccsa!”

Mit bánta ő, mit kérdezte ő, hogy mi lehet a tartalma ennek a kaccsnak.

Elég volt neki azt tudni, hogy ilyen van. “Ő” mondta, hogy ilyen van; tehát van. – Mit bánta ő, hogy mi lesz a következése annak, ha ő erre hivatkozni fog. Harag, perpatvar, vagyonvesztés, elítéltetés. Elég volt azt tudnia, hogy van egy ércbe vésett sor, egy letörülhetetlen sor, mely azt parancsolja, hogy az az ember, aki őt szenvedélyével üldözi, akit ő gyűlöl

– őt nőül ne vehesse. – Hogy ez a parancs benne van abban a §-ban, az

bizonyos. “Ő” mondta, hogy ott van, tehát ott van. Ez megvigasztalta egészen. – Körös-körül betakarva érezte magát általa, s elbizakodott lett.

– Alig várta, hogy jöjjön már az az ember.

A komornyikká öltözött férfi jelenté, hogy az étszobában fel van adva a

reggeli.

Blanka máskor annyit szokott enni, mint egy betegnek készülő

gyermek; most olyan étvágya volt, mint egy betegségből felgyógyult

gyermeknek, aki siet helyrepótolni azt, amit elmulasztott. – Rendkívül ízlettek neki az ínyencségek.

Mikor javában szedegeti ki az ezüstvillácskával az osztrigákat

természetes csészéikből, jelenti a komornyik, hogy itt van az az úr, aki mindaddig gróf, amíg ki nem sül, hogy nem az.

– Hadd jöjjön be!

Azért Blanka nem zavartatta meg magát az étkezésben.

A “szép” ifjú belépett.

A helyzet, amelyben a hercegnőt lelte, úgy látszott, hogy nem talált bele a tervébe. Reggelizőasztal mellett; körüle sürgölődő egyenruhás inassal. – Ez leront minden pátoszt.

– Ugyan kérem, adjon egy széket ez úrnak! – mondá Blanka a

bérszolgának – s mintha szórakozottságból tenné – magyarul, mire az nagyot bámult. –Ah! Most elfeledtem, hogy az olaszok nem tudnak

magyarul. – Grazie! – (Kedves zavartan mosolygott.) Üljön le, uram.

Megengedi, hogy reggelizésemet végezzem? Az alatt értekezhetünk. Ez

az úr egy szavunkat sem érti; olyan, mintha négyszemközött beszélnénk.

Ez metaphysice áll, de physice nem. Az olasz a magyar szöveget ugyan

nem érti meg, de a melódiát fel tudja fogni; a párbeszéd mimikai része pedig egészen elesik, ha néző van jelen.

Vajdár hamisan fogta fel a helyzetet. Azt hitte, a hercegnő fél tőle, hogy

a régi iszonyat hatása alatt áll, ha őt látja; azért tartja maga körül a bérszolgát, s ez még táplálta rossz indulatait. Akitől félnek, az hatalmat gyakorol. Pedig csalódott.

Megnyugtató szóval akarta kezdeni.

– Olajfalevéllel jövök önhöz, hercegnő.

Erre a hercegnő hátrahajolt az inashoz.

– Igen! Beppo. A pincér elfelejtett olajfabogyókat feladni, amit nagyon

kedvelek. Kérem, legyen olyan jó, csengessen neki. –Azután

látogatójához fordult: – Figyelek, uram.

Vajdár megütközött a hangon és beszéden. A hercegnőnek az ő olajfa

leveléről nem annak a metaforai értelme, a békekötés jut eszébe, hanem a

becsinált olajbogyók.

Már maga a helyzet, hogy egy hölgy eszik azalatt, amíg egy férfi beszél

hozzá, nagyon egyenlőtlenné teszi a küzdelmet. Minden tányér egy

redoute. A beszéd versenytársra talál a csemegében. A jóízű falat

paralizálja a hatásra szánt rétori frázist. A hölgy fogai alatt ropog valami, s ez bizonyítja a közönyt a beszéd iránt. S ez nem gátolja abban, hogy minden váltott tányért és pohár vizet kegyteljes leereszkedéssel

köszönjön meg annak a bérruhás szolgának, aki a napi zsoldért vette fel

háza cselédjelmezét. Míg a ház benső mindenese az előkelő felsemvevés

egész hideg súlyát érezheti.

Vajdár leült az odatolt székre, s közelebb húzta azt.

– A herceg, ígérete szerint, követni kívánja a hercegnőt a kegy útjára.

Elküldte általam a legmagasabb helyen átadandó folyamodást, hogy

ismertessem azt meg.

– Úgy hiszem, latinul van; s azt én nem érteném meg.

– A magyar szövegét felolvashatom.

– Fölösleges. Amily bizonyos vagyok afelől, hogy a magyar szöveg hű

fordítása az eredetinek, oly bizonyosan hiszem azt, hogy az eredeti rám

nézve a legelőnyösebb. Vegyük felolvasottnak.

XIX.

Vajdár gondolta magában: “A hercegnő rövidíteni akarja az értekezletet,

s hosszabbítani a reggelit, hogy a kettő egymást kitöltse. Csalódik. Mert

nem fogja kifutni.” – Az okmányt letette a hercegnő asztalára.

– A herceg úgy akar elválni hitvesétől, mint atya leányától.

– Ezt magától is hallottam.

– Jóindulatával akarja környezni továbbra is a hercegnőt.

– Amire hálás szívvel gondolok.

– A békés megegyezésnek néhány prózai pontja is fordul elő.

– Azokhoz én keveset értek.

Vajdár más iratcsomót vont elő oldalzsebéből.

– A hercegnő móringleveléről van szó. A herceg nejének a

házasságkötéskor egymillió ezüstforintot móringolt.

– Nem tudom. Bátyáim készítették a házassági szerződést. Én csak

aláírtam; azt sem tudom, mi van benne.

– A válóperben ez is lényeges kérdést képez. Ha a nőnek kedvez az ítélet, akkor az egész móringot megkapja; ha ellenére szól, akkor az egészet elveszti. A herceg ebben is kiegyezést ajánl. A móring nem fizettetnék ki, hanem a herceg azon összegtől járó hatos kamatot holtig tartó évi járadékul rendelné a hercegnőnek. – Megelégli-e ezt hercegnő?

– Nagyon soknak találom.

– A herceg büszkeségét keresi abban, hogy elvált neje az őt megillető

fényben tündököljék a világ előtt. Még többet is ajánl. A hercegnőnek átengedi palotája felét, hogy abban lakjék.

– Hogyan?

Vajdár kapott rajta, hogy végre mégis adhatott föl egy olyan témát, melyet a hercegnő nem ért meg rögtön, nem mondja rá, hogy jól van.

Ebből lehet hosszas értekezést szőni.

Hanem a hercegnő étvágyának sem akart vége szakadni. Már meg

azokat az apró kis piros retkecskéket kívánta meg, amiket “római

szentelt retek” cím alatt hordanak szét a hívő világba, s amikből egy csomóval, ha egyenként meg akarja az ember mind hámozni, igen szép időközt be lehet tölteni.

Vajdár egész építész lett; hogy szemléletileg fölfoghatóvá tegye a

dolgot, közelebb kellett húzódnia a hercegnőhöz, s a kezében tartott okiratok gyakorlati segélyével megmutatni az asztalon, hogyan képez a Cagliari szögletpalota egy kettős szárnyú görög p betű alakú építményt,

melynek két külön kapubejárata, külön lépcsőzete van. Az egész egyenlő

két részre van osztva, amik közt az összeköttetést egy, az udvarán keresztül épített, fedett karzat képezi, melynek a nő lakosztályához vezető ajtaja azonban be van falazva. Maga a palotához tartozó kert is kőfallal és afölött vasráccsal kétfelé van osztva két külön kertész gondja

alatt. Éppen így el vannak választva az istállók és az udvarok; úgy, hogy

a kívülről egynek látszó palota tulajdonképpen két egészen különálló épület, melynek összekötő csarnokát a bennlakó férj és feleség, amikor tetszett, kinyittatta, amikor nem tetszett, befalaztatta. A hercegnő utoljára azt mondta rá, hogy azt sem bánja.

– Tehát, mikor Rómában fogok időzni, akkor a Cagliari-palotába

szállok; de remélem, ez nem tesz annyit, hogy örök időkre Rómában kell

laknom.

– Azt hiszem, hogy most egyelőre huzamosb ideig fogja azt tenni a hercegnő; anélkül, hogy valaki kényszerítené vagy csak rábeszélné is erre.

– Pedig haza akarok menni Magyarországba. Azt tudja ön, hogy

nekem saját birtokom is van.

– Azazhogy családi hitbizomány.

– Az nem tesz különbséget; püspök nagybátyám végrendelete nem köt

hozzá más feltételt, mint hogy római katolikus maradjak. Én

szándékozom a nyarat a bánáti uradalmamban tölteni.

– Azt nem teheti a hercegnő; azon egyszerű okból, mert a kastélyát leégették a rácok.

– Leégették? Erről nekem tiszttartóm nem írt semmit.

– Amire megint igen jó oka volt neki; miután őt magát meg a saját háza

küszöbére fektették, s ott vágták le a fejét.

Még ez sem rontotta el a hercegnő étvágyát. Nagyon jónak találta a szardíniákat. Vajdár azt olvashatta az arcáról, hogy nem hisz el tőle a hercegnő semmit, akár jót, akár rosszat beszéljen.

– Lángba készül borulni az egész világ, hercegnő: s higgye el nekem, hogy ez az utolsó sziget, ahova azok menekülhetnek, akik nem akarják a

hajukat elperzseltetni. Egyedül Róma a béke szent helye.

– Amiről tanúskodnak a Cagliari-palota ablakaira felrakott vastáblák.

És mit gondol ön, szabadságomban állna nekem, akkor saját magamnak választani meg új környezetemet?

– Minden bizonnyal. Azonban a hercegnőnek saját érdekében fog

állani, hogy olyanokkal vegye magát körül, akik ez ország nyelvét értik, s

szokásait ismerik.

– S eszerint, ha mostani házasságunk feloldatnék, s ha nekem ismét kedvem jönne férjhez menni, rajtam függne-e, hogy ízlésem szerinti férjet

válasszak?

Ez már sok volt! Ez annyi, mintha a kalitkába zárt tigris előtt valaki nyers húst szeletel.

– Kétségtelenül, hercegnő – dörmögé fogai közül Vajdár dühös

pillantásokat vetve a hercegnő széke mögött álló inasra.

Most a hercegnő egyszerre megváltoztatta a harcmodorát. Meg akarta

mutatni ellenfelének, hogy ki mer lépni sáncai közül, s őt a nyílt síkon szembe várni.

– Caro Beppo. Hordja ön el az asztalt, s aztán, kérem, maradjon künn,

míg nem hívom, s addig ne jelentsen be senkit.

Most tehát egyedül maradtak. Nem gátolta Vajdárt semmi, hogy

beszélje el, mit tud még.

S Blanka oly merész volt, hogy egy percre felállt a tükör előtt, megnézte magát deli módon, ha elég szép-e.

S aztán még ő előzte meg a támadást.

– És mind e kedvező fordulatot önnek köszönhetem, nemde?

– Nem dicsekvés tőlem, ha azt mondom, hogy “igen”. Ön ismeri a

herceget. Neki több szeszélye van, mint Caligulának. Őt tanulmányozni

kell. Vannak rossz órái, amikor egy angyalt képes belefojtani a sárba; máskor meg az ellenségeit keresi föl, hogy titokban jót tegyen velük. Ön

ellen majd határtalan dühöt árult el, majd meg a vezeklésig menő

bánatot; majd gyilkolásra, majd meg öngyilkosságra volt ösztöne. Majd az az ötlete volt: hogy önnek pokolgépeket, mérgezett bokrétákat

küldjön; majd meg az, hogy felmenjen a velencei campaniléra vagy a bécsi István-toronyba, s onnan levesse magát. Némelykor aztán voltak olyan tiszta időközei, amikor saját magáé volt; az igazi, nemes, lovagias,

keresztyéni nagy lélek. Az ilyen drága napokat ellesni, azokat a hercegnő

érdekében felhasználni volt az én feladatom. Hogyan teljesítettem, azt mondják meg ezen iratok. Csekélység volt-e a feladat: Cagliari herceget rávenni, hogy felejtse el haragját, nevetségessé tételét, sértett

büszkeségét, férfiúi megaláztatását, hogy ide jöjjön, leküzdve ideges iszonyatát a lázongó csőcselék ellen, aki orgyilokkal fenyegeti, s

petárdákat hajigál az udvarára, s menjen térden azon fejedelem elé, ki hónapok előtt ajtót zárt előtte – önért, az elváló nőért könyörögni –, azt

ítélje meg a hercegnő maga, ki ismeri jól a herceget.

– Nem tagadom, hogy ez nehéz feladat volt – szólt a hercegnő –, annyival is inkább, minthogy önnek még azzal a nehézséggel is kellett küzdenie, hogy legutóbbi találkozásunk óta huzamos ideig a rablók által

foglyul volt letartóztatva.

Vajdár az ajkába harapott. Ez úgy hangzik, mintha irónia volna. Ezzel

tán azt akarja mondani a hercegnő, hogy neki azt a feladatot teljesíteni természeti lehetetlenség volt. – De nem! Hol venné magát az irónia az együgyű gyermekszívben? Ez ártatlan arcvonások között nincs helye a gúnynak.

Blanka sietett a rossz hatást jóvátenni rögtön.

– És azt a fogságot is énmiattam szenvedte ön?

A hangban részvét volt átérezhető.

Vajdár azt hitte, hogy lehet merni valamit.

– Az! Ez az én szenvedéseim legkisebbike.

A hercegnő mondá:

– Nem fogok önhöz háládatlan lenni.

A hangban hév volt és bensőség.

– Halgasson rám, uram. Ha ez az én fájdalmas ügyem akként lesz

megoldva, ahogy ön azt nekem előadta, s ami nagy részben az ön műve

volt; én mindazon javadalmakat, az egész évdíjat, amit a herceg

számomra szánt: hű fáradozásaiért önnek engedem át; magamnak nem

tartok meg mást, mint arany szabadságomat.

Vajdár arca kigyulladt. Jó színész volt: el is tudott pirulni, mikor arra került a sor.

– A hercegnő megtartotta a régi megvetés hangját egy nyomorult iránt,

ki szemeit az elérhetetlen után meri fölemelni. Ez bűnöm és egyúttal erényem is. Ha a hercegnő minden vagyonát nekem adná, s még azon felül ezt az egész világot: még akkor sem adna nekem semmit. Mindezt

nem fogadnám el cserébe egy nyájas, jó szava helyett. Vakmerőség tőlem,

ami után törekszem, de a szenvedély mindenre jogot ád. Ön ismeri a gigászok regéjét, kik hegyeket hegyekre raktak, hogy az istenek közé feljussanak. Én képes vagyok hasonlót tenni.

A hercegnő kíváncsi volt megismerni azt a Peliont, Ossát, amik az Olimpot ekként megközelítik, s Vajdár kiolvasta kérdő tekintetéből ezt a

kíváncsiságot.

– A hercegnő nem nézne le engem, ha rangjabeli volnék. Az fogok

lenni.

– Szerencsét fogok kívánni hozzá.

– A herceg azt ígérte önnek, hogy ha megszűnik férje lenni egyezség,

kibékülés szerint: akkor atyja fog lenni. Nekem is azt ígérte.

– Hogy önt fiává fogadja?

– Hogy engem fiává fogad.

– S ugyan mi oka lehet rá?

Vajdár eltakarta fél kezével arcát. Szeméremérzetével küzdött.

– Ne kívánja a hercegnő, hogy szegény jó anyám szégyenét bevalljam,

s helyette piruljak. Ő szerencsétlen volt. Balsorsának szülötte én vagyok.

S kinek e balsorsot jóvá tenni kötelessége – az a herceg.

Blanka egymásba csapta tíz ujjait, ami azt is fejezhette ki, hogy fölöttébb meg van lepve e fölfedezés által; de ilyenformát is fejezhetett ki, hogy “Óh, te országos gazember! Képes vagy az édesanyád tiszteletre méltó hamvait meggyalázni, hogy becsületes származásod helyett egy

hercegi korcsnak hazudhasd magadat!”

– Ez valóban érdekes és meglepő fordulat ebben a mi regényünkben! –

mondá a hercegnő csaknem pajkos kedvcsapongással. – És én ezt

annyival inkább valószínűnek tartom, mert már láttam négy vagy öt

drámát, aminek ugyanez a kifejlődése. “Nincs a kisujjad kitörve a bal lábadon?” – “Igen!” – “Úgy az én fiam vagy!” – “Nincs a nyakadon hátul

egy nagy anyajegy?” – “De van!” – “Hozd ide; te az én fiam vagy!” –

“Hol kaptad ezt a kettétört érem egyik felét?” – “Haldokló anyámtól.” –

“Keblemre, fiam!”

A hercegnő tapsolt a kis kezeivel.

– Ez nagyon derék! Nagyon derék! Ezért mondta a herceg, hogy ha

elválunk, csak változni fog a viszony közöttünk, nem megszakadni. Ezért

ajánlotta hát fel jövendő lakásomul palotája felét. És így nekem még a Cagliari-címről sem kellene lemondanom. Mily meglepetés ez!

Vajdár csakugyan elhitte, hogy egy könnyen hivő gyermekkel van

dolga, aki meg hagyja magát fogni együgyű mesékkel.

– És már most érteni fogja a hercegnő, honnan vette az én lelkem kölcsön azt a vakmerőséget, hogy elinduljak üldözni a holdvilágot, s

lessem azt a láthatáron, hogy elfoghassam, mikor feljön.

A szép holdvilág azonban még nem volt elfogva.

Mikor már minden meg volt neki magyarázva, akkor elővette

oldalzsebéből azt a ma reggeli névtelen levelet, amit előbb ki kellett simítania a térdére fektetve; mert bizonyos kézben nagyon

összegyűrődött, sőt egy olajfestékes hüvelykujjnak az önlenyomata is ott

maradt rajta.

– Ugyan kérem, olvassa el ön ezt a levelet, és magyarázza meg még ezt

is.

Vajdár amint elolvasta azt a levelet, akkor vette csak észre, hogy ő a színleg hátráló ellenség által egy valóságos tűzakna fölé engedte csalni magát, s most mindjárt a levegőbe röpítik. – Itt teljes hadikészülettel vártak rá!

Vakmerősége még most sem hagyta el. Tökéletes gonosztevő volt.

Arca elsápadt az ijedségtól és bosszúságtól; hanem azért nyugodt

maradt.

– Ügyetlen bohózat az egész! – szólt, az asztalra vetve a levelet.

– De kinek lehetne érdekében – az én rovásomra – ilyen bohózatot kigondolni?

– Azt is megmondhatom. Én ismerem e kézvonásokat. Ezt a levelet

Caldariva márkinő írta.

– Caldariva márkinő? Hát ő itt van?

– Természetesen. A herceg nem utazik sehova nála nélkül.

– Mit bánom azt! – De ugyan mi oka lehetne Caldariva márkinőnek

rágalmazni saját magát? És azután megakadályozni azt, hogy a herceg felesége lehessen. Erre igen nagy okának kellene lenni.

– S az ok elég nagy. – A féltékenység.

– A féltékenység? – kiálta fel bámulva a hercegnő, s egy tekintet az előtte álló arcára, megmagyarázta neki a többit.

Ez a szépsége tudatában elbizakodott, diadalmosolygó férfiarc haragra

gyújtá vérének minden cseppjét. Eszébe jutott, hogy ez az ember, aki egy

pillanatban elég vakmerő az ő ura feleségének kérőjeként megjelenni, ugyanabban a pillanatban be meri vallani azt, hogy ő az ura szeretőjére

nézve a féltékenység tárgya. S még mosolyog hozzá!

Ezért a mosolyért képes lett volna őt összezúzni! Össze is zúzta.

Hol az a halálos fegyver? A “14. §!”

Már felhúzta a sárkányát; már rajta tartá az ujját a ravaszán.

– Uram! Én nagyon megtisztelve érzem magamat önnek ragaszkodása által. De hazudni nem tudok. Oktalan reményeket táplálni nem akarok. E

tárgyról ma beszéltünk utoljára.

– S ha ez volna az egyenes föltétele a herceg beleegyezésének az egyértelmű eljárásba?

– Én a kegyelem útjához folyamodtam, s nem hiszem, hogy ahhoz a

herceg beleegyezése kívántatnék.

– Tapasztalni fogja a hercegnő az ellenkezőt!

– És akármit fogok tapasztalni, én ígéretemet le nem köthetem önnek,

miután jól tudom, hogy egy kettőnk között kötendő házasság a római egyházjog kánonai szerint eleve semmis lenne.

– Ah, a hercegnő tanulmányozta az egyházjogot? Ez éppen olyan hiba,

mint mikor a beteg orvosi könyvet olvas. A hercegnő bizonyosan a 10. §-

ra emlékezik, mely megtiltja a fiúnak az apjátul elvált nőt feleségül venni; de nem olvasta tovább, ahol az instrukciók végén az mondatik, hogy amely házasság kegyelem útján semmisnek lőn nyilatkoztatva, az, mint soha nem létezett, akadályt nem képez.

Most azután egyenesen a mellének szegezte a fegyvert a hercegnő, oda

a hetedik és nyolcadik borda közé, ahol a szív dobog.

– Én nem a 10. §-ra céloztam. Ami közöttünk akadályt jelöl meg, mely

a házasságot semmissé, lehetetlenné teszi – az az instrukciók

tizennegyedik paragrafusa.

Eldördült! – Odatalált!

Mint a halálra sebzett tigris, ugrott fel helyéből a férfi, s kezével széke támlájára támaszkodott.

A vad düh, a rémület e kifejezésétől a hercegnő megrettent. Mi volt ebben a fegyverben, hogy olyan halálosan talált?

A szép, mosolygó férfiarc hogy átváltozott egyszerre!

Mint mikor a pusztában lakó szent a hetéra képébe csábító sátánnak arcához vágta a feszületet, s arra az egyszerre visszakapta őrdögi arculatát. – Ez egy tetten kapott gyilkos torzképe volt! E hátraszegett ajkakra, az összeharapott fogakra, a kígyóvá tekerült szemöldökre, a fehérüket felülről megmutató szemekre, e galvanicus mosolygásra sok

álmában vissza fog emlékezni, aki azt maga elé idézte.

– Ki tanította önt erre? – kérdé vacogó fogakkal Vajdár, s ajkain megjelent az a kis fehér nyúlós csepp, ami az őrültek és dühödtek, a megrémültek beszéde közben szokott feltűnni, s vándorol a felsőajkról az

alsóra, s megint vissza.

A hercegnő rémülten lépett vissza előle.

– Ezt csak egy ember mondhatta önnek! – Tudom, ki az! – Bosszút fogok állni önön is! – De annak, aki önt erre megtanította – üldözője leszek a földön és a sírban!

S azzal fölkapta az asztalról a békeokmányokat, s kettéhasítá

valamennyit.

Aztán még egyszer megmutatta a hercegnőnek ijesztő arculatát, s

elrohant.

Beppo sietve jött utána a terembe, s úgy látszik, nagy volt a csalódása,

hogy a hercegnőt nem találja vérében heverve, kilenc tőrdöféssel

keresztülszúrva.

– No, ezzel az úrral, akárki volt, nem szeretnék egy szűk utcában egyedül találkozni!

Blanka azt mondta Beppónak, hogy az eltávozott úr számára sohasem

fog többé idehaza lenni, s azzal kiküldte azt, hogy egyedül maradjon.

Elgondolkozott azon, ami most itt történt.

Hogy egy férfi, egy kevély, büszke alak egyetlen szótól így

megrettenjen. Hogy egy szó elég legyen azt a láthatár széléig elhajítani!

Tehát igaz volt, csalhatatlan volt, amit az a másik férfi mondott neki –

soha többet nem fogja őt e szó kimondása után szerelmével üldözni; hanem csak gyűlöletével. Így van az jól.

De az eltaszított azzal fenyegetőzött, hogy azon fog bosszút állni nemcsak a földön, de még alvó porában is, aki őt erre megtanította. Íme,

egy ember, aki kész üldözni még üveggé átlényegült alakjában is azt, akit

emberalakban meggyűlölt!

Értesíteni kellene Manassét arról, ami megtörtént; figyelmeztetni, hogy

veszély fenyegeti. Rómában “most” az orgyilok nagyon olcsó. Nemrég

egy lapszerkesztőt szúrtak le íróasztala mellett. Itt ez az ellenbírálat.

De hogyan lehessen őt figyelmeztetni? Hátha minden ember kém, aki

csak körülötte van; maga Beppo is. Hogyan tudhatná különben a herceg

még azt is, hogy merre utazott a neje Manassé kíséretében.

A Colosseumban találkozásáról még ma nem tud senki; holnap már

azt is megtudhatják. Kiben lehet bízni a szent városban, ahol mindent meg lehet kapni – borravalóért, s ahol a hűség nem tart tovább, mint ameddig a borravaló tartott.

Legelébb azt kellett megtudnia, hogy mi volt a veleje annak a végzetes

szónak.

Aligha várhatta, hogy Zimándy hazajöjjön. Pedig ez is sietett. Kíváncsi

volt megtudni a találka eredményét.

– Nos, hát? Mit végeztek, hercegnő? – volt első szava.

– Én nem kötöttem békét.

– S miért nem?

– Azért, mert a béke drágább lett volna, mint a háború.

– Akkor jól tette a hercegnő. És így félbeszakadt minden egyezkedés?

– Egészen elszakadt. Nézze ön ezt a levelet.

Blanka a ma reggel kapott névtelen levelet odanyújtá az ügyvédnek.

Az elszörnyedt rajta. Dormándynénak is odaadták, hogy olvassa el. Az

el akart ájulni.

– Pokoli gondolat! S én képesnek hiszem erre mind a hármat. Ezt a levelet szeme elé tartotta a hercegnő Vajdár uramnak?

– Bizonyosan.

– Azért rohant hát el innen olyan furibundusan.

– Ön már ezt is tudja?

– Még a kapus is arról beszél. Úgy rohant el, hogy csaknem megfogták

a cselédek.

– Dehogy fogták, az ő zsoldjában vannak. – Holnap kiköltözöm ebből a

hotelból. Kerestessen ön nekem egy magánlakást.

– Már van is. Rossi grófék kiköltöznek a követségi palotából, s egy házat fogadtak ki. Nekem izentek, hogy ha a hercegnő meg akarná azt velük osztani, megférnének benne.

– Óh, annak nagyon örülök.

Pedig nem örvendetes dolog ez; mert Rossi kegyvesztett lett, s vele együtt az egész mérsékelt szabadelvű párt elvesztette befolyását a

Vatikában: most aztán csak a két szélsőség huzakodik egymással: a

reakció és a circolók.

Mit tudta a hercegnő, mi az a reakció meg azok a circolók? Ő csak arra

gondolt, hogy meg fog menekülni kémeitől és üldözőitől, s a baráti háznál még Manasséval is találkozhatik.

– Most már kérni fogom önt, siettesse perünk eldűlését.

– Hiszen éppen abban járok!

– Engedjen egy kíváncsi kérdést tennem. Ön a házassági titkos

instrukciókat könyv nélkül tudja, nemde?

– Akár a miatyánkot.

– Emlékezni fog ön rá, hogy mit tartalmaz a 14. §?

– A 14. §? – Azzal, hála istennek, nekünk semmi bajunk.

– Miért “hála Istennek” emiatt?

– Azért, mert a 14. § azt mondja, hogy semmis a házasság, ha az egyik

házasságra lépő fél valamely oly bűntettet követett el, aminek több esztendei fogság a büntetése.

Most már mindent megértett Blanka.

Manassé oly bizonyítékot tart a kezében, melyet, ha föl akarna

használni, bosszúja tárgyát letaszíthatná vele az aljas gonosztevők

sorába, ahonnan nincs fölemelkedés. A pokolból vissza lehet még jönni,

de az emberek megvetéséből soha. Az egy olyan börtön, aminek nincs ajtaja. Az egy olyan halál, amiből nincs feltámadás.

És Manassé nem akarja e rettentő bosszút végrehajtani halálos

ellenségén. Engedi őt azzal a láthatatlan koporsóval, mellyel körül van zárva, járnia világban: csak egyszer-egyszer koccint egyet a koporsó födelén, figyelmeztetve, hogy aki halott, az járjon Istennel.

Ezért a démoni düh a megszégyenített arcán.

Azt nem tudja, mennyit bír a hercegnő az ő veszedelmes titkából. De azt bizonyosan kitalálhatja, hogy amit bír belőle, azt Manassétól kapta kölcsön.

Blanka, amily mértékben tanulta rettegni az egyik férfialakot, oly

mértékben érezte a másik varázshatalmát növekedni lelke fölött.

XX.

Eddig Blanka csak vendég volt a sors asztalánál, akinek szabadságában áll lamentálni afölött, hogy hogyan tudja a szakács így elrontani az ételeket. Amint azonban a magányházhoz átköltözött, alkalma lett a

tűzhelyhez is közel jutni, s megérteni, hogyan készülnek azok a keserű

falatok, amiket az univerzális szakács – akit majd kormánynak, majd gondviselésnek, majd reakciónak, majd népképviseletnek, majd

önuralkodónak, majd forradalomnak, majd diplomáciának neveznek – a

szegény spártaiak közasztalára feltálal? – Rossiékkal itt mindennap

érintkezett, kiktől csak egy korridor választotta el, s azoktól sokat megtudott, ami a világban történik.

Gábor úr nem költözött el a vendéglőből a hercegnő magánszállására;

bár hely lett volna ott a számára is elég. Mondhatta volna őszintén, hogy

“Megvallom az igazat: én tisztelem, becsülöm azt a derék urat, Rossit, de

hiába, a korcsma csak korcsma!” az ember azt nem találja fel sehol, amit

itt talál: azért maradok a vendéglőben, ahol mindent megkapok, amiért megfizetek. Ehelyett azonban azt mondta a hercegnőnek:

– Megvallom az “igazat”. Én ugyan már torkig vagyok a római

vendéglőlakással – de nem állhatom ki Rossi grófot, akit mindennap kellene látnom, s aki nem az én contentumomra való ember. Elismerem,

hogy okos, felvilágosodott fő: tiszta, feddhetetlen jellem, példátlan családapa. Ha elvtársam volna, büszke lennék rá; ha ellenfelem volna, örömest együtt laknám vele; de egyik sem. Ő mindig békíteni akarja a küzdő ellentéteket; ő mikor már a két tábor egymással meg akar ütközni,

egyiktől a másikig jár, hogy kibeszélje kezükből a fegyvert. Ha az egyikkel beszél, azt csitítja, ha a másikkal jön össze, azt kapacitálja.

Szüntelen alkuszik, békéltet, transzigál. Az ilyenek a legkiállhatatlanabb

emberek. Szakasztott mása Adorján Manassénak!

Ha tudta volna, hogy milyen nagyon felverte a becsét azzal mind a kettőnek Blanka előtt!

– Én tehát a hercegnő kegyes engedelmével továbbra is itt maradok: a

leveleim is ide vannak már utasítva. Hanem mindennap teszem

tiszteletemet, és referálok az ügyünk mibenállásáról.

A hercegnő aztán, amint közelebbről megtanulta ismerni a diplomatát,

kinek családja oly régi pártfogója volt: csakugyan rájött, hogy az ilyen ember nem ennek a világnak, s különösen nem “ennek” a Rómának való.

Ott már akkor nem volt más a küzdőtéren, csak a két “vak óriás”: a reakció és a forradalom. Csak azt lehetett kérdeni, hogy vaktában melyik

találja főbe a másikat; s ha a másikat nem, kit üt le vaktában. Bizonyosan

azt, aki kettőjük közé áll.

E küzdelem képezte az ő ügyének mérlegét is.

Amióta a mérsékelt szabadelvűek befolyása megszűnt a Vatikánban,

azóta a kettő közül az egyik várt a hercegnőre: – ha a feketék győznek, akkor őt becsukják egy kolostorba, holtig tartó vezeklésre; ha pedig a vörösek győznek, azok agyonverik Cagliari herceget is meg a válni akaró

feleségét is – azért, mert arisztokraták.

A külesemények hol az egyik hatalmat kerítik felül, hol a másikat.

Néha egymáson henteregnek, hogy nem tudni, melyik van fölül, melyik

alul.

A hercegnőnek gyakran meg kellett látogatni ** grófnét is, azon

nagyhatalom követének feleségét, mely az osztrák nagykövet

távollétében a Rómában levő osztrák és magyar alattvalók ügyeire

védnöki befolyást gyakorolt. Ezúton kapta a hercegnő a hazájából

érkezett tudósításokat és pénzösszegeket.

** grófnénál gyakran találkozott azokkal a nevezetességekkel, akik a politikai reakció szálait szőtték-fonták. A követ nejének termei voltak az

ő jól ismert fészkük. S a rómainak az asszonyok számára is van tőre, ha

útjában állnak. ** grófnéról kényes természetű kalandokat híreszteltek el,

amiknek nem volt ugyan semmi alapja, de amiket annál könnyebben

elhittek, mert a grófné atyja színész volt, s ő maga is leánykorában ünnepelt színésznő, s arra mindent rá lehet fogni. Képzelhetni az olasz nő (mert olasznak született) bosszúvágyát a nép ellen, mely ilyen

tőrszúrásokkal akar megsemmisíteni egy asszonyt!

Blankához ** grófnő igen szíves volt s estélyeire meghívta barátnőjével

együtt, kinek szőke szépsége, vidám kedélye s tiszta német beszéde “ezen termekben” sok hódítást szerzett. Jellemzi a grófnő estélyeit az, hogy ott

az olaszok németül beszéltek; pedig a grófnő maga egy szót sem értett ezen a nyelven.

Egyszer tréfából azt mondta Blanka a szép Dormándynénak:

– Te még meghódítasz valami szép ifjú olaszt, s az elrabol tőlem, s akkor szépen egyedül maradok a világban!

Mire a szőke szépség így felelt:

– Hercegném, lelkem. Ha minden olasz összetenné minden erényeit, s

aztán minden hibáit a tengerbe vetné, így kínálna meg magával, mégsem

hagynálak el tégedet érette.

A hercegnő nagyon meg volt hatva e ragaszkodás által. Egy hű szív hát

mégis van, mely vele együttérez.

A világ pedig egyre zűrzavarosabb lett.

Itt maradni a szép Rómában is kín volt már; hazamenni a jó

Magyarországba is fájdalom volt már. – S az idő nagyon a nyárba haladt

bele.

Egy napon nagy búsan állít be Blankához Gábor úr: sugárzott az

arcáról a szerencsétlenség.

– Sehogy sem akar előre haladni az ügyünk. – Nem jött még rá a hercegnő az okára?

A hercegnő ezerféle okot gondolt; de egyet se jelölt ki, mint bizonyosat.

– Én már rájöttem. – Az én személyiségem az oka, amiért a hercegnő

ügye szenved. – Ez csakugyan nem volt a hercegnő ezer gondolatai

között.

– Úgy van. A gát, amelyen fel vagyunk akadva, az, hogy a hercegnő

ügyvédje protestáns.

Ez bizony meglehet, hogy úgy van.

– Ezen most csak két mód van segíteni – vagy a hercegnőnek kell más

ügyvédet vallani, aki a római egyházközséghez tartozik: ez a hosszabb út

– vagy pedig nekem kell rögtön áttérnem – ez a rövidebb.

A hercegnő eleinte azt hitte, hogy Gábor úr tréfál, s elkezdett nevetni.

Zimándy azonban megtartá ünnepélyes komolyságát, s mint aki meg

van győződve áldozata nagyságáról, ünnepélyes lemondás hangján

folytatá:

– Igen, hercegnő, én képes vagyok lemondani atyáim hitéről, tűrni az

“egész világ” gúnyhahotáját, azért, hogy a hercegnő ügyét diadalra

segítsem. Még ma megyek a bíbornokhoz, akin megfordul minden, s

felkérem, hogy legyen keresztapám.

Blanka most már látta, hogy ez egészen komoly állapot, s kezdett

elérzékenyülni.

– Ez lesz a döntő sakkhúzás az ön ellenségeinek cselszövényei ellen.

Én ezt föltettem magamban – és végrehajtom.

– Uram, ez olyan adósság lesz rajtam, melyet sohasem leszek képes

visszafizetni.

– Csak diadalra vezessen, s én megtalálom abban jutalmamat! – mondá

a derék férfiú nemes pátosszal; amiért a hercegnő forrón megszorította a

kezét, s még könnyezett is.

Mégis vannak jó emberek a világon – akik az ügyefogyottakért még

áldozatra is képesek!

Mikor a hercegnő ezt elmondta Dormándynénak, az meglepetést

tanúsított arckifejezésében, s szavakban is igyekezett visszaadni azon nagyrabecsülést, mely az elhatározás folytán keblében Zimándy úr

irányában keletkezett.

A jelzett áttérési tény csakugyan a maga szokott ünnepélyességével

végbe is ment: még a lapok is nagy dolgot csináltak belőle, s senki sem kételkedett rajta, hogy a keresztapai ajándék a hercegnő perében

hozandó kegyelmes ítélet fog lenni.

Rá egy hét múlva meg is hozatott az ítélet.

A házastársak elválasztattak; de úgy, hogy a hercegnőnek soha,

Cagliari hercegnek pedig addig, amíg elvált neje él, új házasságra kelni nem szabad.

A hercegnő fölött tehát be volt csapva a koporsó. De egyúttal oly módon, hogy a koporsófödéllel Caldariva márkinő menyasszony-köntösének a szegélye is oda lett csíptetve. Az sem siethet az oltárhoz, amíg a szegény élőhalott porrá nem omlik.

Ha volt valaki, aki bosszút akart állni mind a két asszonyon: célját érte.

Az ítélet többi része mellékes dolog. – Hogy Cagliari herceg

köteleztetik tizenkétezer arany évdíjat adni Zboróy Blanka hercegnőnek

(ki címét megtartandja), s azonkívül a Cagliari-palotának a Tiber felé néző osztályát örökös lakásul; hozományát és ékszereit kiszolgáltatni: ezen vívmányok már Zimándy úr diadalainak részei; mert hiszen jöhetett

volna olyan ítélet is, mely Blankától még az évdíjat és palotát is megtagadja, s ezt tekintve mégse lehet mondani, hogy a hitváltoztatás már e földi árnyékvilágban is meg ne termette volna gyümölcseit.

Igaz ugyan, hogy egy súlyos fenntartás volt kötve e világi jók

élvezetéhez: nevezetesen az, hogy Zboróy Blanka szüntelen Rómában

tartozik maradni. Ez az ítélet természetéből folyik. – Miután a

másodszori férjhezmenés meg lett tiltva neki, kellett gondoskodni a bírónak arról, hogy az elítélt nő kellő felügyelet alatt maradjon. – S ennek még leggyöngédebb módja volt az, hogy a Rómában lakásra

köteleztetett; mert azt is tehették volna, hogy valami kolostorba utasítsák élethossziglan.

Azon idő óta, hogy a vendéglői szállását magánlakással váltotta fel a hercegnő, többé nem találkozott Manasséval. Ez bizonyosan került

minden alkalmat az összejövetelre. Csak onnan sejtette, hogy még

Rómában van, hogy egy napon Rossiéknál meglátta azt a festményt,

melyet Adorján a Colosseumban készített: ott hallotta, hogy ezt most fejezte be a hajdani jó barát, s névnapi ajándékul küldte a grófnak, s hogy most egész lélekkel hozzáfogott festészeti tehetsége kifejtéséhez.

Az ítélet kimondása után aztán Manassé meg volt a hercegnőre nézve

halva. Halva volt már őrá nézve az egész világ. Olyanná volt rá nézve átalakítva az egész föld, mintha egy ismeretlen planétába volna

áthelyezve, melyben az ő fajához hasonló faj nem létezik: ahol ő maga csak egy párja nélküli csodának lézeng megértetlenül.

Egy nő, akinek meg van tiltva szeretni. Tizenkilenc éves korában!

S milyen hosszú lehet még az élet!

És ezalatt sohasem szeretni! Nem álmodni, nem ábrándozni, nem

reményleni!

Még ha bezárták volna egy kolostorba, könnyebben elviselhetővé

teszik vala a sorsát. Ott zárt fal keríti el az emberiségtót, vasrácson keresztül látja csak a világot: körülvéve magához hasonló tört szívektől,

azoknak a bánatában föloszthatná a magáét. Csábító világi öröm nem kísérthetné többé. De meghagyták neki az egész világot, úgy, ahogy áll,

ahogy mozog, nő és fogy, csak éppen a napot vették ki belőle. Járhat, amerre tetszik; beszélhet, akivel akar; hanem azt mindenki tudja felőle: oda van írva a két szemöldöke közé: “Nem szabad szeretned!”

Blanka meghajtott fővel fogadta a csapást. Isten akarja így. Az

egyháznak, a vallásnak ércbe vésett törvényei vannak, amik

hatalmasabbak a természet törvényeinél. – Meg kell azok előtt hajolni. –

Ezek a bírák csalhatatlanok, s tőlük nincs feljebb hivatkozás sehová, senkihez.

Hiszen még ez az ítélet is jótétemény. Csak egy örömtől foszt meg; de

ezer szenvedéstől szabadít meg. Most már nem üldözheti senki.

Legfeljebb kémkedhetnek utána. Az pedig sikertelen áhítozás lesz.

Blanka üvegfalú házban lakhatik.

Az ítélet kimondása után rögtön átköltözött a számára rendelt

palotaosztályba, s a nagy háztartásnak megfelelő cselédséget fogadott.

Jövedelme saját vagyona után is volt annyi, mint amennyi a herceg részéről meg volt számára ítélve, minden kényelmet megszerezhetett

magának.

A palotával, melybe beköltözött, egészen meg lehetett elégedve. – Az a

nagy Cagliari-építmény déli osztályából állt, melynek csak egy terme feküdt északnak, három ablakkal a piacra. A piaci homlokzat többi részét

a herceg lakta, s a hercegnő lakosztályának hossza a Tiber-parton nyúlt végig, ahonnan az Angyalvárra és a Vatikánra lehetett látni.

A herceg lakosztályának kapuja a piacra nyílt, a hercegnőé a

Tiberpartra. – Azontúl egy hosszú fal következett, melynek párkányát kihajló olajfák lombja s kúszó rózsák átnőtt sátora takarta be, s e kertnek is volt egy külön vasajtaja, mely a hercegnő lakta palotához vezetett.

A kert belül hosszában kétfelé volt osztva egy magas fal által. A herceg

palotájához tartozó kertbe egy lépcsőzetes fedett tornácon át volt a bejárás a nyugoti szárnyból: a hercegnő a maga kertjéhez egyenesen az udvarából jutott, mely a másik udvartól egy keresztbe épített karzattal volt elzárva. Ez a karzat, mint a H betű középvonása köté össze a két szárnyat. Lapos kőfedele tele volt rakva délvirágokkal ófajansz

edényekben.

E karzat bejárata el volt zárva: legalább a hercegnő lakosztálya felől határozottan el. A hajdani csarnokboltozat helyét nagyszerű

márványkandalló foglalta el, kőfaragványain, bronzrácsozatán művészi

kezek alkotásaival. – Azt onnan házbontás nélkül eltávolítani nem

lehetett. – A kandalló hátulsó tűzlapját vastag damaszkozott vaslemez képezte, melyre arannyal kevert vörösrézből egy önmagát felgyújtó főnix

alakja volt beverve. E hálóteremnek az utcára nyíló ablakai nem voltak áttörve: azok kifelé fülkéket képeztek, egyikben volt egy kosarat vivő

canephora, a másikban egy furulyázó szatír. – Ahelyett egyetlen nyílása

volt a kert felé, mely egy kis gömbölyű kiálló donjonba vezetett, azon volt három ablak, befutva virágzó indákkal.

Ez a “remeteség” lett ezentúl Blanka menedéke, ahol napjait egyedül töltheté – egészen egyedül.

Lelki barátnéja, a szép özvegy Dormándyné az ítélet kimondása utáni

napon azzal a vallomással lepé meg, hogy ő menyasszony. Zimándy úr

megkérte a kezét, s ő nem tagadhatta meg azt. – (Tehát nem volt szükség

valamennyi olasznak kollektíve összetenni az erényeit.) – Itt Rómában fognak megesküdni, s azután – nagyon természetes –, hogy haza fognak

utazni Magyarországra. Zimándynak ott a hivatása, s a nő tartozik követni az ő férjét. Ki vehetné nekik rossz néven? – Blanka lassanként aztán arra is rájött, hogy barátnéja és ügyvédje régen értették már egymást. Visszaemlékezett Manassénak egy-egy csipkedő célzására, ki e

jó egyetértést észrevette, amikor Blanka még nem is álmodott felőle. Azt

hitte, hogy őtet szeretik mind a ketten; pedig egymást szerették. De hát jól tették, igazuk volt.

Most már azt is kitalálhatta, ha kedve volt talányokat oldozgatni, hogy

Zimándy úr miért határozta el magát arra a nagy áldozatra, hogy apái hitét megtagadja. Azért, mert Rómában másként meg nem esküdhetik

Dormándynéval. Az ő kedvéért történt ez, nem a hercegnő peréért.

Vegyünk búcsút tőle, s aztán hadd vigye magával a derék ember az áldást, a feleséget és a salláriumot.

Így maradt tökéletesen egyedül a “gyermekasszony” az örök városban.

És szeretett most már egyedül maradni; és bezárva lenni. Örökké

bezárva.

Megfogadta a parancsolatot, hogy szeretni többé nem szabad; olyan

nagyon, hogy még nőt, jó barátot, de még egy háziállatot sem szeretett többé. – Cselédén kívül, akit megfizetett, mást nem bocsátott magához közel. Látogatóba nem ment sehova: azt hitte, akármely társaságba belép,

ott e csendes suttogás támad mögötte: “la condannata!” (az elítélt nő). Ő

sem fogadott el látogatást. Nem bocsátott magához mást, mint a

gyóntatóját, aki hetenként egyszer fölkereste, annak azután volt mit meggyónnia a hét főbűnök közül: “kételkedés a gondviselésben”, –

“fellázadás az ember. igazság ellen”, – “tilalmas álmok az ébrenlét alatt”,

– “irigylése a mások boldogságának”, “imádkozni nem tudás”, –

“gyűlölet az élet iránt”. – Vezeklésre méltó bűnök.

Majd meg fogja magát javítani, s megszokja lassanként, hogyan kell élnie egy jóindulatú halottnak. Talál magának csendes szórakozást, mint

annyian mások, akik meghalt szívvel járnak a világban. Tökéletesíti magát valami művészetben, tudományokban, természetben; búvárkodik,

és ír könyveket. – Szerez magának különcségeket, miket szenvedélyévé alakít; ragályos betegeket fog ápolni, akikhez nem mindenki mer

közelíteni; vagy lesz szenvedélyes lovagló, aki árkokat ugrat át, mikben

más a nyakát törné; árva gyermekeket gyűjt össze, s levesiváshoz és ingviseléshez szoktatja a római árvákat; egyszer majd a szalonjait is megnyitja, s híres művészeket és előkelő prelátusokat fogad el magánál.

Lassanként aztán majd csak eltelnek az évek, s az emberek nem fognak kérdezősködni utána, hová lettek arcáról a rózsák, s gyönyörködött-e bennük valaki, vagy csak lefonnyadtak maguktól. Aztán mind vénebb

lesz. Nem fog kijönni a házból. Körülveszi magát kiskutyákkal,

papagájokkal, hazug, rest, feledékeny cselédekkel, azokkal pörlekedik, amíg élnek, megsiratja őket, ha meghaltak, és így szépen végigéli a hosszú életet, hogy végül megtakarított jövedelméből valamelyik római szentegyházban egy fogadalmi sírboltot emeltessen hamvainak. – Ugyan

ki tudakozódnék a gazdagok könnyhullatásai után? – A fény

megaranyoz mindent!

Blanka lapokat sem járatott. Mit olvasson belőlük? A szépirodalmi

lapokból szerelmes történeteket, a politikaiakból vérontást, háborút, forradalmakat? – Nem tudott a világról semmit.

Azok ott, a mellette való palotában másképp élték világukot. Gyakran

elűzte Blankát kertre néző donjonából a szomszéd kertből áthangzó

mulatság zaja: aközt ismerős hangok, melyeket gyűlölt, tánczene robaj, szilaj sikongatások, pohárcsörgés, dévaj asszonyi hahota!

Olyankor futott a legutolsó termébe, melynek ablakai a piacra nyíltak,

s onnan bámult ki a világba, míg estére a kertben elkezdett orgia zaja átköltözött a mellékpalotába, s most már a kőfalon keresztül hangzott át

hozzája.

Azoknak is meg van tiltva, hogy szeressenek, de hogy az életben

gyönyörködjenek: az nincsen.

S az ő gyönyöreik zaja kergeti Blankát palotája egyik szegletéből a másikba. Ez az egész változatossága napjainak.

Egy másik változatosságról gondoskodott a nyári malária. Blanka

megkapta a váltólázt s azzal vesződött hat hétig. Ez is egy neme az időtöltésnek. Az ember minden harmadnap várja a hozzáesküdött

kedvest: eljön-e, nem jön-e. Mikor már tizenhárom nap nem jött el, azt hiszi, hogy tán el is feledte. Dehogy feledte! Tizennegyedik nap megint itt van. – Nincs ilyen hű szerető több a világon.

Mikor aztán felüdült, az orvos azt tanácsolta neki, hogy jó volna levegőt változtatni. Azt tudta, hogy a hercegnőnek Rómát elhagyni nem

szabad, azért nem is küldte őt a Svájcba, hanem csak a Tivoliba vagy a Monte Marióra. De ezt is meg kellett előbb kérdeni a Vatikánban, hogy szabad-e. Megengedtetett, hogy a gyógyuló beteg a Monte Marión töltse

a nappalt; de éjszakára vissza kell térnie a palotájába. Így kívánja a jó

erkölcs és a törvény.

Azonban ez is jót tett a hercegnőnek. A hegyi lég, a pompás

olaszországi őszi napok alatt, s a naponkénti kocsizás helyreállítá egészségét. S íme, ez is az élet örömei közé tartozik.

Az elvesztett egészségért folytatott küzdelem elfeledteti az emberrel az

élet minden egyéb harcait: legyen ezeknek neve szerelem vagy vérontás.

Ez a viaszképű, szederszájú, ónszemű udvarló nem tűr semmi

versenytársat: akit ő szeret, annak nem szabad másról gondolkozni, csak

őróla.

Ezalatt háromszor is megváltozott a politikai világ arculata Rómában;

Blanka mit bánta azt. Neki még hazát sem lehetett szeretni. Mi volt rá nézve a korszak nagy jelszava: “szabadság”? Elnyeli-e azt a tenger, s elalszik végképp; vagy kihányja a Vezúv, s felgyújtja vele a földet? Mikor

az egész világon minden szabad lesz, őneki akkor se lesz szabad szeretni.

XXI.

Egy napon nagy dolognak kellett történni a hercegnővel, mert **

grófnénál tett látogatást, mégpedig szokatlan kora reggeli órában.

A grófnő már akkor visszajött a reggeli miséről, amit egy nap sem szokott elmulasztani.

Blanka arcán szokatlan izgatottság látszott, amire betegség után

különben is fogékonyság marad fönn. A grófné budoárjában négy tagból

álló hölgytársaságot talált, kik a háziasszonnyal egy elmés alkotású ruhatartó bábot álltak körül, melyre egy új női ruha volt felakasztva. Ez

öltözetváz mintája volt azon jelmezbáboknak, amikkel később a császári

trónra hivatott Montijo grófnő egész termeket megtöltött.

Mikor az ember fel van indulva, olyankor a mellékkörülmények,

amiket egészen közönyös tárgyak képeznek, leginkább megragadnak a

lelkében. Blankának emlékében maradt az, hogy a szemlére kitett öltöny

narancsszín-sárga moire, zöld és lilaszín szegélyhímzéssel.

– Panaszom van önre – előzé meg a háziasszony a belépőt. – Az, hogy

engem nem látogat meg, még csak hagyján, de a templomban sem látni

önt soha.

Blankának, ha nyugodt kedélyállapotban lett volna, az leendett a

válasza, hogy hosszas ideig beteg volt, feküdt, recidívázott, orvosi tilalom alatt állt, s ezt teljes értékű mentségnek fogadta volna mindenki.

Ehelyett nagy keserűen ezt találta felelni:

– Nekem nincs leimádkozni való bűnöm: mindennapi kenyérrel és

börtönnel pedig olyan jól el vagyok látva holtig, hogy nem kell érte könyörögnöm.

– Ah, a kis pogány! Neki nincs leimádkozni való bűne! Ez a szó maga

olyan nagy bűn, hogy vezeklésül egy hétig kell önnek velem eljárni az

“oltáregyesület” számára kéregetni.

Blanka aztán észrevette, hogy az egész társaságot megsértette, ami

nem volt szándéka, s sietett mentségét elmondani.

– Bocsásson meg a grófnő; de egészen magamon kívül vagyok az

izgatottságtól és rémülettót. Éppen azért siettem ide, hogy védelmet vagy

elégtételt, vagy nem tudom mit keressek önnél. Minthogy a gróf, a nagykövet, most nekünk is pártfogónk, magyaroknak.

Ekkor aztán körülfogták, leültették, s kérték, hogy beszéljen, mi történt vele.

A hercegnő elmondá azt néhány szóval. Ma reggel, mikor a Campo

Vaccino mellett kocsijával el akart hajtani, egy nagy népcsoport útját állta, köztük egyenruhás alakok, akik a többieket izgatni látszottak.

– Ah, azok a “reduci”-k.

Mit tudta azt Blanka, hogy mik azok a reducik. (Megtanulta később!)

Aztán az történt, hogy a lovait megállították, kocsiját minden oldalról

megrohanták, fenyegető kiáltozások közt, a felemelt öklökben kések

villogtak; egy marcona alak felszakította a hintó ajtaját erőszakkal, a hágcsóra fellépve, fogai között éles kést tartott. Blanka azt várta, hogy meg fogják ölni. Hanem amint a hintó hágcsóján álló ember őt meglátta,

egyszerre elmúlt arcáról a düh kifejezése, a kést visszadugta az öve mellé, s kezével inte a népnek, s e szókat mondá: “Lasciate! La

condannata!” Erre rögtön félreálltak a kocsija elől; utat nyitottak a számára, s engedték tovább menni. Még most is reszket az ijedségtől.

Senki se csodálkozott az elbeszélt eseten. A vendéghölgyek

összesúgtak.

– Bizonyosan Cagliari herceg előfogatának nézték az önét, hercegnő, a

kocsis bérruhájáról s a hintó színéről. Nagyon jó lesz, ha ön rögtön más

egyenruhát ad a cselédjeinek, s hintaját elcseréli, mert még többször is összetéveszthetik.

– No, és ha Cagliari herceg ült volna a kocsiban? – kérdé Blanka.

– Akkor a római mártírok száma eggyel több volna ma – szólt a grófné

hidegen. – A herceg azonban okosabb ember, mint hogy ilyen

malapropos-t meg hagyjon történni magán. – Amint a Lateránból ma

hazafelé jött, s neszét vette az őt fenyegető bajnak, elhagyta a kocsiját, titkárjával együtt bérkocsiba ült, s azóta Civita Vecchia felé jár, ahol a nép dühe utol nem éri.

– S nem fordulhat-e a feldühödött nép a palotája ellen, ha őt magát az

utcán meg nem kaphatja? Én egy nőnevet is hallottam szidalmaztatni a néptömegtől.

(Nem akarta a száján kiejteni a “Szép Cyrene” gúnynevét.)

– Bizony, az könnyen megeshetik – szólt a grófnő, a ruhabábon

helyreigazgatva az öltönyredőket –, de az már nem lesz nagy baj. Azon

esetben a rendőrség közbe fog lépni, és szétveri a csőcseléket.

– Istenem! Vér fog folyni!

– Csak hadd folyjon. Az olasz szeret érvágással gyógyítani.

– De hát mért kell ennek így lenni?

– Olvas a hercegnő hírlapokat?

– Nem én.

– Hát vitessen fel magának egyet. Ne egyet, de kettőt: a két

szélsőségből, amelyiknek a nevét legjobban kiabálják az utcán; azokból mindent meg fog érteni. Az utcára néző ablakain azonban hagyja csukva

a vastáblákat ezentúl.

– Boldogságos szűz!

– No, ugye, hogy van még miért imádkoznia világon! Az ember semmi

vétket sem hisz elkövetni, mégis beüt a házába a villám vagy a petárda.

Ami Angliában a kérvényi jog, az Rómában a petárda-elsülés joga. Meg

kell azt szoknunk. Holnap jöjjön el hercegnő a Szent Ágota-templomba reggeli misére. Most pedig mondja meg a véleményét erről az új

öltözetről. Mi nevezeteset talál rajta?

Blanka kissé különösnek találta, hogy ily nagy és nehéz ügyeknek egy

új, selyemruha bírálatával kell bevégződniök.

– Úgy találom, hogy ez az öltöny még a grófnő délceg termetére is nagyon hosszú lesz.

– No, és nem veszi észre, hogy négy gomb van a szoknya négy hímzett

betétén, ezeknek négy zsinór felel meg, amikkel az uszályt körül fel lehet

akasztani. Ezt a divatot én hoztam be. A neve “á la Atalante”. –

Holnaptól kezdve az úrhölgyek mind ilyet fognak viselni. – Hát a

derekát nem találja ön különösnek? Ez a “ceinture protée”. Egy általam feltalált fűzőkészülékkel ez a derék a legkarcsúbb és a legköpcösebb termetre egyaránt alkalmazható.

– Ennek a hasznát valóban nem tudom megítélni.

A vendégúrhölgyek egymásra néztek, és mosolyogtak, ők mind férjes

nők voltak.

– Ne közöljem önnel a divatszabóm címét?

– Köszönöm! A fekete rutához nem illik az Atalante divat.

– S ön mindig feketében fog járni?

– Legalább erről rám ismernek, hogy én vagyok a “la condannata”.

– Tehát a viszontlátásig a Szent Ágota-templomban.

Blanka után alig csukódott be az ajtó, midőn hallhatá, hogy a hölgyek

mind összenevetnek odabenn.

Talán őrajta nevetnek.

Hiszen bizony kacagni való tréfa is az, mikor a nép meg akar gyilkolni egy asszonyt azért, mert az elvált férje s annak a kedvese ellen van feldühítve, de azt nem kaphatja meg, s aztán az asszony kétségbe van esve, meg van ijedve, s mikor az illetékes helyre panaszkodni megy, ott

azt mondják neki, hogy így van az jól. Ha a fölséges nép őt par hasard meg találná gyilkolni, ebből milyen szép politikai kapitálist lehetne majd

kiverni – a nép ellen!

Blankának legelső gondja volt, amint hazaérkezett, beszerezni az

annyira szükséges hírlapokat. Megvetetett nem egyet, nem kettőt, hanem

valamennyit, aminek csak az utcán kiabálták a nevét; pedig volt sok.

Azután közéjük ült, s elolvasta valamennyit.

Azok közül pedig egy is elég volt arra, hogy valakinek a fejét

megzavarja, hát még mindannyi együtt! Ugyanazon helyzeteket,

eseményeket szemközt álló, ellentétes szempontokból megítélő szózatok,

amik csak az egymás elleni keserűség, szitok és kíméletlenség dolgában

összhangoznak csodamódon, s együttesen oly kétségbeesettnek, oly

rohadtnak, oly felfordultnak festik az egész világ helyzetét, hogy az olvasó lemond a reményről ennek más megoldását találhatni, mint az ítéletnapi világégést.

Hát még egy olyan olvasó, aki a politikai eseményekről nem is

gondolkozott, akinek ez a mámorító méregital még egészen új, aki

mindenik ellenmondásnál azt hiszi, hogy a legutolsónak van igaza, s a sok igazság közt nem tudja, hogy melyikért haljon meg. – Mert

mindegyik leader azt követeli, hogy az olvasó az ő igazságáért tudjon meghalni. – Olcsóbban nem adja. Vagy ha meghalni nem akar, akkor

menjen ölni. Csak az hiányzik, hogy nincs kitéve az előfizetési díjak közé, hogy “Egyes szám ára két soldi vagy egy emberfej!”

Most aztán megtudott Blanka olyan dolgokat is, amikről eddig nem is

álmodott.

Nincs már a nép szeretetétől hordozott pápa! Nincs már a

népszabadságot hirdető Vatikán! Nincsenek már békés reformokat

tervező tekintélyes nagy hazafiak. A három összetéve volt a mitológiai chimaera. A feje oroszlán volt, a farka kígyó, a közepe bak. –A chimaera

szétbomlott alkatrészeire, s most az oroszlán és a kígyó marakodnak egymással, s a szegény közbeszorult “bűnbak” bír ugyan szarvakkal, de

azok nem öklelésre valók. Őtet az a másik kettő megeszi.

Blanka mentül tovább haladt e rettentő olvasmányokban, annál jobban

képzelé annak a tehetetlen vergődőnek a gyötrelmét, aki a tengerparti futóhomokba belesüllyedett, s aztán érzi, hogy nyeli el lassanként a föld,

és nem tud kiszabadulni az iszap halálos öleléséből. Látta a szent és magasztos alakokat megtépve a sárba leráncigálva, fényes öltözeteiből kivetkőztetve; tisztességes nőket pellengérre állítva, karikatúráknak

festve, megseprűzve, kihirdetve, hogy reggel apácák, este hetérák. Az egyik azt mondta a másikról, hogy táborát papi talárba öltözött gyilkosok

képezik, kik megmérgezik a szentelt vizet s az áldozati ostyát; a másik fél meg elmondta a szabadsághősökről, hogy azok egy banditacsoport

maraudeurjei, kik hetekig uralkodtak Bolognában, s raboltak,

fertőztettek, akasztottak, míg maga a polgárság s az olasz vezérek szét nem verték őket, most Rómába menekültek mind. No, azután Cagliari

hercegről és annak környezetéről is olvashatott eleget, ami nem volt csupa merő hízelkedés. Azok a ma délelőtt felemelt kések ezeknek a cikkeknek a kommentárját képezték.

A Cagliari-palota volt kikiáltva az osztrák reakció fészkéül. Mert Róma

abban a szerencsés helyzetben volt akkor, hogy a bennszülött

tősgyökeres reakción kívül még volt osztrák, bajor, nápolyi, francia és angol reakciója is, amik mindnyájan igyekeztek egymásnak a sarkára

taposnia Vatikán küszöbén, s azon versenyeztek, hogy – melyik tegye le

a remeket.

Mikor végigolvasta Blanka valamennyi hírlapot, akkor meg kellett neki

abban nyugodnia, hogy aki Rómában jelenleg nem jezsuita és

méregkeverő, az mind rabló és gyújtogató.

És neki nem szabad elhagynia Rómát. Ebben is meg kellett nyugodnia.

Azokkal, amiket megtudott, szerzett magának még egy új szenvedést.

S bár legalább tartoznék vagy az egyik, vagy a másik táborhoz, hogy kívánhatná valamelyiknek a győzelmét s a másiknak a porrá töretését!

De ő nem kívánt semmit, csak békességet.

Ott is volt másnap reggel a Szent Ágota-templomban, s ** grófnő

láthatta őt igen buzgón imádkozni.

Tehát nem áll az, hogy mikor valaki mindent elvesztett, vagy mindent

megkapott, akkor már nincs miért imádkoznia.

Nagyon jó értelme van annak a köszöntő párbeszédnek, amit magyar

emberek szoktak egymás közt kicserélni:

– “Adjon Isten, ami nincsen!” – mond az egyik. – “S vegye el, ami van!”– mondá rá a másik.

Blanka azért imádkozott, hogy vegye el az Isten azt a feje fölött függő

vihart, azt a lába alatt morgó földindulást arról a helyről, amit az ő örök lakóhelyéül elrendelt.

És íme, az imának milyen jó sikere van!

Amint reggelizés után ismét felhozatta magának a napilapokat,

valamennyinek az elején egy vastag betűkkel nyomtatott újdonság kapta

meg a figyelmét.

“A pápa Rossit hívta meg a kormányra!”

A derék, az okos, a tiszta jellemű hazafit; akire sem azt nem

mondhatják, hogy méregkeverő, sem azt, hogy bandita. Aki sem az oltárt

nem rontja le, sem a szabadságot el nem árulja. Aki nem akar se ölni, se

gyújtogatni, hanem kibékíteni, felvilágosítani, jólétet, munkakedvet,

nemes erényeket népe közt meghonosítani. Aki nem tartozik sem a

tízféle reakcióhoz, sem a húszféle radikál párthoz, s ezért haragszik rá mind a harminc.

És aki a hercegnőnek is oly jóakaró pártfogója!

Milyen nagy örömet okozott szegény asszonynak ez a hír! S talán csak

egyedül őneki az egész nagyvárosban.

Nem kellett már akkor a kibékülés senkinek: nem hitt benne senki.

Egyedül a szegény condannata gondolt arra, hogy vajha

megerősödnék a hatalma e nemes férfinak. Akkor ez a hatalom talán az ő

sorsán is tudna könnyíteni!

XXII.

Az is a véletlen szatírái közé tartozik, hogy ugyanazon palota, mely az örök aszkétai visszavonulásra ítélt hercegnő holtig való lakául volt rendelve, valamikor egy gyönyörűen kifáradhatatlan hölgy kedvéért lett

a szerelem tündértanyájául berendezve. A termek freskófestményeiben

istenek szerelmi kalandjait örökíté meg a művészi teremtő álom.

Mindenütt, ahová a szem tekint, csábító ledérség, eszményi gyönyör

ábrái: képek, amik a bennlakót ingerlik és gúnyolják.

Blanka, ha ura volna e palotának, mind papírszőnyeget ragasztatott

volna reájok (ahogy tett egy osztrák főhercegnő a világ egyik

legemlékezetesebb palotájával). Így tűrnie kell a halhatatlanok

incselkedéseit mindennap.

Hálótermében a remek faragványú kandalló kétölnyi magas

homlokpárkánya fölött van egy gyönyörű bas-relief, amelyről azt állítják,

hogy Rafael műve. Igenis, Rafaelé, mert az nem faragvány, hanem

festmény; de oly csalódásig hű utánzata a márványnak, hogy közvetlen

közelből is úgy tűnik fel, mintha szobormű volna. Szobrász és festő

összebeszéltek; a kandalló felső párkányzata úgy tűnik fel, mintha

talapzata volna a rajta nyugvó szobornak. Egy fekvő Sappho az, egészen

meztelen alak, egyik kezét a kilenchúrú lírára nyugtatva. S a líra húrjai aranyból és ezüstből vannak, s a líra közepén az a gömbölyű hangfogó űr, mintha valódi üresség volna, melyen valódi érchúrok vonulnak át.

Ezt a szerelmi vágyaitól lankadó alakot kell látnia Blankának, mikor fekszik és kel, mert éppen szemben van az ágyával, melynek függönyeit

leskelődő amoruettek tartják szétvonva.

S ha még csak látni kellene; de a Sappho-szobor még másképpen is észre tudja vétetni magát. Néha elkezdi a líra húrjait pengetni. Mint valami távolról jövő zeneábránd reszket elő a festett hangszerből valami

rejtelmes szellemdal. Mintha tenger fenekéről, mintha a katakombákból jönne. Néha csak egyes akkordok; de többször egész románctöredékek, amiknek dallamát oly világosan hallja a magános virrasztó éji csöndben,

hogy képes volna azokat utána dalolni. – Vagy tán csak képzeli hallani?

Máskor meg danázni kezd a festett bas-relief. A szókat nem, de a dallamot szintén ki lehet venni, amit énekel. Több percig tart az az

enyészetes

ének,

valami

meleg,

forró

sziréndal

tengerfenék

kristálygrottájából: test nélküli lényeknek levegőben repülő izenete egy láthatatlan másvilágból.

Ezt Blanka hallja nemegyszer, de csaknem mindig este. És nem meri azt senkinek említeni. Azt hiszi, hogy hallucináció. Érzékei tévednek. Fél

tőle, hogy ha valakinek elmondja, hogy ő hangokat hall, miket egy festett

kép énekel és penget: azt fogják róla mondani, hogy megőrült, s még ennél is rosszabb fogságba zárják. De maga meg volt felőle győződve, hogy ez a mindennapi csalódás az elmehábor előjele.

Egyszer meg azt tette a Sappho-kép, hogy mikor Blanka éppen

lefeküdni készült, s egy percre megállt tükre előtt, szomorúan tekintve végig halálra ítélt ifjú bájain, akkor ő elkacagta magát. Ez a kacaj is valahonnan a felhők közül jött vagy az orcus föld alatti lejtőin át, de oly világosan hallá azt Blanka, hogy ijedtében elejté a kezében tartott gyertyát, s még azután is hallani vélte, hogy Sappho nevet, amidőn a porcelánernyővel eltakarta az éji lámpát. – Bebújt az ágyba, s aztán onnan dugta ki félve a fejét a függönyök közül, feltekintve az éji lámpától megvilágított festményre. – S erre a Sappho újra elnevette magát. Az elébbeni nevetés dévaj, csintalankodó volt; ez utóbbi biztató, hízelkedő.

Hanem az is végtelen távolságból hangzott.

Álom volt-e ez is?

Ha él az a kép, miért nem él nappal is, miért csak este későn? Éjfél tájon?

Minden reggel igyekezett magával elhitetni Blanka, hogy álom volt az,

amit hallott, hanem este aztán alig várta, hogy hálószobájába

vonulhasson: felgyújtotta a kandalló tüzét, és leste Sapphót.

Az idő novemberben járt már, az esős időszak beállt, s ez Rómában is

zord és kellemetlen.

Blankának fel kellett hagynia több nap óta megszokott sétáival a Monte

Pinción vagy a Tivoliban. Reggel elment szorgalmasan a templomba,

onnan az oltáregyesületnek pénzt gyűjteni. Kegyessége visszatért már; otthon pedig olvasta a rettenetes hírlapokat.

Kezdette megérteni, hogy miért üldözik egymást halálra az emberek, s

megtanulta, hogy miben különböznek a piemontiak, a majlandiak, a

velenceiek, a rómaiak, a nápolyiak, a szabadelvűek, a radikálok, a köztársaságiak céljai egymástól. Tanulmányozta Canino herceg

parlamenti beszédjeit és Welden tábornok proklamációit. Annyira vitte a

politikai fölfogásban, hogy pártfogóját, Rossit kezdte félteni. Úgy képzelte, mintha az most egy gőzhajó gépkamarájába szállna le,

amelyben minden kerék, korong, henger, pörgettyű fölmondta

egymásnak az összeműködést, s mindegyik a maga esze szerint

dolgozik. Jaj a gépmesternek, aki közéjük nyúl!

Nem is látogatta meg jó barátjai házát a napokban. Azok most nagyon

el lehetnek foglalva igen nagy dolgokkal. Minek szaporítsa a gondjukat még a maga apró bajával is. Ráér vele még!

A novemberi ködös, esős idő egész nap nem engedte a szobájából

kijönni: alig várta, hogy jöjjön már az éj. Ott ült a kandallója előtt, a hátlapon ragyogó főnixet bámulva, mely maga is az érckovácsművészet

remeke volt. Finiguerra műhelyéből került, ki először használta a

kalapácsot véső helyett. A lángoló madár tollai zománcozott acélból, vörös- és sárgarézből, korinthi ércből, ezüsttel kevert aranyból voltak tarka színekben kiverve; különösen gyönyörű volt a mítoszi madár feje,

lángoló vörös körfénnyel aranytündöklésű szeme körül. Ez a szem a

pattogó hasábok lobogványa mellett úgy ragyogott, hogy szinte nézni látszott.

Miért nem tud az ember is így önmagától megégni, s aztán hamvaiból

megint más emberré születni?

Egyszer csak eltűnt a főnix ragyogó szeme a lángvörös fej közepéből, s

a hercegnő annak a helyén egy fekete űrt látott.

– Ez is érzékcsalódás, mint a másik – gondolá magában. A hallérzék hallucinációi után következnek a látérzék mímelései.

De még azzal nem érte be a főnixmadár, hogy megvakult; egy perc

múlva el is repült. Olyan dörgéssel, mintha fogaskerék zörögne,

fölemelkedett a kandalló kürtőjébe. A kandalló tele volt parázzsal és égő

fahasábokkal. Azok egy pillanat alatt sercegve kialudtak: a zsarátnok helyén a holt szén feketült. Csak a márványasztalra tett kristálygömb fedelű lámpa világító meg a szobát.

S abból a sötétségből mely a kandalló üregében támadt, egy hölgyalak

lépett elő, aki megszólalt:

– Én vagyok, Caldariva márkinő!

Blankának háromszoros oka volt az elbámulásra; a titokszerű

megjelenés, a kimondott név és a megjelenő alak; a csodálkozás vegyült

az ijedtséggel és haraggal.

A nőalak, kit a kandallóüreg sötétje előtt állva, a szoba mélyéből a

lámpa tejfénye s egy kezében tartott viasztekercs lángja világított meg, magas, sugártermetű volt, testéhez tapadó lágy nyersselyemből készült öltönyében az antik istennőszobrokra emlékeztető; tömött, sárga haja gond nélkül csavart tekercsben fejére tűzve. Arca liliomfehér, a

testszínnek alig észrevehető árnyalatával; de azért e fehér arc mégis eleven: valami kacér, elbízott, pajzán mosolygás életfényt és sugárzó gömbölyűséget ád neki; s a kék szemek tele tűzzel villognak: kicsattanó

ajkainak korallpirossága növeli a bűvös ellentétet. Minden mozdulata varázs; nyakának előrehajlása, vállainak felvonása, keblének emelkedése,

csípőjének ringása érzékmámorító bájt ad termetének.

Amint nevét kimondta, elnevette magát. – Ismerős kacagás! Ez Sappho

nevetése volt.

Blanka csak nézett rá merően. Gondolta, amit most lát, hall, az mind csak káprázat. Agya meg van már háborodva. Ébren álmodik. A képzelet

teremtménye ez is, mint a többi.

– Haha! Eredeti módja ez a látogatásnak, ugyebár, hercegnő? Bejelentés

nélkül, a falon keresztül, a kandalló közepéből. Csak úgy, ahogy

otthonnak vagyok öltözve, pongyolában, még harisnya sincs a lábamon.

S azzal ruháját féltérdig emelve, megmutatta Aphroditéhez méltó

lábszárait. Lábain csak piros szandálok voltak, gemmákkal kigombozva.

– De hát ha ön nem jön hozzám, nekem kell önhöz jönnöm. Bár etikett

szerint az elsőbbség mindig az utóbb érkezőt illeti. Ez itt a

legkényelmesebb bejárás kettőnk lakosztálya között. Önnek nem volt róla

tudomása, ugye? A kandalló hátlapja egy csapóajtó. Ha a zöld

márványlapra itt a kandalló előtt balról egy lábbal ránehezedünk, a főnix

felvonul a magasba, s ha a márványlapot jobb felől nyomjuk meg a lábunkkal, akkor ismét visszaereszkedik helyére. Tekintsen ide.

A hölgy lába hegyének egy ujjával nyomta meg a márványlapot, s a főnix ismét a helyén volt, és aranyszeme kiragyogott a sötétből.

A hölgy vagy fantom, az álomkép – folytatá:

– Túlfelől a karzaton hasonló gépezet van, hogy kívülről is fel lehessen

nyitni, s ismét bezárni a csapóajtót. De ez csak úgy lehetséges, ha a zárja előbb ki van nyitva. A csapóajtónak kettős vaslapja van, s aközött van egy mesterséges zár, amit csak a saját kulcsával lehet kinyitni. A főnix szeme félretolható, s azalatt van a kulcslyuk. Az ajtó a fedett karzatba vezet; ennek a túlsó végén megint hasonló csapóajtó van, hasonló

gépezettel, mely az én hálószobám kandallólapját nyitja fel. Hogy a

hercegnő ezt nem tudta, onnan gyanítom, mert mind a két kulcsot ott találtam magamnál. Ez nem igazság, az egyik önt illeti. Osztozzunk meg

igazságosan. – Aztán meg másért is. Ha ön nincs a saját rejtekajtaja kulcsának birtokában, önhöz akárki bejöhet észrevétlenül: meglepheti

önt. Ez alávalóság. – Én elhoztam önnek az önt megillető kulcsot. –

Legyen önnél. – Mikor egyedül van ön, s nem akarja, hogy valaki e rejteken át behatoljon, akkor ezt a kulcsot a zárba tolja, s ezáltal lehetetlenné teszi annak kinyitását kívülről.

Az egyik hölgy átnyújtá a másiknak az aranyozott kulcsot, s a másik azt gondolja magában, hogy milyen különös az, hogy az ember álmában

oly tisztán vél látni valamit. Még azt is le tudná rajzolni, milyen volt annak a kulcsnak a fogantyúja. Két ülő griff, oroszlánfarkaik egymásba tekeredve, nyolcas alakban. A kulcs belső üregébe rovátkok vésve. Az átadott kulcs még meleg a hölgy keblétől, ahova el volt rejtve. Hát a fantomok keble meleg?

– Ezzel ön éppen úgy átjöhet hozzám, mint én önhöz – folytatá az álomalak. – Hanem még egy szükséges hozzá. A kandallóban rendesen

tűz szokott égni, s nem minden nő szent Fruzsina, hogy az égő parázson

tudjon mezítláb sétálni. Itt van egy üvegcse, ennek a tartalma tűz közé loccsantva, elég azt rögtön elfojtani. Valami chymista arcanuma ez, egyenesen e célra feltalálva. Az önt megillető részt ide teszem a kandalló

padkájára.

A beszélő alak csakugyan tett oda egy üvegcsét.

– Ha pedig ezzel a másik üvegcse tartalmával meglocsoljuk a kialudt szenet, akkor az egyszerre ismét lángra lobbantható. Ez már nem valami

titkos szer: egyszerű nafta. Jó lesz, ha megkísértjük. E szobában hideg van, s énrajtam nincs egyéb ennél a selyempeplumnál. Fázom…

Hogy a kísértetek fáznak.

Egy pillanat múlva a naftával meglocsolt szén a viasztekercs kanócától

lángra lobbant, s a kandallóban ismét úgy égett, ropogott a megrakott máglya, mint azelőtt. – Blanka azt hitte, hogy fölébredt.

Hanem azért, ha fölébredt is, csak ott állt előtte az odaálmodott alak, most már a lobogó tűz fényétől megveresítve, elevenségének meleget

sugárzó egész bűbájában. – Nem volt miért titkolni bájait egy másik asszony előtt.

Blanka egy kereveten hevert a kandalló előtt, a csábalak, amint a tűz fellobogott, a másik, átelleni kerevetre dőlt le kényelmesen odaomolva, s

fázékony tenyereit a tűz felé tartva.

Blanka önkénytelenül a Sappho-képre emelte fel a szemeit: az szállt-e

alá?

Erre a hölgy ismét hallatá azt a másodszori nevetést, azt a biztatót.

– Ön a Sapphót nézi? – Megtörténik ugyebár, hogy az a festett kép, amelyik messziről olyannak tetszik, mintha szobor volna, még többre is

viszi a csalogatást; úgy tesz, mintha lantját pengetné, mintha dúdolna.

Talán kacag is néha.

Blanka meg volt felőle győződve, hogy most álmodik. Nem is kísérté meg, hogy helyéből fölkeljen, hogy megszólaljon. Tudta jól, hogy az álmodók tagjai ólomból vannak.

– Ennek a titkát is jó lesz önnek megtudni. Már csak a véletlenségek elkerülése végett is. Ezt az egész összekötő karzatot egy féltékeny férj készíttette, aki a feleségére leskelődött. Ön tudja a Dionysios titán fülének meséjét? Itt ez van létesítve. Egy öblös cső vezet az ön hálószobájából a folyosó másik végét elzáró szobáig; az az üresség, ami a

Sapphó-képen a líra hangfogójának látszik, valódi űr, s a csőnek az egyik

nyílása az ön, a másik az én hálószobámban van. Fül és száj mind a kettő.

E Dionysios-fülön keresztül hallgatá ki egykor egy szerelemféltő férj a neje szobájában mondottakat. Ezen keresztül kell önnek meghallani,

mikor én a mandolint pengetem szobámban, mikor eszembe jut, hogy

daloljak, mikor okom van rá, hogy kacajra fakadjak; valamint, hogy én is

hallok minden hangot, ami az ön szobájában megszakítja a csendet; de azok szomorú hangok! Egy-egy keserű fölkiáltás, előttem ismeretlen

nyelven. Hangos sírás, huzamos zokogás.

– És közben semmi vigasztaló szó. Semmi. Senki se szól bele.

– Három nappal ezelőtt, éjfélben hat órakor elkezdett ön halkan

énekelni. Azt már megértettem: “De profundis ad te clamavi Domine!”

Blanka összetapogatta a karját, s megtörlé két kezével a szemeit. Csoda

ez mind.

– Ébren van ön, hercegnő! Higgye el! És valóban én vagyok az, akit maga előtt lát és hall: Caldariva márkinő, vagy ahogy jobban ismernek:

“a szép Cyrene”. Ma még betörő vagyok önnek a házába; holnap már be

fog ön bocsátani önkényt, s holnapután ön lesz az én vendégem. Egy távolról hangzó mandolinpengetés, mit az áruló cső áthoz, s melyre a másik hang választ fog adni, tudatja majd, hogy egyedül vagyunk, s nem

várunk egymáson kívül senkit. – Mert mi egymást nagyon fogjuk

szeretni.

Blanka félve húzta maga alá lábait, s kezeit eldugta az öltönye bő

ujjaiba; annyira megijedt attól a gondolattól, hogy ő és ez az asszony valaha egymást szeretni fogják.

– Én már eddig is nagyon szeretem önt. Egy hét óta mindennap

találkozunk. – Egymás mellett szoktunk térdelni a templomban. Én is mindennap eljárok oda. Ön engem nem vett észre, mert nem szokott

félrenézni az imakönyvéből, hogy megbírálja szomszédnéja öltönyét,

hajdíszét és mórikálását; de én folyvást önt nézem, amíg imádkozom.

Imádkozni nekem életszükség. Reggel azokért a bűneimért, amiket már elkövettem, este azokért, amiket ezután fogok elkövetni. Azután van közöttünk valami közös szerencsétlenség, mely bennünket összefűzve

tart. Mind a ketten özvegységre vagyunk ítélve, mind a ketten gyűlöljük

a világot, csakhogy ön gyászolva, én meg vigadva. Ha volna erőm úgy tenni, ahogy ön, én is úgy tennék. De csupa gyöngeség vagyok. Nem tudok mámor nélkül élni. Öné az erő, enyém a gyöngeség. – Mind a kettő

az Isten adománya. Szent Ágnes temploma alatt nemrég megtalálták

Faustina templomát. Egymás fölé voltak építve. Amazt építették a

szeplőtlen szűz tiszteletére: emezt az őrjöngő Venus imádására. S mind a

kettőben áldoztak az emberek. Egyik így, a másik úgy. Ahogy ön le tudja

sújtani az embereket, az nekem nagyon tetszik. Nem hiszi ön? Hiszen megmondták önnek, hogy azt a névtelen levelet, miben ön

figyelmeztetve volt az ármányos cselszövényre, én írtam önhöz.

Blanka rábámult nagy szemeivel a beszélőre. Kezdett neki hinni.

– Az pedig való volt. Óh, az a két ember nagy cselszövő! – Az egyik heves szemrehányásokat tett nekem azért, hogy az egész tervet

összekuszáltam. Azt is elmondta, hogy ön mily kegyetlenül taszító el magától. Az nagyszerű csapás lehetett! A 14. §. Ő megvallotta azt nekem,

hogy miben áll ez a rejtély. Évek előtt váltókat hamisított egy jó barátja nevére. Az a jó barátja ezeket kiváltotta, s most magánál tartja. Ezeknek

az erejével őt akármikor semmivé teheti, elítélheti szégyenteljes, hosszú fogságra.

Ezt a felfedezést is e nőtől kellett megtudnia Blankának!

– S e fegyver ellen nincs védelme a megtámadottnak. Ellenfele, aki olyan hatalommal bír fölötte, most itt van Rómában: festő.

Blanka összehúzta keblén hálóköntöse fodrait. Attól félt, hogy ez az asszony képes a szívében olvasni.

– A rettegő gonosztevő minden áron meg akart szabadulni ez örökké feje fölött függő Damoklész-kardtól, s nekem e kettő között adott

választást: vagy hálózzam be csábító bűvészettel ezt az ifjút, s azért a kegyért aztán, amiért az őrjöngők minden árt meg szoktak adni, csaljam

ki tőle a veszedelmes hamisítványokat.

A szép Cyrene oly tekintetet vetett Blankára, mely azt hirdeté, hogy ő

bír ezzel a varázzsal. Blanka szédült e tekintet előtt. S valami kínzó hálát érzett e nő iránt azért a tudósításért, hogy Manassé még itt van.

– A másik esély pedig az volt – folytatá a delnő –, hogy ha szépszerével

meg nem lehet tőle kapni a fenyegető eszközt, akkor meg kell öletni.

Blankának keblére kellett szorítania a kezeit, hogy ki ne törjön belőle valami áruló sikoltás.

– Az itt nagyon könnyen megy. Egy utcai csődület, melybe a kiszemelt

férfi mintegy véletlenül belejut, egy megfizetett gazember, ki jól kezeli a kést, s aztán ki tehet a megtörtént szerencsétlenségről? – Már készen volt

a terv. A fiatal festőt, mikor a palatini romokat rajzolja, ki fogják kiáltani, hogy kém, ki a város erődítéseit rajzolja le az osztrákok számára, összeröffen egy csoport gyülevész, s mielőtt valaki megakadályozhatná,

ledobják őt a Caracalla hídjáról a mélységbe.

Blanka arca elhalványodott a rémülettől. A szép Cyrene ne vette volna

azt észre?

Olyan volt ez, mint mikor az álmodó sírni akar, aztán nem tud, csak a

fulladozást érzi.

A szép Cyrene engedett magának időt, gyönyörködni a másik

arcvonásainak elváltozásában, s egyik lábáról lehúzva piros maroken

szandálját, azzal a tenyerébe veregetett, míg meztelen hófehér lábát a kandalló küszöbére nyújtá ki melegedni.

– E két sors között volt választásom a fiatal festő számára. De én egyiket sem választottam. Az elsőt azért nem, mert tudom, hogy az a fiatal festő önt imádja. A másodikat pedig azért nem, mert tudom hogy

ön is imádja azt a fiatal útitársat.

Blanka felugrott a helyéből, s a kandalló padkájára tett üveg után nyúlt, hogy eloltsa vele a tüzet, mely arcát megvilágítja.

A márkinő észrevette e szándékát, s nedélyesen ráütött a kis

papucsával Blanka kezére, mellyel az az üveg után nyúlt, míg a másik kezét megfogta, és nevetett.

– Ne tegye azt! Üljön le mellém, és nevessen velem együtt. Én egyik

tragédiát sem választottam. Szeretem a komédiát, ahol nevetni lehet. Én ahelyett mind a két bolondomat kidobtam Rómából. – Feleresztettem

őket a levegőbe, mint a papiros sárkányokat, s aztán elvágtam a zsineget,

hadd repüljenek a világban. – Kezébe játszottam ** grófnőnek Cagliari herceg egypár levelét, miket az “Giacomó”-hoz írt. – Mi jó barátok vagyunk, hanem vetélytársak. A grófnő nem engedi oda a pálmát senki

másnak. S az tudva van, hogy annál az ellenségnél, aki velünk szemközt

jön, sokkal gyűlöltebb az, aki elénk hág. Azt a népcsődületet, amitől ön a

napokban úgy megijedt, szegény hercegnő, a mi közös barátnőnk, **

grófnő rendeztette. Igaz, hogy én is segítettem benne neki, másfelől a nagy Ciceruacchio kezébe juttatva a hercegnek egy levelét az osztrák tábornokhoz. Ez az improvizált népzendülés a hercegnek volt szánva, meg a familiárisának; hanem azok megint idejekorán figyelmeztetve

lettek az én révemen, megijedtek, s úgy elfutottak Rómából, hogy ide már most csak a legközelebbi ostromló sereg háta mögött kerülhetnek vissza. Hahaha! Hát nem szépen kidobtam én őket Rómából? Ki a

Cagliari-palotából! És most magunk maradtunk benne ketten, s

nevethetünk rajtuk ketten. Haha!

Blanka azon vette magát észre, hogy együtt kacag ezzel a nővel!

Hogyne kacagott volna, midőn azt tudta meg, hogy Manassé ki van

ragadva a halálveszélyből. És olyan tréfás módon, hogy hatalmas

ellenségeit feleresztették a levegőbe, mint a sárkányokat, s aztán aki játszott velük, mikor jó magasra feleresztette őket, akkor elvágta a zsineget, s hagyta őket repülni a világba, a két nagyfejű papiros sárkányt

ijedt szemekkel, nyitott szájakkal és kalimpázó fillentyűkkel.

A szép Cyrene a feje fölé tette a kezét, úgy kacagott; minden tagja részt

vett a kacagásban, még a hozzátapadó selyemöltöny is. A nevetés

ragadós. Blanka nem állhatott neki ellent.

– És most mienk az egész ház! – mondá pajzán kedvvel a delnő. –

Egész a legközelebbi Róma leégésig.

S aztán lanyhán vonogatott a vállaival, s szemeit kéjesen lehunyta félig, és vágyteljesen ásított.

– Jó éjszakát, hercegnő. Mára elég volt a fecsegésből. Nem mondtam el

mindent. Egyszerre elfogott az álom. Hazamegyek. Különben itt alszom

el. Ha többet akar ön megtudni tőlem, szerezzen magának egy

mandolint. Ha holnap Sappho líráját zengeni hallja, már tudni fogja, hogy mi az. Ha a zengésre visszhang felel, az azt jelenti, hogy ön egyedül

van és elfogad. Akkor talán beszélni is hallom önt. Még ma nem hallottam semmi szavát. Nem is kívánom. Egyszerre nem megy az. Mára

elég volt az, hogy utánam nevetett ön. Jó éjszakát! Ne felejtse ön el a kulcsot éjszakára benne hagyni a zárban!

Azzal felvette az égő viasztekercset, hirtelen a tűzre fecskendett az üvegből a parázsra hulló cseppek helyén fekete holt szén támadt, mint gyaloghíd a tűzpatak fölött. Egy lábnyomással felszökteté a főnixes érclapot, s ugyanazon ruganyos mozdulattal, mint egy villi, mint bajadér,

keresztülszökött a kandallón túli üregbe. S aztán a főnix ismét a helyére

hullt. Blanka a kulcsot beletolta a madár szemhelyén levő zárnyílásba.

Az egyedül maradt nő ágyához tántorgott, s hálóköntösöstül beleveté

magát, és aztán aludt sokáig, és álmodott mindenről összevissza, amit látott és hallott.

Mikor világos reggel fölébredt, az hitte, hogy csupa álom volt mindaz.

Kikelt az ágyából. Odalopózott a kandallóhoz. A kísértetek, az

álomképek hagynak-e valami nyomot maguk után, valami tanújelét

annak, hogy itt jártak?

A kandalló padkáján ott állt egy ismeretlen alakú üveg. Mellette piros

viaszcseppek az égő viasztekercsről. A kereveten volt egy faragott

gemma, mely a delnő papucsáról esett le. – És a főnix ércpiros fejébe a szem helyén be volt dugva a kulcs, a két griffmadárral a fogantyúján.

Ezek ott maradtak a múlt éjjeli álomból.

XXIII.

Blanka igyekezett rendbe szedni a gondolatait.

Mi ez a nő? S mit akar ez ővele?

Kedvese annak a férfinak, akitől őt elválaszták, akit ő utált, gyűlölt, akitől irtózott. És talán még egy másiknak is? S talán az egész világnak?

Egészen ellentéte annak, amit ő magában egy erényes nő

eszményképének kigondolt. – Ma játékszere annak, ki vele vétkezik, s holnap őmaga veszi játékszernek vétke osztályosát, s minthogy ez neki mulatságot okoz, keresztüldobja őt a falon. De vajon csakugyan vétek-e az; vagy csak olyan Isten adománya, mint az erény? Hisz Szent Ágnes kápolnája s Faustina fanuma egymás fölé vannak épülve, s az emberek idvezültek itt is, ott is. A világ leánya maga elismeri, hogy ő csupa gyöngeség; egyetlen ösztöne nincs, mely az ellenállás erejét költené fel benne. Küldetése az, hogy legyőzessék. Nem tud hű lenni, mert az is erőbe kerül.

De azért lehet, hogy jó szíve van, s tud szánalmat érezni az iránt, akit

üldöznek. Blankát egyszer figyelmeztette a saját veszélyére; most már eljött tudatni vele azt a veszélyt, amiben egy férfi forog, akiről sejti, hogy az szívéhez közel áll. Rá volt bízva, hogy tegyen úgy ez ifjúval, mint Delilah; csalja ki belőle édes csábbal sámsoni erejének titkát, s aztán –

vágja le a hosszú haját. Ahelyett ő a filiszteusokat kergette el. Nem tartozik-e neki hálával ezért – valaki?

Minden emberre van hatása az olyan ellentétes alaknak, aki olyan

tulajdonokkal bír, amik őnála hiányzanak.

Azt sem lehet eltagadni, hogy a márkinő nagylelkűséget tanúsított,

amikor a rejtekajtó titkát tudatta vele, s a kulcsot elhozta neki, hogy alávaló meglepetés ellen védelmezhesse magát. Ha meg akarná őt

rontani, inkább azt tette volna, hogy őt védtelenné tegye, s elárulja.

Összeborzadt attól a gondolattól, hogy ő hónapokon keresztül nyitott

ajtóknál aludt, egy házban olyan emberekkel, kiknél a düh és a szerelem

a gonosztett korcsává kereszteződött, s nem védte őt azalatt más, mint egy asszonynak a jól megőrzött titka.

A márkinőnek egész modora, beszéde, megjelenése igézően hatott

Blankára. Ez a naiv őszinteség, ez a bűbájjal párosult cinizmus valami

megkapóan új volt előtte. Meglepte ez a könnyed játszás halálos nagy dolgokkal, minők a népforradalom, a diplomácia nagy cselszövényei, s amiknek alakjait ő csak úgy húzgálta előre-hátra a sakktáblán, mintha egy-egy “kiütött” nagyember nem volna más, csak “ugró” és “futó” s mikor ** grófnőnek útjába tolja a nagy Ciceruacchiót az nem volt más, mint “sakk a királynénak” egy “pion-nal”. A demokraták, azok a

“parasztok” a sakktáblán.

Azután Blankára nézve ebben a rettenetes magányban, amire félig a

törvény, félig önmaga ítélte el magát, ez a megjelenés volt az első derült, változatos óra. Most nevetett hónapok óta először.

A titkolózás is emeli a varázst. Van valami rejtett gyönyörűség abban,

hogy mikor mindenki elpihent a háznál, az ajtók minden oldalon

bezárva, akkor egy senkitől nem gyanított úton a két ház asszonya egy szobában összejön – megszólni az egész háznépet, az egész várost, az egész világot. – Csitt! – Senki se hallja meg. Mindenki azt hiszi, hogy gyűlölik egymást.

És mégis! Mégis nagy kedve volt Blankának örökké benne hagyni ezt a

kulcsot abban a rejtekajtóban, hogy soha azon keresztül a szép Cyrene őhozzá be ne jöhessen, mert szűz tisztaságának gyöngéd érzete,

szemérme azt súgta, hogy neki az ilyen lénytől, minél kedvesebb,

megnyerőbb alakban lép eléje, annál jobban kell őriznie magát.

“Mi még nagyon szeretni fogjuk egymást!”

Isten oltalmazza meg őt attól!

Egy percig az a gondolata is támadt, hogy megváltoztatja egész

lakrendszerét, s hálószobának más helyet választ. Zengjen Sappho az után csak a falra festett nimfáknak! – Meg is tette volna! Ha egy másik gondolatja útját nem állta volna.

A szép Cyrene Manasséról is tud beszélni!

Ez nyitva tartotta számára a rejtekajtót.

Még elég ideje lett volna Blankának, bár későn kelt ma, a templomba felkészülni; de még nagyon eleven volt emlékében az a mondat, hogy

“Egymás mellett szoktunk térdepelni; én imádkozom reggel azokért a

bűnökért, amiket már elkövettem, este azokért, amiket ezután fogok

elkövetni!” Hátha az a másik mellette térdeplő is azt teszi!

Azt mondta a komornyikjának, hogy menjen el ** grófnőhöz, és mentse

ki, hogy ma nem mehet vele együtt a templomba, s onnan az

oltáregyesületbe, valami változását érzi.

– Ne hívjam el az orvost? – kérdé a komornyik, azt vélve, hogy úrnőjét

a váltóláz kerülgeti ismét.

– Azt nem; hanem hozzon nekem a hangszerésztől egy mandolint.

A komornyik nagyot bámult. Furcsa betegség az, amit mandolinnal

gyógyítanak.

Egész nap rút, locspocs idő volt. Este a színházakban is, mintha

valamennyi igazgató megbolondult volna, csupa merő puskapor-

fogyasztó darabokat adtak; s Blanka a színpadi lövöldözésektől is

iszonyodott. Otthon maradt, és már az Ave Maria harangszó után, ami a

nap huszonnegyedik óráját jelzi, felhozatta magának a teáját a hozzá való

hideg sültekkel, süteményekkel és cukorcsemegékkel együtt, s

cselédjeinek megengedte, hogy elmehetnek a színházba. Ma olyan

darabot adnak, ahol az olaszok megverik az osztrákokat. Aztán

bezárkózott, s meggyújtotta a szamovár katlanát. A kandallót még nem.

Az tisztára volt seperve.

Hanem a mandolint vette kezébe, s valami stanzát kezdett el rajta pengetni.

Abban a percben felelt neki Sappho.

S néhány pillanat múlva már kocogtattak a kandallója érclapján.

– Szabad!

A főnix utat engedett, s az embermagasságú nyíláson belépett a szép Cyrene. Ezúttal látogatáshoz öltözve, angol fürtökbe leeresztett hajjal, csipkemantillal rózsaszín selyemöltönye fölött, melynek elöl rövid

szoknyája alól kilátszottak magas sarkú cipőkbe szorított lábacskái s az alsószoknya finom csipkehímzete.

– Ön készült valahova? – kérdé Blanka.

– Ide.

– Tudta, hogy várom?

– Azt megmondtam még tegnap, hogy ma már vendége leszek önnek.

S hogy ebben az órában vár rám, azt kitaláltam abból, hogy cselédjeit eleresztette a színházba.

– Ön már azt is tudja?

– Tudom, mert az én cselédjeimet is magukkal vitték, az egész kettős palota felső emeletén kettőnkön kívül egy élő lélek sincs most. Az a tudat, hogy ketten vannak egyedül egy üresen hagyott házban, a

titokszerűség varázsával köt össze két asszonyt. – Van abba keverve

valami borzongató félelem és valami csiklandó öröm.

Blanka elszedte vendégétől a mantilt és kalapot, s amíg felszította a kandallót, a márkinő azalatt kezébe vette a mandolint, s eldalolta Musset

Alfrédnak délsugártól izzó egyik románcát.

Blanka meghívta őt a teaasztalhoz. S egyúttal megkérdezte tőle, hogy

mi a keresztneve.

A márkinő elnevette magát.

– Haha! Hiszen százszor hallotta ön! Hát “Cyrene”.

– Nem! Az nem az igazi. Nem annak keresztelték önt.

– De én csak ez alatt ismerem magamat. A naptári nevemen csak a gyóntatóm szokott szólítani, s ha azon hallom magamat hívatni,

egyszeribe az üt hozzám, hogy tizenhárom Miatyánkot kell elmondanom

vezeklésül. Aztán nem is illik rám a nevem. Rozinának kereszteltek; pedig olyan fehér vagyok, mint a holdvilág. Ez a név inkább illenék önre,

aki olyan szép piros. Énrám meg a Blanka név. Tudja mit? Cseréljünk!

Aztán híjon ön engem Blankának, én meg önt Rozinának.

Blanka olyan furcsának találta ezt az indítványt! Csiklandotta az.

Nevetett neki. S a nevető nő nem tud ellentállni.

– Fecseghetünk most minden bohóságot – mondá a márkinő –, senki se

hallgatózik, senki se árulkodik utánunk. S azt önnek jó lesz megtudni,

“Rozina”. Minden cseléde egy-egy fizetett kém. A kapusa és annak a felesége naplót visznek arról, hogy ki jár be a palotába; kit fogad el ön; ki hagyja itt látogatójegyeit. Az inasa értesíti a kapust, hová ment ön ki kocsin; hol szállt le; kivel beszélt; kit látogatott meg. A komornája olvassa önnek minden levelét, amit küld és elfogad; kikutatja öltönyeinek a zsebeit; a kertész ellesi, hogy micsoda virágoknak ad elsőbbséget; mert a

virágoknak is van nyelve! Nehogy papagájt szerezzen ön magának, mert

még azt is kikémlelik!

– De hát ki vesztegeti rájuk a pénzt? – kérdé elbámulva Blanka.

– Ön elfeledte már, hogy rokonai vannak, kik ön után egymilliót

örökölnének, ha önt a katolikus egyházközségből meg lehet szöktetni, s

hogy Cagliari herceg évdíja is megszűnik akkor! Vannak emberek, akik nem rettennek pénzt adni ki azért, hogy a sziklában aranyat keressenek.

Én csak figyelmeztetem a sziklakeblű hölgyet, hogy az aranyára ne

engedjen rátalálni!

Blanka nem tudott rá mit mondani, úgy meg volt zavarodva.

– Aztán ezért el ne kergesse ön a cselédjeit, mert akiket helyükbe

fogad, éppen ott fogják kezdeni, ahol ezek elhagyták.

– Óh, énrám leskelődhetnek; nekem nincsenek titkaim – szólt egész

biztos önérzettel a hercegnő, vendége porceláncsészéjét megtöltve a

gőzölgő szamovárból.

– No, azt egy asszony sohase mondhatja magáról. Köszönöm. Nem

szokott ön szivarozni? Kár! Én nem tudok anélkül teát inni. Szerencsére

hoztam magammal. Ha megengedi. Ez ugyan meg fog érzeni holnap

reggel az ön szobájának a levegőjén, s lesz nagy lótás-futás, a komorna az

inashoz, az inas a kapushoz. Ki járt itt? Ki volt a hercegnőnél az este?

Hanem ez önt csak mulattatni fogja, azt tudva, hogy nem találhatják ki.

– De a tegnapi látogatás csaknem el lett árulva – ezáltal, ni.

Blanka átnyújtá a márkinőnek az elvesztett gemmát.

– Ah! Hát itt hagytam ezt el? – És én mennyi pofont kiosztottam ezért

az otthoniak között! Most ez mind ingyenbe esett! Vissza csak nem kérem. Köszönöm, szép “Rozina”! – Tehát a kulcsért már nem adósom ön többé. Újra kell kezdenem a kölcsönzést, hogy ki ne bocsássam az obligóból. – Ön azt mondta, nagy vállvonva: “Nekem nincsenek titkaim!”

Lássa ön, pedig már azt is tudják, hogy ön sohasem veti le a komornája

előtt a vállfűzőjét. Ott valamit rejt, amit sohasem hagy el magától.

A hercegnő nemes, szűzies tekintetét nyugodtan emelé a márkinő felé,

homloka oly derült volt, mint egy idvözülté. Nyugodtan fölbontá ruhája

csipke melldíszét, kifűzte a selyem vállfűzőt, s kivont alóla – egy pálmalevelet.

– Ez az…

A márkinő mosolygott.

– Tehát ön “azóta” folyvást keblén viseli ezt a pálmalevelet – szólt, megforgatva azt ujjai között. – Az aranybetűkkel rányomtatott áldás már

régen lekopott róla – hanem a kéz emléke, mely azt átnyújtá, még nem kopott le róla.

A hercegnő sietett azt ismét elrejteni. Ennek az asszonynak nem jó megmutatni valamit.

A szép Cyrene nagy füstgomolyt fútt maga elé az illatos szivarból, szánalomból felhőt támasztva maga és Blanka közé, mely annak

arcpirulását elrejtse. S azután elkezdte a hercegnő csemegéit dicsérni. Ő

nem győz betelni azzal, ami édes. Valódi török cadina ízlése van.

És közben olyan ártatlan arcot mutatott, mintha semmi egyéb nem

fekünnék a szívén, mint a hercegnő előtt felmagasztalni a szivarját, s

rávenni, hogy szívja be csak a tenyerével felfogott füstjét; nincs-e abban ezerféle illatszer egyesülve.

Aztán egy pohár vizet töltött magának, s megízlelé.

– Ah, be meleg ez a víz!

Blanka felugrott.

– Mindjárt hozok önnek jeget.

– Segítsek önnek keresni?

– Köszönöm. Rátalálok magam. Itt van nem messze az étteremben a

jégtartó.

– Nem fél egyedül odáig menni?

– Lámpa ég minden szobában.

– De siessen visszajönni; mert én addig itt kutatni fogok.

– Lehet bátran.

S mire Blanka visszatért, egy velencei üvegvederkében jeget hozva,

addig csakugyan kikutatott valamit a vendégnő. Az albumasztalon azt a

rajzgyűjteményt, melyben Blanka akvarelljei voltak.

– Ön gyönyörűen fest, “Rozina”!

– Ez az egyedüli gyönyörűségem.

– Ez a Colosseum szakasztott másolata annak az olajfestménynek, amit

Rossi grófnénál láttam.

– Megeshetett véletlenül, hogy ugyanez a festő is éppen arról a pontról

találta felvenni a képet, ahonnan én.

– Pedig az tulajdonképpen nem is tájfestő. A minap meglátogattam az

atelier-jében. Nagyon dicsérték előttem egy művét. Remek egy mű. Egy

ifjú nőalak a Colosseum karzatpárkányán ülve, a feje fölött kifeszített művészesernyő veres szövetén át a nap bíborfényt vet az egész alakra, ami azt valami megkapóan bűbájossá teszi, s e rózsaszín világításnak oly

sajátszerű ellenmondása a mély melankólia, a gyászoló bánat az ifjú nőnek arcán. Én ígértem kétezer scudit a művésznek ezért a képért. Azt

felelte rá, hogy “Nem eladó!”

Blanka olyan tehetetlennek érezte magát ez asszony előtt, mint a kis tengerinyúl, melyet bevetnek az oroszlán kalickájába, s akit a nagy vérengző állat, ahelyett hogy egy harapással megölné, felvesz az irtóztató

tenyerébe, s megnyalogatja fejét. Meglehet, hogy nem is fogja megenni.

Megtartja játszótársnak.

A szép Cyrene összecsapta az albumot, s felkiáltott:

– Cudar kutyanép a férfi, “Rozina!” Úgy csinálja az egész világot, hogy

ő legyen benne az úr, s a nő a rabszolga. – De minden rabnak első és örök gondolatja a börtöne falát keresztülásni.

Azzal, mintha hirtelen valami baj érte volna, kifutott a szobából a mellékterembe, és nem tért vissza.

Blanka utánament, megnézni, mi baja lett. S ott találta egy szögletben

ülve.

– Ön sír?

– Ah, dehogy! – csattant fel a szép Cyrene. – Inkább olyan kedvem van,

mint még soha! – De még akkor is csillogott a két szemében valami vízcsepp.

Azzal odaveté magát a zongora elé, s elkezdé rajta egész tűzzel játszani

a “La Gitaná”-t, amit azokban az években a szép Ceritto oly nevezetessé

tett Európa-szerte.

– Megvan önnek a “La Gitana” hangjegye? – kérdé Blankától.

– Nincs; de tudom azt könyv nélkül.

– Játssza el nekem, kérem!

Azzal helyet adott Blankának a zongoránál, ő maga pedig a zene után

elkezdte előtte táncolni a “La Gitaná”-t.

Egy asszony egy asszonynak.

Azt a bűbájos táncot, aminek minden mozdulatában ezer, tündérré

változott ördög incselkedik. Ezek a kéjsóvár félrehajlások, ezek a

vakmerő szökések, ezek az odaadó kihívó, büszkén elutasító s megint kacérul visszacsalogató változatai a tökéletes asszonyi kecsnek, kísérve a

legigézőbb szemek mindent kifejező sugárözönétől; hozzá egy termet,

melynek minden tagja összeegyező vonaglással vesz részt a tánc

lejtéseiben s egy arc, melynek fehér alabástroma minden indulatot a tündéri kéjfokozatra tud emelni.

Ha ezt egy férfi látja így!

Blanka a bámulattól ügyetlenül játszott.

– Nagyobb tűzzel, sebesebben! – mondá a táncoló bajadér.

Blanka aztán belesült a zenébe.

– Ah, ön nem tudja azt könyv nélkül.

– Nem tudok játszani, ha önt nézem.

Caldariva márkinő meg volt arról győződve.

– Ön képes volna őrültté tenni egy férfit – suttogá Blanka.

– Ha ők kínoznak minket, nekünk is kell őket tudni megkínozni.

Azzal odaakasztá a kezét Blanka karjába, s úgy tért vissza vele a másik

terembe; karöltve járkáltak a süppedő szőnyegen.

– Jaj annak, aki az én országom határát átlépi! Abban csak bolondok lakhatnak, s ha kiszabadulnak is, bolondok maradnak holtig. Akar ön velem fogadni, hogy bolondommá teszem egész Rómát? Mit törődöm én

a világ mendemondájával? Mi az? Ön úgy él itthon, mint egy szent; az ellenségei tehetnek róla tanúbizonyságot, mégis suttognak ön felől is!

** grófnő ájtatos lélek; mindennap templomba jár; nem beszél mással,

mint papokkal s kegyes asszonyokkal, mégis tele van a város botrányok

mendemondáival – felőle. Én kinyitom az ablakaimat, mikor vigasság

van nálam, hogy az őrült zaj kihangzik az utcákra, és senki se szól meg! S

ha egyszer kedvem tartja eltáncolni az operaszínházban a “La Gitaná”-t a

szabadságharc sebesültjeinek javára, azt kihirdetem veres betűs ölnyi plakárdokon, s az lesz belőle, hogy egész Róma belém bolondul, a nép koszorúkkal temet el, s a papok kanonizálni fognak! – Fogad ön erre velem, “Rozina”?

– Nem fogadok, “Blanka”, mert elhiszem.

– Én pedig fogadni akarok önnel valamibe; mert nyerni akarok öntől valamit.

– Ha birtokomban van az, amit “Blanka” óhajt, azt fogadás nélkül is odaadom.

– Birtokában van, könnyen is adhatja, “Rozina”; de mégsem fogja

odaadni, míg el nem veszti. Én azt az ígéretet akarom öntől elnyerni, hogy – egyszer énnekem vendégem leend.

– Önnek – “Blanka”?

– Akár holnap, ha szívesen lát.

A márkinő elérté a nyomatékot, s elnevette magát.

– Nem úgy, “Rozina”! Nem légyottot értek egy ilyen tête-à-tête-re, mint a mostani – de ellenben nem is azt akarom, hogy a világ előtt büszkélkedjem önnek a látogatásával. A világ azt tudja rólunk, hogy mi

egymás szerencsétlenségének okozói vagyunk, s égig érő botrány volna,

ha mi emberek szeme láttára egymással egy ismerős pillantást váltanánk.

Én nem azt akarom, Én a napokban álarcos estélyt adok a termeimben.

Látott ön már ilyet valaha? Ne vegye ügyetlenségnek a kérdést. Önt egyenesen a zárdából vitték a – börtönbe.

– Azért mégis láttam; menyasszony koromban, mikor nagynénémmel

Párizsban jártunk a kelengyét bevásárolni, elvitt az operaházi

álarcosbálra.

– S önök azt egy páholyból nézték. S ön elálmosodott rajta. Tudom.

– Ön mindent tud.

– A tömeg látása engem is ellankaszt. Nálam egészen más az álarc mögötti mulatság. Az valódi élvezet, nem csupán tarkabarka látvány, aminek az ember még az emlékét sem viszi hazáig. Képzeljen ön

legfeljebb negyven tagból álló társaságot, mely Róma nevezetességeiből van összeszedve, akik mind örömest látogatják az én álarcos estélyeimet,

s akiknek én bírom a titkaikat, s akiket álcáik dacára ismerek. Hogy mint

jutok

e

tudományhoz?

Az

nem

bűvészet.

Estélyemre

csak

meghívójeggyel lehet jönni, s azt terembe lépés előtt minden álarcban érkező vendég tartozik átadni az udvarmesterem szobájában. Ez

elővigyázat nélkül megtörténhetnék, hogy hívatlan idegenek is

tolakodnának álarc alatt a termeimbe. – Amint a vendég elhagyja az udvarmesterem szobáját, az följegyzi a jelmez minőségét a meghívójegy

hátára, s mikor együtt vannak, akkor áthozza a jegyeket hozzám, s azokból azután én könyv nélkül tudom, hogy az a cigányleány abban a

piros-fekete rövid ruhában a mi ájtatos hercegasszonyunk, a

rózsakoszorú egyesület alelnöknője; s a spanyol grand, akinek karjába kapaszkodik, bálványozott tenoristánk az operaszínháztól. Az a

brigandvezér a papiros pisztolyokkal az övében, nagynevű országgyűlési

képviselőnk, s az a hercegnő, kit karján vezet, bámulatot gerjesztő

gyémántdiadémjával és rivière-jével, korlátlan fejedelemnője egy

birodalomnak, melyről nem beszél a geográfia, hanem a koreográfia. Az

a királyi alak pedig, aki oly rátartón jár bíborpalástjában, nem más, mint

leghíresebb népszónokunk, az utcák és piacok Démoszthenésze. Mert itt

minden nevezetesség jelen van, amit csak a tribün, a turf, a színpad, az utca, az ármádia, a divat magáénak vall. – Köztünk mondva: még a konklavé is. – És én titkommal soha vissza nem élek; senkit el nem árulok,

vendégeimmel

nem

incselkedem,

magamat

legelébb

megismertetem. Elég nekem a megoldott rejtélyekben messziről

gyönyörködnöm.

– De vajon önnek a vendégei nem jönnek rá arra az ötletére, hogy ők

maguk is tudakozódjanak az ön udvarmesterénél; s nem árulja az el egyiket a másiknak?

– Nagyon természetes, hogy azt teszik, s én nem látom át, hogy miért

kellene egész Rómában éppen az én udvarmesteremnek a

megvesztegethetetlenség példányképéül modellt ülni. Aki akar valamit

megtudni, az bizony megtudja azt, hacsak esetleg az elárultatás ellen valaki még nagyobb prémiummal nem biztosította magát; mert az

esetben aztán az udvarmesterem lelkiismeretes.

Blanka nevetett.

A márkinő sietett a kedvező hangulatot felhasználni.

–

Most

már

képzeljen

ön

negyven

álarcos

között

egy

negyvenegyediket; aki nem jött se a kapun, se az udvarmesteri szobán keresztül, hogy a kocsija színét megjegyezhették, az inasát

kikérdezhették volna, akinek a személyleírása nincs semmi rovat alatt, még meghívójegye sincs átadva. Senki se látta bejönni. Az égből esett le.

Alakjáról, mozdulatairól hasztalan találgatják, hogy kicsoda. Nem ismeri

senki. Ő pedig ismer mindenkit. A háziasszonytól be van avatva

mindenkinek a titkaiba, az egymást kereső párok cselszövényeibe.

Azokat sorba veszi. Mindenkinek odatalál az elevenjére. Amellett elmés,

találékony, s ő maga kitalálhatlan. Minő néplázadás támad akkor az álarcosok tömege között, akik tarka csoportokban rajongnak körül egy ismeretlen tüneményt; aki őket mind ismeri, ahogy a magasból, a

mélységből jöttek elő pegazusaikon vagy vesszőparipáikon, pillangóktól

vagy szarvasbogaraktól húzott szekerekben! Nem volna e csoportozat

méltó tárgy egy festő ecsetjének, ki a terem egyik zugából, a

jázminbokrok közé rejtőzve kartonjára sietne vetni egy olyan vázlatot, mely tán világhírét alapítaná meg, s a negyven ember közül egyedül neki

dobbanna nagyot a szíve, kitalálva a nevét a felismerhetlennek.

Blanka arca elébb a kíváncsiság gyermekmosolyával kísérte a márkinő

beszédét; az utolsó szavaknál a megérintett szemérem komolyságára

változott az át.

A márkinő minden szavának hatását megfigyelte. Olyan művésznő

volt, aki nem néz a hangjegybe, hanem hallgatói arcára, mikor énekel.

Visszatért az elébbeni allegróra.

– Hogy futna minden ember az udvarmestert ostromolni kérdéseivel, s

hogy ejtené azt kétségbe; azután hogy állítanának ki kémeket minden ajtóhoz, lépcsőhöz, tornáchoz – kik az eltávozó ismeretlen nőt hintajáig, s azzal együtt hazáig üldözzék; az pedig egy pillanatban úgy eltűnnék közülök, ahogy jött, és senki nyomára nem akadna. Minő fölséges tréfa volna ez!

De Blanka arcára már nem tért vissza a kíváncsi érdeklődés;

megmaradt mélázónak. Az egész tarka vigalomból ő csak azt a

jázminbosquet-et látja, mely mögött egy festő ül, és kartonjára tündérvilági képeket lop.

– Nos? Eljön ez a tündéralak az én festőm tablójához uralkodó képnek?

Blanka felelet helyett azt kérdezé:

– Szabad az ön vendégeinek névjegyzékét látnom?

– Nagyon is jogosult kívánság – monda a márkinő, s átnyújtá a

legyezőt Blankának. – Olvassa ön, “Rozina”! – A legyező lemezei

elefántcsontból voltak, a márkinő azokra jegyezte fel irallal meghívandó

vendégei nevét.

– Ha valaki nem tetszik önnek közülök, azt kitöröljük.

Blanka végigolvasta. Csakugyan tarkabarka gyűjtemény volt az. A

társaság minden osztályából válogatva; köztük sokan, akiket

“veszedelmes nevezetességek”-nek szoktak mondani. A legutolsó név

volt Adorjáné.

– Senki ellen nem találok kifogást – szólt, visszanyújtva a legyezőt.

– Tehát eljön ön?

– Nem tudom, hogyan tartanám cselédeim előtt titokban az

álarcjelmezt?

– Semmi sem könnyebb. Ön láthatta akárhányszor a színházban, hogy

a római asszonyokat nem korlátozza semmiféle divat. Némelykor olyan

öltözékeket látunk a páholyokban, amikkel bátran kiadhatja magát valaki

kelet-indiai “begum”-nak. Itt már megszokták azt. Ha ön egy fekete csipkeöltönyt készíttet, ezüstcsillagokkal a fátyolszövet között, abban senki sem fog semmi különöset találni. Egy granátdiadémot is rendelhet

ön meg magának minden botrány nélkül, s akkor az egészhez nem kell egyéb, mint egy bársony álarc, amit akkor tesz ön fel, mikor a komornáját

elbocsátja, s aztán kizárja a szobájából, s a következő percben készen áll

az “éj királynéja”.

Blanka úgy találta, hogy ez a cselszövény lehetséges.

– Ekkor azután csak az van hátra, hogy ön felkészülten itt vár a hálószobájában, míg a lantpengető Sappho jelt nem ád. Az akkor azt fogja jelenteni, hogy én is készen vagyok, és senki sincs a cselédeim közül a szobámban. Szabad az út. Az ön rejtekkulcsával az én csapóajtóm is kinyílik. Azt ne felejtse el magával hozni. Onnan azután a női

öltözőszobán keresztül a terembe juthat ön. Tőlem ezt a legyezőt fogja kapni ajándékba. Ennek a lemezére fel lesz írva minden álcának a neve,

jelleme, viszonya, cselszövénye, amit ön à la improvista felhasználhat.

Csak egy szót kell eltalálni, a többit a szíven talált maga elárulja. Mikor ön aztán el akar tűnni, akkor engem szólít meg, csipkedően faggatni kezd; én arra üldözőbe veszem, ön menekül; többi üldözői erre

elmaradnak, hogy utamban ne legyenek; a rejteken át ön elmenekül; én addig őrzöm az ajtót, s visszatérve én fogok lejobban kérdezősködni, hogy ki látta a titokteljes stranierát?

Blanka ebben az egész tervben nem talált semmi gyanakodásra méltót.

– Tehát csak arról van még szó, hogy mely napra tegyem a

meghívásokat. S ebben az ön akarata dönt. Vannak sokan, különösen

nők, akik szerencsétlen napokat tartanak. Ismerek olyat, aki szombaton a

legjobb barátját sem fogadja el. Mások meg a hónapok bizonyos napjait, a

7-ket, a 13-kat tartják rossz jelű napoknak.

– Nekem minden nap egyformán – jó nap. (Szegény: azt akarta

mondani, hogy “egyformán rossz”)

– Tehát tesszük mához egy hétre.

– Akkorra talán mégis ne. Aznap tartja Rossi a parlamentben

programbeszédjét.

– No, és azon ott akar ön lenni? De hisz az délelőtt lesz.

– De meglehet, hogy a grófnő azt a napot szintén meg akarja

ünnepelni, s valószínű, hogy engemet, mint háza mély tisztelőjét, szintén

meghív.

– Arra ne gondoljon ön; azon a napon az egész új kormány a

Quirinaléba lesz meghíva estélyre, hivatalos bankett lesz, s Rossi nem fog

odahaza lehetni, hogy maga vendégeket fogadjon el.

– Én mégis olyan baljóslatú napnak tartom azt.

– Ha babonaságból tartja annak, akkor nem vitatkozom. A

babonaságnak oka van. Ez ok!

– Nem ez az okom. Egy más aggodalmam van. Olvassa ön ezeket a

hírlapokat?

Blanka olvasóasztaláról egy csoport újságot odavitt a márkinőhöz.

– Némelyiket sugalmazom is. Ami nálunk annyit jelent, hogy “fizetés”.

– Olvassa ön, hogy mik történnek most Rómában!

– Ah! “Rozina”! Mióta tanulmányozza ön a politikát?

– Amióta a kocsiablakomon keresztül kaptam meg belőle az első

leckét.

– Tehát ön autodidaxis útján akarja megtanulni a világ legnehezebb tudományát, a politikát? Mit tanult eddig belőle?

– Azt, hogy a néphangulat mostani ingerültsége mellett nem találom egészen nyugodalmas ötletnek, hogy a Cagliari-palotában álarcosbált

tartsanak akkor, mikor az utcákon tolongó néptömeg elvesztett csatákról,

árulásról, reakcióról beszél. Sőt, kissé fázom attól a gondolattól, hogy selyembe burkolt fényes alakok egy órában egyszerre járjanak az utcán kiéhezett s rongyaikban didergő embertömegekkel.

A szép Cyrene nevetett, gyönyörű felső fogsorán végigrántva a

legyező elefántcsontját, mint egy zongora klaviatúráján.

– Óh, mi újonc ön ebben a játékban, kedves “Rozina”. Biz isten, a karpereceit is el fogja veszteni, ha velünk leül. Hisz azok a lármázó emberek mind a mi embereink, akiket mi fizetünk azért, hogy

kiabáljanak.

– Csakhogy aki tűzzel játszik, ne felejtse el, hogy a szél nagy úr!

– Honnan tudja ön ezt?

– Tudományom, az igaz, hogy nem messze terjed. Én csak a bolognai

esetet tudom, ahol a polgárok addig hirdették, hogy “le az

arisztrokratákkal, éljen a szabadság!”, míg egyszer előjöttek a brigantik, s azt mondták: “Le a polgárokkal! Éljünk mi”, s a “Viva noi!” mellett kiszabadították a börtönökből a gonosztevőket, s aztán csináltak egy olyan szabadságot, hogy sírva fog rá visszaemlékezni. Vajon azok az elemek, amiket Bolognából nagy nehezen sikerült kiűzni, de megtörni nem, ide Rómába nem jöhetnek-e el? Azzal a néppel, mely az utcákon forrong, számítottak önök; de hát arra számítottak-e, mely az utcák alatt

zsibong?

– Akik a kloakákban járnak, azok a patkányok.

– S ha mégis felszínre találnak jönni? Ha majd a patkányok nem érik be

a gazdagok asztalhulladékaival, hanem oda akarnak ülni magához az

asztalhoz, s nem érik be a nagy szavakkal, hanem azokat gyakorlatba is

kezdik venni.

– Csak a mi gyümölcseinket fogják megérlelni vele. Ha a népszabadság

zászlója a rablók kezébe megy át, annál, jobb; akkor a társadalom megmentői itt vannak, s a rabló csordával együtt a zászlót is leverik, s akkor mi tartjuk a “Te Deum laudamus”-t.

– És hát ha a társadalom megmentői: rendőrök, carabinierik, mind

hozzá találnak állni a népmozgalomhoz?

– Ah, haha! Kedves “Rozina”! Önt a hyperboraeokig ragadja a

szárnyra kelt fantázia. Hogy a pápai elit sereg, a carabinieri,

összeölelkezzék a római mobbal! Elébb egyesül a tűz a vízzel, a víz az olajjal.

– És én úgy tudom, hogy nagy tüzet kevés víz még élénkebbé tesz, s nagy vízzel minő a tenger, az olaj kibékül.

– Ezek fizikai hipotézisek, kedves “Rozina”; legyen ön afelől

megyőződve, hogy mikor mához egy hétre a Cagliari-palota csillárjai ki

fognak ragyogni a piacra, a kapum előtt ácsorgó néptömeg minden

megérkező hintót üdvriadallal fog köszönteni, s mikor a cukrászom

kiosztja a nép között azokat a papirosokat, amiken az édességeket

sütötték, s amiket az a torkoskodó nép szeret lenyalni, törni fogják magukat érte. S ez lesz az egyedüli forradalom. – Tehát maradunk a mához egy hétnél. – Jegyezze ön fel a naptárába. – Most már sietek haza.

A színháznak vége lesz, s ha cselédeim zárva találják a szobámat, még valamit találnak gondolni.

S gúnyos szemérmetességgel rejté el arcát legyezője mögé.

A hercegnő eloltotta az “extincteur”-rel a kandallóban a tüzet, hogy a

márkinő eltávozhassék, s járdapadlóul tette keresztül a szénhalmazon a széles ezüsttálcák egyikét (ezüsthidat a visszavonuló ellenfélnek!). De eltávozta után nem gyújtá meg ismét a kandalló tüzét, hanem a forró szénre kiöntött egy egész üveg eau de Cologne-t; kifüstölte vele a szobájából a szivarbűzt.

XXIV.

Blanka az első meglepetés pillanatától fogva nem tudta magát

megvédeni e nő befolyásától. Az fölényt gyakorolt fölötte. Ez a hatalma

megvan a kifinomított romlottságnak az ártatlan kedélyek fölött.

Aki a világot, az embereket, a társaságot tanulja megismerni, az

legfigyelmesebb hallgatókra talál. S ezt tanította a szép Cyrene

Blankának.

S ez a pohár úgy itatja magát!

Hogy a nagy emberek csak olyan esendők, mint más. S a halhatatlanok

szeretnek álmodni. – Hogy a bátrak megijednek a pereces legény

trombitaszavától. – Hogy az ájtatos úrhölgyek a bergamascót és a

tarantellát is tudják táncolni. – Hogy a csalhatlan ember hétszer téved hét nap alatt. – Hogy a nép szava nem Isten szava, hanem csak hangtölcsére

belefújt hangoknak. – Hogy az imádkozás nem “az Istenhez megtérés”, hanem csak “elkérezkedés az ördöghöz”. – Hogy a nők, akik a férfiakat

őrültekké teszik, nem vétkeznek, csak bosszút állnak.

Hanem annyi rossz tudomány között mégis volt egy jó is, amint a szép

Cyrene-tót tanult; az, hogy van “egy” ember, ki abból a holdbeli szigetből

ide szakadott, ahol az emberek csak egyszer szeretnek, de az örökké tart

– aki arra a képre mely az “ő” szent képe, azt mondja, hogy “Nem eladó!”

Most már a hírlapokat sem olvasta olyan nagy érdeklődéssel, amióta megtudta, hogy azok nem igazán egymást megenni készülő oroszlánok.

Az a mérges vezércikk nem harag, csak hujjahó kiáltozása egy

úrlovarnak, aki a hendikepben fél lófejjel meg akarja előzni a társait, s azért biztatja olyan nagyon a lovát. – A hírlap a ló. – Átugrott a vezércikkeken, az országgyűlési tudósításokon, s azontúl naponként csak

a hírlapok hátulján keresgélt egy-egy eltévedt tudósítást, mely apró betűkkel szedve, valahol a kaliforniai hírek mögött talált egy zugot, ezen

felirattal: “Ungheria”. – Csupa balhírek lajstroma!

Ez az egy nyugtalanító még.

Az, hogy a rómaiak miképp kiabálnak egymásra, nem zavarta meg

többé. Tudta, hogy csak játszanak. Hanem ezek a hazulról érkező

balhírek nehezen feküdtek a szívén.

Pedig hiszen neki az már nem is hazája többé. Sőt, nem is tudhatta,

hogy mi az a hazaszeretet. Kora gyermekéveiben beadták egy külföldi zárdába, ahol nemzete nyelvét soha nem hallotta, s csak azért nem felejtette el, hogy mindig ezen “gondolkozott”. Rokonaiban, kik balsorsát

előidézték szerencsétlen házassága által, nem volt oka megszeretni

nemzetét, s a népet nem is látta máskor, mint mikor a parasztleányok a

parkban dolgoztak, ahol ő játszott. Ez a park volt egyedüli emléke a hazából. Az ő örök lakhelye Róma lett, a szent város. Ezt kimondta az a

törvény, mely minden törvény és alkotmány fölött áll.

Hanem azért mégis mindig ott volt ez az aggasztó kérdés a szeme

előtt, amíg álarcosbáli ruháját készíté: “Szabad-e neked itten vigadnod, amikor egész nemzeted sír?”

Mert bálruháját maga készíté, bezárt ajtók mellett, hogy senki el ne árulhassa. Önmaga hímezte a fekete csipkefátyolra az ezüstcsillagokat.

Mikor aztán néha e nehéz kérdés után kihullott kezéből a szövet, s maga

elé tekintett, úgy tetszett, mintha fekete csillagok táncolnának szemei előtt.

Csupán egy gondolatban talált jogot azon szándéka mellett

megmaradni, hogy az álarcosbálba elmenjen – ott meglátja Manassét!

Beszélhet is vele ellenőrzetlenül.

Ez csábította az elmenetelre, s a csillagos ruha, a granátkorona

elkészült napjára.

E nap reggelén Rossiéktól megkapta a kért beléptijegyet a parlament hölgykarzatára. A miniszterelnök a mai ülésben fogja előadni

programbeszédét. Nagyérdekű ülés lesz. Sietni kell, hogy helyéhez

juthasson az ember.

Blanka félórával az ülés megnyitása előtt már elhajtatott a parlament épületéhez. Ott pedig már egész sort álltak az előtte megérkezett hintók,

s várnia kellett, míg tolamonkint egymás után benyomulhatnak a

porticus alá.

A porticus oszlopainak köze tele volt várakozó néppel. Férfiak mind, marcona, kedvetlen arcok, amik vizsgáló tekintettel néznek be minden kocsi ablakán. Végre az ő hintaja is megállt a főlépcső bejárata előtt, s a kapus kinyitá a kocsiajtót.

Ott is, a lépcsőház csarnokában ugyanazon baljóslatú arcok, s azok között egy, ki mindjárt a kocsival szemközt állt, régi ismerős.

Rövid ismeretség, de elfelejthetetlen.

Annak az embernek az arca, akit a nagypénteki ünnepélyen a

kegyelemosztó bíbornok mint saját élte ellen támadt orgyilkost feloldott, megölelt és megáldott.

Most itt áll, vad, sötét szemeivel merőn maga elé tekintve, jobbkeze a

keblébe van dugva a dolmánya alá.

Blanka annyira megrettent ez embernek a látásától, hogy elkezdett

reszketni, s visszahanyatlott kocsija ülésébe.

A portás kérte, hogy szálljon ki, mert többen is jönnek utána. Blanka azt mondta, hogy marad, hirtelen rosszul lett; kérte a portást, hogy utasítsa a kocsisát a hazatérésre.

Alig hajtatott azonban ki a parlamentépületből, rögtön megrántotta a zsinórt, melynek vége a kocsis karjára volt kötve. Az a zsinór egyúttal hangcső volt, melyen át a kocsisnak utasítást lehetett adni.

– A miniszterelnöki palotába! Gyorsan!

A palota elé megérkezve, lázas sietséggel ugrott ki kocsijából Blanka, s

a kapustól Rossiék után tudakozódott.

– A hölgyek már elmentek a parlamentbe.

– És a gróf!

– Még itthon van.

– Rögtön beszélni akarok vele.

A kapus csöngetett. Blanka felsietett a lépcsőkön. Az eléje siető

titkártól kérdezé, hogy lehet-e beszélni a gróffal.

– Egy pap van nála meg egy lengyel tábornok.

– Nem bánom, nincs előttük titkom.

Az államférfi félreértő derült arccal fogadta Blankát, hanem annak dúlt

arca megdöbbenté aztán.

A hercegnő odarohant hozzá, s összekulcsolt kezeit a miniszter kezére

téve mondá zokogáshoz hasonló fuldokló hangon:

– Gróf úr, ne menjen ma a parlamentbe! Ne menjen el a parlamentbe!

Ne menjen ön ma a parlamentbe.

A miniszter bámulva tekitett reá.

– Veszedelem fogja önt érni! Rossz emberek várnak önre! Megölik önt.

Egy pap volt még a szobában és egy lengyel tábornok.

A pap odalépett e szónál a miniszterhez, s megfogta a kezét.

– Mit mondtunk önnek?

A tábornok pedig ujjával mutatott Blankára:

– Ez már a harmadik.

És Blanka ismét összekulcsolt kezei közé szorítá Rossi kezét, úgy

rimánkodott előtte.

– Lelkemnek egész rémületéből mondom önnek, hogy veszedelem éri,

ha a mai napon kimegy. Én a legrosszabbat sejtem.

– S én kiszámítom azt, a körülmények találkozásából – mondá a pap.

– Én pedig bizonyosan tudom – szólt a tábornok.

– Maradjon ön ma idehaza! – könyörgött Blanka. – Halasztassa el a mai

beszédét. Tartsa azt meg olyan napon, amikor nem lesz előre kihirdetve,

amikor nem várnak rá.

– Kísértesse ön magát jó barátai által a parlamentig. Vegye maga mellé

minisztertársait. Ne menjen egyedül – tanácsolá a pap.

– Állíttasson ön sorfalat carabinierikből a parlament bejáratához, s szoríttassa hátra a gyanús embereket – mondá a katona.

Az államférfi pedig mind a háromra mosolygott. Valami jött eszébe, amit elmondandó programbeszédében kiigazítson. Azt elővette, és irallal

feljegyzé a tört papírszélre.

– Ez meg fogja őket győzni!

S aztán kezet szorított mind a három vendégével, s kérte őket, hogy siessenek helyeiket elfoglalni a karzaton.; hogy el ne veszítsék a beszédje elejét. Utolsó szava ez volt: “Én a népet meg nem gyalázom azzal, hogy

fegyvert vigyek közéje, s a szabadságot azzal, hogy féltsem benne az életemet.”

Blanka sohasem fogja azt a mosolygó arcot elfelejteni.

Mikor eltávozott Rossitól, a miniszter hintaja már ott állt befogva a kapu alatt.

De neki nem volt többé elég kedélynyugalma visszatérni a

parlamentépületbe. Hazahajtatott. S azután haza térve, abban a lázas kedélyállapotban kikönyökölt a piacra néző szögletablakba, mely alatt a

szökőkút örök habmoraja zúg, s leste a városi zajt.

Zaj van Rómában mindig elég. Hisz, aki ott gyufakatulyát meg

ánizsgyökeret árul, olyan lármát csap vele, hogy más országban egy likvidáló részvénytársulat közgyűlése kitelnék belőle; hanem valami

népmozgalmat jelző erősebb hangok nem vegyültek közé. Semmi

dobszó, semmi puskalövések.

Blanka utoljára is megnyugodott benne, hogy aggodalma hiú agyrém

volt, s sajnálta már, hogy elmaradt a fényes parlamenti jelenetről.

Az óraütések figyelmezteték, hogy itt a reggelizés ideje. Szokott

magányában elkölté azt is.

Azután, azon ürügy alatt, hogy pihenni fog, bezárkózott hálószobájába,

s

előszedte

az

álarcos

estélyhez

szükséges

jelmezdarabokat. Sappho vidám dinározása többször félbeszakasztá

töprengését. Erősen tépelődött magában. Mit tegyen?

Még mindig nem volt bizonyos felőle, hogy elmegy-e a szép Cyrene

meghívására, vagy itthon marad.

A jelmez kész, csak fel kell venni; de a szív, amit annak be kell takarni,

még nem kész.

Lehetséges-e az, hogy Zboróy Blanka saját meggyilkolt alakjában

megjelenjen azokban a Cagliari-termekben, amik gyilkosának otthonát

képezik. Hogy ő, a “la condannata” odamenjen mulatni, tréfát űzni az ő

egész élete megrontójának, Caldariva márkinőnek társaságába. A világ őrültjeiből és képmutatóiból összeszedett bolond-sanhedrinbe? – Ereszti-e őt azon helyre visszaborzadó szemérme? Asszonyi büszkesége? Szűzi ártatlansága? Vagy mindezeknél erősebb marad-e a kíváncsiság? Az

ismeretlen utáni vágy?

Aztán elgondolkozott róla, hogy milyen irtóztató egyedül áll a

világban; elítélve büntetlenül, eltaszítva szerettelenül – minden embere fizetett kém, aki az ő kenyerét eszi! – Mennyire nem tartozik senkinek a

kerek földön semmivel! Se hálával, se szeretettel, se tisztelettel, se barátsággal. – Neki se adtak ebből semmit.

Eszébe jutott a másik nőnek a mondása, hogy a férfiak úgy csinálták meg a világot, hogy az egy börtön legyen a nőkre nézve – de a rabnak első kötelessége keresztülásni a börtöne falait!

Aztán valahányszor feltámadó büszkesége tilalmat vetett rá, hogy a

csábító meghívást kövesse, mindig visszatért az az utolsó kép, melyen megtört minden erélye – Manassé a jázminbokrok között.

Hisz ő is ott lesz.

Akkor aztán hasztalan vitatkozott vele a józan ész: de hát miért lesz ott? Miért találkozni ővele? Mi célja, mi vége lehet e találkozásnak? –

Szabad-e őneki még csak közelíteni is ahhoz a tűzhöz, aminek a neve szerelem!

Az ő szerelmének csak egy neve van: a megszégyenülés.

És mégis óhajtotta őt újra látni, s titokban felpróbálta a csillagos öltönyt és a szikrahányó koronát. Vajon rá fog-e ismerni benne? Egyedül e gondolatért fel tudott áldozni mindent.

Délután volt, ajtaján a komornyik kopogtatott. Blanka elrejté jelmezét,

s sietett az ajtót kinyitni. Bosszús volt a háborgatásért.

A komornyik a ma délután megjelenő hírlapokat hozta.

– Hercegnő! Nevezetes, nagy újság van! – szólt ragyogó arccal.

– Jól van, jól! – mondá Blanka, kikapva kezéből a hírlapcsomagot, s megint becsukva az orra előtt az ajtót.

A hírlapokat odadobta az olvasóasztalra.

Bizony bánta is most, akármi újság van a világban. Felőle

proklamálhatták a köztársaságot, s megválaszthatták szabadkőmíves

pápának Ciceruacchiót!

Azután ismét elővette csillagos jelmezét, s tanulmányozta annak

redőzetét.

Szabad lesz-e a meztelen karnak kilátszani belőle vagy nem?

Talán magáról a kézről is ráismer valaki, aki ezt a kezet valaha nagyon

jól megnézte?

…De hátha az a valaki nem lesz ott?… Itt ám a göcs!

Hátha találkozik egy férfi a világon, aki azt izeni vissza szép

Cyrenenek, hogy “Ha az egész világ egy özönvíz volna, s a Cagliari-palota az Ararát hegye volna, én mégsem mennék oda!”

Hátha van egy férfi a világon, akinek van elég szíve nem felejteni el semmi büszkeséget, és nem hagyni játszani a szívével?

Hátha Adorján Manassé nem megy el a szép Cyrene álarcos báljába?

Ez a gondolat megszabadítá kísérteteitől.

Összecsavarta egy gomolyba az egész csillagos jelmezt, s behajítá

ruhatárába.

“Ő nem lesz ott. Nem lehet ott! Én sem megyek el!”

Az órák huszonnégyet ütöttek. Esteli Ave Mariára harangoztak ismét.

Blanka letérdepelt imádkozni imazsámolyához.

Egész teste reszketett, mikor az imának vége volt.

Volt oka rá. Egész délután nem volt a kandallójában tűz. Az átjáratot szabadon kellett tartani.

Az inas, ki a lámpákat behozta a terembe, észrevette, hogy a kandalló

sötét és hideg, s azt kérdezé, hogy ne gyújtson-e benne tüzet.

– De, jó lesz – mondá neki Blanka.

– Cudar világ van odakünn – mondá a cseléd, s neki is kék volt az orra.

A hidegtől vagy a rémülettől?

A Sappho-kép halk lírapengetést hallatott.

(– Hasztalan hívsz! – mondá magában a hercegnő. – “Ő” nem lesz ott.)

Gyújtsa meg ön a tüzet; mindjárt melegebb lesz.

Sappho lírája egyre zengett.

Blanka felkapta a mandolint a kerevetről, s egy szegletbe dobta.

(– Nem megyek.)

S hogy ellenállási ereje annál nagyobb legyen, leült az olvasóasztalhoz

sorba venni az odahajított hírlapokat; ha talán valamelyiknek a zugában

megint találna egy komolyan elgondolkozni való tudósítást arról az

Istentől, embertől elfeledett darab földről, amit a nyomdák legapróbb betűivel úgy szednek, hogy “Ungheria”.

És amíg élete tartani fog, Zboróy Blankának büszkesége leend abban, hogy elébb mondta ki e szót, “Nem megyek!”, hogy elébb hajította el a kész jelmezt a lomtárba, mint kezébe vette volna ama hírlapok egyikét! –

Hogy saját lelke erejéből merítette az elhatározást. S nem várt vele, míg a felöltött bohócruhát az a legelső sor, mely minden hírlap homlokára van

nyomtatva, tépi le testéről:

“Rossi ma reggel a parlamentházban meggyilkoltatott!”

XXV.

– Fogják be a lovaimat! – sikolta fel a hercegnő, ledobva a hírlapot kezéből.

– Hova akar menni a hercegnő? – kérdé a cseléd.

– A Rossi-házhoz!

– Oda ma nem lehet.

– Miért nem?

– Mert az utca tele van néppel.

– S mit csinál ott a nép?

– Táncol.

– Mit?

– A carmagnolát.

– A carmagnolát?

– Meg a tarantellát.

– A nép táncol carmagnolát? A meggyilkolt miniszter háza előtt!

– És a meggyilkolt felesége és leányainak felvidítására!

Blanka arcára csapta kezeit.

– Ez rettenetes!

– Én ott voltam és láttam, hogyan történt – beszélé fogvacogva az inas

–, a lépcsőtornácban állt egy csoport férfi, köztük többen a “reduci”-k közül, kiket egyik kormány száműzött, s a másik hazaeresztett; néhányan

egyenruhában s a rőzsevágó késekkel az oldalaikon. Mikor a

miniszterelnök hintaja megérkezett, a tömeg egyszerre előretódult; a kocsit körülfogták. Rossi kiszállt; de alig lépett az első lépcsőre, amint egy férfi odaugrott hozzá, én egy tőrt láttam villanni a levegőben, s aztán egy vérsugárt magasra felszökni. A döfés a miniszterelnök nyakába

hatolt; a teremőrök felfogták, az irodába vitték; mire orvost hoztak, már

meg volt halva.

– Irtózatos!

– Valóban az, hercegnő.

– S ki a gyilkos?

– Azt megláthatjuk nemsokára; a néptömeg, mely őt hozza, erre

hömpölyög a tér felé.

– Elfogták őt? Megkötözték?

– Nem fogták el, hanem vállaikra emelték, s nem kötözték meg, hanem megkoszorúzták. Ő a mai nap hőse.

– Hazudsz!

– Ha nekem nem hisz a hercegnő, olvassa el a hírlapokat. Ők

magasztalják a gyilkost. Brutusszal egy sorba emelik. – Nem tudom, miért teszik? Én piemonti vagyok. A többi cselédjét ne híjja most hercegnő, azok mind lenn vannak most az utcán, s együtt táncolják a

“danse macabre”-t a fölséges urakkal!

A hercegnő nem akart hinni az élő szónak, nem akart hinni a

nyomtatott betűknek. Vannak erkölcsi lehetlenségek is.

“Ha minden ember esküdnék is rá, hogy este hat órakor hajnalodik, napfelkelte van, s a nap nem keleten, hanem északon kel fel, mégsem hinné el azt senki; hanem sietne maga megnézni az eget.”

Ilyen lehetetlenség az is, amit Blankának el kellene hinni, hogy egy átkozott orgyilkost, ki a nép legjobb barátját megölte, diadallal

hordozzanak körül a városban.

– Lehet a mi ablakainkból a piacra bántatlanul kinézni?

– Hogyne – felelte az inas –, hisz a piacra fekvő Cagliari-palotának minden vastáblája nyitva van, s a termek kivilágítva.

– Hát ott mit csinálnak? – kérdezé Blanka elbámulva.

Oly nagy volt a rémület, az iszonyat hatása lelkén, hogy tökéletesen elfelejtette, hogy ott ma vigalom van, s hogy neki is ott kellene lenni.

– Hát ott ma álarcosbál van – felelt a cseléd. – A sok cifra álcás úr és asszonyság éppen most sereglett össze. Ha kinyitjuk a donjon ablakait, az

orchestrum zenéje is át fog hangzani.

S valóban, amint az inas egy ablaktáblát felnyitott, áthangzott a

szomszéd ház vigalmi zaja.

– Tegye be, hideg jön be – mondá Blanka.

Pedig nem a hidegtől, hanem attól a zenétől fázott.

– Rakjon több fát a tűzre, s aztán menjen a szögletszobába, s adjon hírt,

ha a néptömeg erre talál jönni.

Mikor egyedül maradt Blanka, elkezdett zokogni. A rémület okozta

azt.

Az volt rémületének legszörnyűbb eszméje, hogy ha ő most ott volna

abban a másik házban, ahol az emberek vigadnak! Soha egész életében nem tudná levezekleni azt a bűnt, amit e lépéssel elkövetett lesz. Soha ki

nem tudna békülni önlelkével, hogy mulatni tudott Caldariva márkinő

termeiben, mikor legjobb barátjának véres holtteste fölött annak családja a kétségbeesés könnyeit sírja!

Rövid időn visszaérkezett az előőrsre küldött inas.

– Már jön a néptömeg.

Blanka sáljába burkolta magát (a római paloták szobái hidegek), s

sietett a szögletterembe.

Annak az ablakain be voltak téve a vastáblák, de minden tábla

közepén volt egy cifrázat, melyen keresztül ki lehetett látni.

Késő őszi este volt; négy óra naplement után. A lámpások

hunyorogtak a szélnyomás alatt; hanem azon a darabon, ahol a Cagliari-

palota állt, világos volt a tér. A táncterem csillárai világították azt be. Az ablakokon át keresztülhangzott az erős zene.

A piac átelleni szegletéből egy megnevezhetetlen tömeg gomolyodott

elő.

Népnek nem lehet azt nevezni; mert az egy szentséges szent név.

Csorda! Igen: vadállatcsorda volt. Minőt hajdan a Colosseum üregei

okádtak elő; bőszült tigris, hiéna, szarvorrú – csakhogy emberalakkal.

Férfiak, akiknek arcán az őrültség üli diadalát, hahotára torzulva

afölötti örömükben, hogy a józan észt lerázhatták a nyakukból;

gyermekek, akikből az éretlen düh vén törpéket alakított; vad fúriák, kikben az asszonyi nemet csak a szétbomlott hosszú haj tanúsítja.

Valamennyien ittasak a bortól és vértől, őrültek egymás példájától és csatakosak az utcasártól, megtépett s a fantázia kicsapongásaival

kiforgatott öltözetekben, a nők öveibe dugott ruhaszegélyekkel. S ez mind tombol, táncol, toporzékol, sikongat és ökleivel hadonáz a légben;

egy nyolcéves fiú meg egy tízéves leány szurokfáklyákkal kezükben

nyargalnak előre visítozva, helyet csinálni a menetnek. Az elhulló

sziporkák jelölik az utat nyomukban.

S a tömeg közepén ott hoznak egy emberalakot férfiak a vállaikon, hordszéken emelve, mint a pápát nagyhéten, mellette visznek két nagy zászlót. Néhány fáklyás veszi körül, s azok igyekeznek a megdicsőített alak arcát megvilágítani.

S így közeledik, emberi vállakon emelve – a szörnyeteg, ki

meggyilkolta nemzete legbecsületesebb emberét, hazája legjobb fiát, a népnek legigazibb barátját, a béke egyedüli oszlopát! – Jön trónuson emelve, mint a mexikói Téckatlepoka isten, akit ifjú szüzek vérével tartott jól az inkák kiveszett faja.

És Blanka ráismer ama rettenetes főre, mely kötéllel a nyakában szállt alá a Szent Péter-templomi tribünről, s akihez még a saját gyermeke is félt közelíteni.

S most éljent ordít neki az egész sokaság, s egy némber, ki oly boldog

volt, hogy egy csecsemőt tartva ölében, egész a gonosztevő trónusáig tudott furakodni, sorba táncolva az ittas férfialakokkal, mikor odajut a szörnyeteghez, fölemeli két kezével a csecsemőt, s odatartja eléje, hogy csókolja meg azt a kezet, amelyről még nincs lemosva a vér! S akad asszony elég, aki utánozza. A csecsemőiket is elhozták a saturnáliába, s mutogatják nekik a gyilkost: “Ilyen légy, ha felnősz!”

Blanka zsibbadni érzé minden tagját. Az utálat, a borzalom úr lett érzékei fölött. Azt hitte álom ez; majd elvonul.

De nem vonult el.

A Cagliari-palota előtt megállt a pokolbeli díszmenet, s a riadalból kiveheté Blanka, hogy a gyilkost és fertelmes processióját onnan a kivilágított ablakokból üdvözlék!

Minő társaság lehet az ott!

A menet megáll. A palota ablakaiból pezsgőspalackokat hajigálnak le közé, azokat elkapkodják. A fáklyások a gyilkos trónja körül tért

kanyarítanak, s annak a közepébe ugranak a szilaj alakok, férfiak, némberek, palackkal kezükben, s elkezdik toporzékolni a tácok

legocsmányabbikát, mely arra van kitalálva, hogy megutáltassa a férfival

az asszonyt. – Zene is van hozzá. Ugyanarra a tánczenére, ami a fényes

teremből lehangzik, lehet táncolni a sáros utcán is. Csak másolat ez. Az

utca tükre a palotának! Azt teszik itt is, amit ott, csakhogy

természetesebben és álarc nélkül.

Blanka valami oly kimondhatatlan dühöt érzett e látvány alatt, hogy azt kívánta, nyílnék meg a föld e Szodoma alatt, és nyelné el pokol tüze

az ártót és ártatlant.

Hát nincs ember, aki meg tudja torolni azt, ha megbántják az Istent?

Van. Az Angyalhíd felől közeledik trombitaszóval egy fenyegető

oszlop. Egy egész zászlóalj carabinieri. Szuronyaik villogása hirdeti, hogy ők azok.

Aha! Most abbahagyják a táncot! Most másforma dáridó következik.

A trónuson ülő alak feláll, és dörgő hangon kiált:

– Előre, asszonyok!

Asszonyok? – Ezek az urak értik a harcolási módot.

A csoport közül előrefurakodnak rögtön a némberek, s elzárják az utat a katonaság elől. A rohamlépésben közeledő carabinieriket riadó

“Evviva!” kiáltás fogadja.

A csapat élén lovagló vezérben megismeri Blanka a rendőrfőnököt.

Tehát ő maga jött. Első hivatalnoka volt a meggyilkolt miniszternek, jó

barátja. Ez bosszút fog állni a gyilkosain! Ő egész Rómára nézve a földi

gondviselés. Kötelessége, hogy a társadalmat védje a rossz szenvedélyek

ellen.

És Blanka látta az ablakából, hogyan állítja meg lovát a rend nagy férfija az asszonyi csatárlánc előtt, hogyan parancsol katonáinak “lábhoz

a fegyvert”.

És aztán nyergében felállva, elkiáltja magát: “Éljen a szabadság! Éljen a

nép! Mi a népé vagyunk!”

És aztán engedi magát lováról leemeltetni a részeg asszonyok által, engedi odavitetni a gyilkos trónusáig, és mikor odaér, kezét nyújtja neki;

odavonja őt magához, és megcsókolja annak arcát. A tömeg felrivall:

“Éljen a hadsereg!”, s a carabinierik trombitásai rákezdik a félbehagyott

carmagnolát harsogtatni, s a dühödt maenadok kiragadják a katonákat a

hadsorból, együtt járni velük a pókmarástól megőrjültek táncát.

Ez oly undorító látvány volt, hogy Blanka nem nézhette tovább. –

Elfutott a piacra néző teremből üldöztetve a rettentő ordítástól, mely a gyilkosok és a katonák közötti ölelkezésre következett.

*

Tehát a víz egyesült a tűzzel – az olaj a vízzel kiegyezett!

*

A gyilkost Zambianchinak jegyzé fel a történelem, s annak az

ezredesnek a nevét, aki megcsókolta s megáldá az orgyilkost,

Calderrarinak.

XXVI.

Blanka csak most vette észre, hogy – még ma nem ebédelt.

Pedig tapasztalat szerint a rémület fokozni szokta az éhséget.

– Ma nem teríti ön fel az asztalt? – kérdé az inastól.

– Én terítenék, hercegnő; de nincs itt a komornyik. Az odalenn mulat

az uraságokkal. És nála van az étszeres szekrény kulcsa.

– Hát étkezi fogok étszerek nélkül a tíz ujjammal. Hozza fel ön az ételeket.

– Én felhoznám, hercegnő; de a szakács nincs sehol. Az is odalenn mulat az uraságokkal.

– Tehát készítse ön el a teafőző eszközt.

– Azt meg a komorna tartja gondviselés alatt, s az is odalenn táncol valahol – az asszonyságokkal.

Blanka most már igazán megharagudott.

– El fogom kergetni valamennyit, ha rögtön haza nem térnek!

Valaki onnan kívülről aztán segítségére jött a cselédjei hazatérítésében.

Legelébb hazakerült a szakács, annak egy nagy kék folt volt a szeme alatt. Azután megjött a komornyik. Annak minden gomb hiányzott a

bérruhájáról. Utoljára előkerült a komorna, minden öltönye igen defectus

állapotban, s a képe összekarcolva. – Furcsán táncolnak azok az urak és

asszonyságok!

Ahogy szokása az olyan embernek, aki fél a szidástól az elkóborlásért,

mindenik egy-egy új rémhírrel rohant be a hercegnőhöz.

– A nép megrohanta a börtönöket, s kiszabadította az elítélt

gonosztevőket; most azok álltak a mozgalom élére!

…Hm!…

– A Cagliari-palotában beteszik az ablakokon a vastáblákat, s bezárják

a kapukat!

…Aha! …

– A gonosztevők arra bujtogatnak, hogy ki kell rabolni a gazdagok palotáit!

…Úgy-e?…

Természetesen valamennyi cselédet mind erőszakosan sodorta

magával az áradat, amint egy pillanatra kiszaladtak az utcára megnézni,

hogy mi történik ott künn. S még ők jajveszékeltek legjobban.

Blanka elfeledte őket megszidni. Azt mondta nekik, hogy menjenek

már most aludni, s akármi történik az utcán, a kapun ki ne próbáljon menni senki.

Nem volt már kedve se ebédelni, se vacsorálni; csak a teát készítette el

magának a hálószobájában, s aztán elzárkózott a magányába, a rémnap eseményei fölött elgondolkozni.

Amit látott, amit megért, mint egy hagymázos álom tódult vissza

képzeletébe; egymásnak ellenmondá, s mégis egymást kiegészítő

rémesemények. Az utcák vérengző borzalmaival versenyt futott a

palotában rendezett dáridó.

Hálószobájában sem volt nyugalma. – Sapphó különös nagy kedvében

volt most. A hangközlő üreg a szomszéd palotából áthozta a tivornya hangjait (s azt csak a Blanka hálótermének megfelelő helyiségből

hozhatta); férfiröhej, keverve asszonyi viháncolással; pohárcsörömpölés,

áldomászaj, őrjöngő kacajkórus; ledér dal, tánctombolás egymást

felváltva vagy túlhangozva révedezett ki a szoborkép lírájának üregéből;

s Blanka azon gondolkozott, vajon Manassé hangja is azok között van-e.

Egyszer aztán, mintha kettévágták volna az egész utálatos hangzűrt; elcsendesült minden.

Mintha azt mondták volna a víg társaságnak: “Csitt, megjött az úr!”

Egy hang, egy susogás nem volt többé.

Blanka most a csendet hallgatta.

S aztán úgy tetszett neki, mintha abban a csendben valami moraj

közelednék; hasonlatos ahhoz, aminőt a jégesőt hozó felhő hallat

messziről: tompa dübörgés, mormogás, zúgás, egyre közeledő. Egyszerre

aztán felhangzott a jégeső kopogása s közbe a felhődörgés, mely nem tart

szünetet! – “Megjött az úr!”

Blanka kitalálta, hogy mi az.

A Cagliari-palota vas ablaktábláit hajigálják kövekkel, s a kaput

kísértik betörni.

Akik a tűzzel játszottak, megtalálták a maguknál nagyobb urat: a

szelet. A fenevad jön megenni azokat, akik megkóstoltatták vele a vért.

A kandallóban még izzott a parázs. Blanka ott ült, és a tűzbe bámult.

Egyszer csak a kandalló hátlapján halk zörgés hallik, s a csapóajtó felvonul a főnixszel.

Blanka bizonyos volt erről. Nem is volt meglepetve.

A zsarátnok még izzott, s teljesen megvilágítá a mögötte álló alakot. A szép Cyrene volt az. Szétbomlott hajfürtjeit egy keresztülszúrt aranynyíl

tartó össze. Egész termete egy kék rókabundába volt burkolva.

– Oltsa ön ki a tüzet, hadd menjek be önhöz. Én már mind

elhasználtam az extincteurömet.

– Nem oltom ki. Nem akarom, hogy ön most bejöjjön hozzám.

– Nem hallja, hogy a nép ostromolja a palotámat?

– Az önök népe az, akit azért fizetnek, hogy lármázzon.

– Önnek volt igaza. Elismerem. Saját eszközünk fordult ellenünk. Azt

is megmondta ön, hogy a katonaság, amelyben bízunk, mikor le kellene

verni a lázadást, kezet fog vele. Azt is megmondta ön, hogy rablók, fegyencek fogják vezetni a mozgalmat. Mind megtörtént. De már most a

baj megvan. A halál torkában állunk. Hallja ön, hogy döngetik a kaput?

– Hallom. Nem tartozik rám. Akik Rossi gyilkosaival poharat

koccintottak, most koccintsák össze velük a fejeiket.

– Ön nekünk tulajdonítja Rossi meggyilkoltatását?

– Nem a kéz követi el a gyilkosságot, hanem az agy, mely azt

kigondolta.

– Esküszöm önnek a Szentháromságra, hogy semmi tudomásom nem

volt róla!

– Nem azért rendezte-e ön ezt a vigalmat a mai napra?

– De ne tegyen ön nekem most szemrehányásokat, hanem szabadítson

meg bennünket.

– Én? Hogyan?

– Oltsa ki a tüzet a kandallóban, s engedje meg, hogy e rejteken át én és

vendégeim elmenekülhessünk. A római társaság tejszíne van itt

halálveszélyben.

– Márkiné! Ha én önöket egész vidám társaságukkal együtt a

kandallómon, hálószobámon, valamennyi termemen keresztül, a

lépcsőkön át, a kapumon keresztülbocsátom, akkor én tökéletesen

megosztom önnel a mai ünnepélynek a dicsőségét. Ez azonban hát csak

az én bajom; megtehetem. De mit nyernek önök vele? Az a nép, mely a

Cagliari-palota piac felőli részét ostromolja, bizonyosan a Tiber felőli részét is ellepte, csakhogy éppen a nyomorult “condannata” ablakait nem verik be. De amint az ön jelmezes vendégei az én kapumon

keresztül kilépnek az utcára, ugyanazon sárkány torkába futnak bele, amelyiknek a másik feje elől elmenekültek. S ez már az önök baja.

– Hallgasson rám. Sem az ön bajáról, sem a mi bajunkról nincs szó.

Nem szándékozom az egész társaságomat önnek a termein

végigrohantatni. Egy cselédjének sem szabad megtudni semmit. – Önnek

a hálóterméből nyílik a fürdőszobája. Ha az ónmedencét félretolják, az alatt találnak egy vas csigalépcsőt. Ez is egy szép asszony furfangos találmánya, ki börtöne keresztülfúrásán törte a fejét holtig. Ez a lépcső

levisz a nagy vízvezetékbe, mely a palota szegletén levő szökőkút

kedvéért lett építve; e vízvezetéki alagúton át a Fontana di Trevi épületébe lehet jutni.

– Hogyan? – kiálta fel rejthetlen diadallal Blanka. – A kloakán

keresztül! Ahol a patkányok laknak! A hercegek és hercegasszonyok, a színpadi királynők, a parlamenti celebritások, a népszónokok, a

művészek, a félistenek! A kloákán keresztül! Saját, atlaszcipős lábaikkal,

mint a patkányok, mint a tolvajok, meggörbített háttal, lehúzott fejjel, térden, négykézláb. Ez igazán fölséges ötlet öntől, márkinő! Szebb

cotillonnal be nem lehetne fejezni az ön táncvigalmát. – Ámbár nekem pokoli kedvem volna ma rossznak lenni! És önöket mind engedni, hogy

legyenek mind mártírjaivá – a szent ügynek.

A szép Cyrene szemében olyan tűz villogott, minőt az éhes sakál

szikráztat a hozzárúgó szép cebra felé. Valami kegyetlen gondolatja volt

– nem az, hogy egy szökéssel átugorjék a zsarátnokon, s amilyen erős ő

gyönge felével szemben, azt tehetetlenné tegye, s az utat erőszakkal nyissa meg. Nagyobb erővel is rendelkezett ő.

Büszkén fölemelte fejét, állig betakarva magát prémes palástjával.

– Az is megtörténhetik, hercegnő – mondá kevélyen. – Az indítvány tőlem jött, asszonytól: futásra. De vannak vendégeim között férfiak is, akik egyébhez is értenek. Azok közt egy derék, bátor művész

Magyarországból, aki azt indítványozta, hogy a férfiak vegyék elő

Cagliari fegyvertárából a fegyvereket, s álljanak az ajtó védelmére. Ő

testével fogja védeni a társaságot, melyben gyönge nők is vannak. Az első kardot ő választotta ki.

Blankának a szívét mély fájdalom lepte el egyszerre.

Tehát mégis eljött ide!

Eljött mulatni a világ leányaival!

És most azokért, akiknek nevető arcába visszanevetett, képes fegyvert

fogni, ölni és meghalni! – A férfi, aki azon nők miatt, kiknek könnyező

szeme az ő könnyeinek felelt, nem tudott fegyvert ragadni, azt mondá:

“A bosszúállás istenek bűne, állatok erénye!” – az most ezekért a nőkért széttépett testével tud áldozni! Tud bűnös istenné, erényes állattá lenni!

Óh, mily keserű lett e gondolattól az egész élet, az egész világ! Néhány

pillanatig az a gondolat kísértett lelkében, hogy haljon hát meg, ha idejött! Vesszen el a többivel együtt, ha ezt a halált választotta magának; hanem aztán elcsüggedt minden erélye, minden ruganyossága lelkének,

ki volt kezéből véve a fegyver.

– Jól van. Én keresztülbocsátom itt önöket. – És aztán arra gondolt, hogy menjen hát ez az alak is a többiek útján. Szennyesebb nem lesz már

abban a kloákában, mint amilyen lett ezen éj tivornyáitól. S aki eltűnik e

föld alatti úton előle, az soha többet az égen keresztül nem jöhet vissza hozzá, ahogy eljárt hozzá eddig mint álom, mint ideál.

Tehát hadd fussanak a patkányok!

Blanka fogta az extincteurt, s elparáholta vele a zsarátnokot.

– Bejöhet, márkinő.

Caldariva márkinő átlibbent a kandallón, s palástját felemelte e

percben. Meglátszott, hogy lábain csak szandál van – semmi más. Talán

mitológiai jelmezt választott.

– Csináljon ön sötétet a hálótermében, s bocsássa le az alcoven

kárpitjait, hogy a keresztülvonulók ne tudhassák meg, hol járnak. Egy lámpát helyezzünk el a fürdőszoba ajtajába, hogy odataláljanak.

Úgy tettek.

A fürdőszobában egy remek vésművű fürdőmedence állt tömör ónból.

Azt négy férfi sem bírta volna helyéről elemelni. Oldalt a falban két rézcsap, mint szokás, meleg és hideg víznek. Blanka annyit tudott, hogy

erre a célra valók.

A márkinő aztán megtanította arra is, hogy ha az egyik csapot nem elfordítják, hanem benyomják a falba, akkor a nehéz fürdőkád félrefordul

a talpán, s egy kerek nyílást hagy tárva, melynél a csigalépcső kezdődik.

A másik csap megint éppen úgy betolva, visszacsúsztatja a helyére a medencét.

Mennyi titka van ennek a háznak! Ha ezek a rejtekek beszélni

tudnának!

Künn egyre dühösebb volt az ostromló zaj, a vastáblák zuhogása, a kapu döngése, az emberordítás. Még egy dologra kellett gondolni.

– Hányan lesznek a föld alatti utazók?

– A cselédséggel együtt hatvanöten.

– Annyi szál gyertyát kell számukra idekészíteni. A bányászok gyertyával járnak.

Az is megtörtént; több viasztekercs el lett osztva annyifelé. Az út nem

hosszú.

– Siessenek! – mondá Blanka lázas izgatottsággal, s felé se nézett az eltávozónak.

Hanem amint egyedül maradt, a leeresztett alcovenkárpit mögé

elrejtőzött, s onnan leskelődött kifelé.

Meg lehet azt neki bocsátani. Volt, akire lessen!

Az a látvány sokszor fel fogja még riasztani álmaiból!

Képzelete ily képeket nem mutatott még soha, mint aminőknek

káprázatos sora most végigvonult előtte.

Az egész terem sötét volt, de az ajtóból kiderengő lámpafényben, mint

a camera obscura fénytányérjában, minden alaknak meg kellett jelenni, amíg a kandalló üregétől a fürdőszoba ajtajáig jutott.

És Blanka látta egy halálriadaltól szétrobbantott orgia alakjait:

egyenként, párosával megjelenni, és elfutni maga előtt.

Világ bölcsei, magas polcokon álló férfiak, a lehúzott cipőkkel

kezükben, s bíborpalástjukkal a hónuk alatt – jöttek, és futottak.

Tarka harlekinok viaszsárga ijedt arcokkal, kimeredt szemekkel –

jöttek, és futottak.

Egymást cipelő párok, kik közül az egyik részeg vagy ijedtében elájult,

mindenféle groteszk összekapcsolásban, nem nézve, kezénél, lábánál

fogva hurcolják-e egymást – jöttek, és futottak.

Egy szatíralak úgy vitt egy nőt, hogy a két kezét a nyaka körül fonva, a

hátára fektette hanyatt, s a nő danolt.

Egy másik, egy átlétai férfi a vállára vetve vitt egy nőalakot, annak az

öltönye foszlányokban, haja felbomlott fürtökben lógott le utána. Mind végigfutottak a bűvlámpa fényében, rettenetes torz alakjai a

szemérmetlenségnek és a rémületnek.

Egy oly részeg volt, hogy dalolni akart. Társai befogták a száját, hogy

el ne árulja menekülésüket, úgy hurcolták magukkal dühös küzdelem

közt.

Aztán megint ott vonaglott el egy rémült nő, ki kétségbeesett

erőfeszítéssel hurcolt karjánál fogva egy férfit a földön, aki nem tud lábra állni.

Blanka szívszakadva leste: hát “ő” kit fog az ölében hozni; bortól ittas,

ijedtségtót, alélt, förtelemtől megtört élő alakot? Olyan soká késett –

olyan hátra maradt!

Számlálta a ködfátyolkép alakjait; már negyvenen, már ötvenen

futottak előtte keresztül. Csaknem mindegyik elbukott a kandalló

párkányában, amit a sötétben nem látott a lába előtt, s káromkodva tápászkodott fel újra. Kacajra ingerlő torzkép a borzalom közepett. Ő

mégsem jön! Igaz! Hiszen ő testével védi a többiek futását. Ő a bátor. A

hős!

Most már a vendégek száma elfogyott, a cselédek következnek. A

bérruhák futnak. Fejükön, hátukon batyuval. Ketten egy-egy ládát

cepelve. Abban bizonyosan a Cagliari-kincsek vannak. Egynek a hátán abroszba csomagolva az asztali ezüstnemű; étszerek, girandole-ok,

süteménypolcok, virágtartók. Egy-egy megáll, iramodás közben, kiinni a

tartalmát a borospalacknak, amit lekapott az asztalról. Csak Manassé nem jön még.

Igaz! Hiszen még a szép Cyrene is hátra van. Ki lenne az ő társa más?

A szép Cyrene a háziasszony. Neki utoljára illik maradni. Bezárni

hátul az ajtót. Az utolsó férfi, a legjobb férfi, a házinőnek, a legbátrabb nőnek kísérője lehet csak.

Már észrevehető időköz telik el, s nem jön a kandallóból elő senki. Egy

ágyúdörgéshez hasonló robbanás hangzik odakünn, mely megrázza az

ablakokat.

Az ostromlók petárdát tettek a kapu alá, s a tűzgéppel kivettették azt

sarkaiból. A diadalüvöltés hirdeti, hogy urai lettek az ostromlott

bejáratnak. Puskalövések hangzanak közbe.

Most kilépett a sötét üregből az utolsó alak. A szép Cyrene.

Megáll a kandalló előtt, s egy lábnyomására bezáródik háta mögött a csapóajtó; a főnix ott ragyog ismét a helyén.

Blanka eléje lép a kárpit mögül.

– Nincs több? – kérdi.

– Utolsó vagyok – felel a hölgy.

– Hát “ő”? Elesett e?

– Itt sem volt – válaszol gúnymosollyal a delnő. – Azért mondtam csak,

hogy itt van, hogy öntől kierőszakoljam az átbocsátást.

Blanka szívére nyomta kezét, s felüdülten sóhajta, mint aki egy gonosz

álomból ébredett.

Ekkor odatoppant elébe a délceg Venus-alak, s ezt súgá oda neki:

– Jól imádkoztatok a ti külön isteneteknek, hogy el nem jöttetek a meghívásomra. Én elvesztettelek volna egyiteket a másitok által, s

megtartottam volna magamnak mind a kettőt! – Ne lássuk egymást az életben többet! – Adósod nem maradok a megszabadításért. – Fogd ezt a

levelet! Ki vagy vele fizetve, úgy hiszem!

S midőn a levelet átnyújta Blankának, karját elővette a bő prémes palást alól, s ez a kar meztelen volt egész vállig.

Egy perc múlva ő is eltűnt.

Blanka sietett a fürdőszobába a lépcsőtorkolatot az ónmedencével

ismét elzárni. Alulról, a mély hosszú alagútból rejtelmes zsibongás zűrhangja tört elé. A patkányok morognak.

A medence helyére fordult. – Aztán csend lett.

Blanka a lámpafénynél elolvasá a levélkét, amit a márkinőtől kapott.

Erőteljes férfiírás volt. Csak három sor.

“Márkinő! A meghívást köszönöm; de én a Cagliari-palotát kerülöm.

Adorján Manassé”

Térdre omlott a levéllel. – Van egy Isten!

XXVII.

Nem volt most idő az ábrándozásra. A palota másik felében tomboltak az ostromlók.

Afelől meg lehetett győződve a hercegnő, hogy a berontó tömeget nem

a politikai vak szenvedély vezeti most, hanem tiszta szívből jövő, őszinte rablási vágy. Azokat az úri társaság gyémántjainak csillogása bőszítette fel, s a Cagliari-hercegek felhalmozott ezüstjére haragudtak ők meg.

Hanem ez vigasztalásnak elég rossz volt.

A győztesek, mikor nem fogják találni sem a gyémántokat, sem az

ezüstféléket, keresni fogják, hogy mindaz hová lett, s nem nyugosznak meg abban, hogy miután a tükrök össze vannak törve, s a bútorok szét vannak hasogatva, azzal a munka be van fejezve, hanem kíváncsiak

lesznek megtudni, hogy az üldözöttek merre menekülhettek el. S még megtalálhatják az összeköttetést a két palotaszárny között.

Meg kellett tudnia, hogy a márkinő nem hagyta-e nyitva saját

hálószobája felől a rejtekajtót!

Hogy tudja azt meg?

Nincs olyan megbízható cselédje, akit odaküldhetne. Ha volna is: azok

most elő nem jönnének még az “Angelus” csengetésre sem. Cselédei

közül, akinek most igen nagy a bátorsága, az az ágyban fekszik, s akié kisebb, az az ágy alatt.

Magának kellett rászánni magát, hogy belépjen az ismeretlen

helyiségbe, ahol sohasem volt, s ahova nem volt szabad szövétneket vinnie magával, mert elárulta volna a födött folyosó üveges árkádjain keresztül az udvarra betörő tömegnek, hogy a két palota közötti átjárás nyitva van.

Azonban a veszély nagysága, a magára hagyatottság érzése erőt

kölcsönöz; a hercegnő fölnyitotta a csapóajtót, s belépett az ismeretlen folyosóba, melyen át eddig csak ellensége járt hozzá.

Nem volt az sötét. Az udvarról fáklyafény világított föl, jól kivehette nála a korridor hosszában elvonuló freskófestményt, egy bacchanalt,

Ariadné fölvonulásával.

A folyosó végén egy nagy falapra festett kép volt, a gnidiai Venus templomának bejáratát ábrázoló. E templomajtó volt a túlsó kandallólap

hátrésze; az ajtó boltívét befutotta a festett borostyán. E folyondárlevelek egyike megmozdítható volt. Az alatt volt a kulcslyuk.

Blanka megállt hallgatózni. A hálószobában még nem volt semmi

zörej, semmi lárma. Még ide nem törtek be.

Rátalált a jelzett zöld márványlapra. Megkísérté azt lábával lenyomni.

Nem mozdult az. A csapóajtó be volt zárva.

A veszély leleményessé tesz. Blanka egy hajtűt dugott bele a

kulcslyukba, s le hagyta azt hullani a mesterséges zárba. Most azt a saját

kulcsával sem lehet többé kinyitni, hacsak az egész falat szét nem bontják, kandallóstul együtt.

Afelől tehát bizonyos lehetett, hogy a Caldariva márkinő

lakosztályából az övébe át nem jöhetnek. De hátha észreveszik a

menekültek útját, s az udvarról egyenesen felhatolnak az összekötő

karzatra! Ahhoz csak lábtók kellenek. Ennek a nyitott árkádjait csupán egy vékony aranyozott rácsozat takarja.

Ott maradt kémlelődni.

Kétfelé figyelhetett. Le az udvarra. És oldalt, a hálóterembe.

Az udvaron tüzet raktak az emeletről lehajigált bútorok tört

darabjaiból, s a tűz körül táncolta a tarantellát két pár: egy fekete szemöldökű, szétszórt hajú maenade, egy délceg, Antonius-alakú

romagnai kecskepásztorral meg egy fiatal gyermekarcú leány egy púpos

hátú szatíralakú fickóval. Egy dudás meg két tamburinos verte és

nyeggette a tánczenét, a nézők biztatták őket a lasciv mozdulatokra; a hátul tolakodó tömeg közbekiáltott: “Halál a bíbornokokra! Le a

pápával!”

És Blanka veszedelmes kíváncsisággal nézte ezt az aranyos rácson

keresztül. Egy utcasuhanc a pillér faragványain odáig felkapaszkodott, hogy a borzas fejével csaknem előgetett neki.

És Blanka arra gondolt, hogy miért nem láthatja ezt a jelenetet

Manassé. Milyen festői tanulmány volna neki e két táncoló pár!

Egyszer aztán elvonták figyelmét a csapóajtón keresztül hangzó

szavak is. A betörők elhatoltak a hálóterembe is. Szörnyű volt

káromkodásuk, hogy nem találták se a vendégeket, se a ház kincseit.

Blanka hallott olyan beszédet, amilyen még soha nem érinté füleit: káromkodás. Az uraságok igen őszintén kimondták a véleményüket e

tekintetben, s minthogy az igazhívőnek azáltal is illik magát

megkülönböztetni a hitetlen mahomedántól és a zsidótól, hogy mikor

káromkodik, se feledkezzék meg a hiszekegyje alaptételeiről, s sorba szidja azokat a szentségeket, amiket a pogány nem szidhat; annálfogva a

hercegnő fültanúja volt egy olyan litániának, amilyenért érdemes volt Rómába jönni, hogy meghallja.

Reszketett, hogy rá találnak jönni a rejtekajtó titkára. Pedig nagyon közel voltak már hozzá.

– Ebben a kandallóban nincsen tűz! – mondá egy hang.

– A kürtőn keresztül szöktek meg! – kiáltá a másik. S már hozták a lábtót, hogy felmásszanak a kürtőbe, midőn egy hang diadalmasan

ordíta fel: – “E scoperto!” (Fel van fedezve!)

Blanka megrettent. De még nem futott el. Tovább hallgatózott.

– Merre menekültek?

– A fürdőszobán át!

Azt hitte, el van veszve.

De mégis tovább hallgatózott.

És aztán a későbbi szavakból megtudta, hogy elvonult a feje fölül a veszély.

A márkinő hadvezérnek született. – Gondja volt rá még a futásban is,

hogy hadserege visszavonulását fedezze. Az ő fürdőszobájából is

kanyargott le egy csigalépcső egy föld alatti alagútig; de ez a palota levezető csövei számára volt építve, s a föld alatti utazót a Cloaca Maxima üregeibe kódorgatta el. Az rettenetes kijárás volt.

– Utánuk! Ordíták a betörők. – Fáklyákat!

– A Cloaca Maximában utolérjük őket!

– Legalább szép haláluk lesz!

E csel által a márkinő hamis nyomra vezette az üldözőket, s most ezek

mindaddig, míg a dögletes föld alatti üregeket összeszaladgálják, időt engednek az üldözötteknek az elmenekülésre. Ott pedig nem találnak

egyebet patkányoknál.

De mi lesz, ha megint visszatérnek? Sárosan, vérszomjasan,

kincséhesen, s megtudják, hogy rá voltak szedve?

Ez eltart napokig; mert a föld alatti Róma nagy birodalom. Akiket a labirint elnyel, egyhamar nem adja vissza.

Blanka azzal a megnyugvással térhetett vissza hálószobájába, hogy a föld alól kitört borzalom ismét levezető csatornájára talált, s visszaomlik a föld alá. A condannata azalatt alhatik nyugodtan a maga

lakosztályában. Róla azt tudják, hogy se nem bűnös, se nem gazdag.

De soká mégsem maradhat titokban, hogy a Caldariva márkinő

Astarte-ünnepén jelen volt vendégeknek ő nyitott menekülési utat. Azok,

hatvanöt ember, s köztük huszonöt cseléd, ha elfutottak is Rómából, el fogják mondani, hogy a Trevi-kút vízműveinek épületein keresztül

menekültek meg, ha minden egyéb sötétben maradt is előttük, s a hír visszaszivárog a nép közé. Napok múlva az ő lakosztályát fogják

megtámadni, s megszabadított ellenségért őrajta állnak bosszút.

Neki el kell menekülnie a palotából, el Rómából, hová emberi ítélet láncolta, irgalmat nem ismerő, mint maga a fátum!

Lehetetlen, hogy azok, akik a láncokat ráverték, fel ne oldják azokat ily

fenyegető veszéllyel szemben! Ily rendkívüli nyomások alatt! Alig várta a

reggelt, hogy menekülési kísérletét megkezdhesse.

A következő reggel azonban új rémségeket hozott, amik még

felülmúlták az éjszaka borzalmait.

Már kora szürkülettel (s a novemberi regghajnal igazán szürke)

elkezdtek szabályosan sorakozott néptömegek nyomulni a Quirinale felé.

Blanka láthatta őket ablakából.

Parasztok, polgárok, nemzetőrök, karöltve minden egyenruhájú

katonákkal, egész széltében elfoglalva az utcát, vonultak a ködön

keresztül, zászló helyett póznára tűzött táblákat vittek magasra emelve, azokra voltak írva a nép jelszavai és jelöltjei, kiknek kormányra jutását követelték.

Blanka ** grófnőhöz akart menni; de gondolni sem lehetett rá, hogy most az utcán valaki kocsival járhasson.

Még a cselédek közül sem akarta senki elhagyni a házat.

A Circolo popolare kedvenc szónokai megkísérelték a néphez beszélni.

Mintha a viharnak beszéltek volna, az ár magával ragadta őket. A pápa

udvaroncai, az aranyos legyek, szétfutottak a Vatikánból, csak a

bíbornokai, a külhatalmak követei maradtak vele, s mintegy száz testőr,

akik megmaradtak élet-halálra híveknek. A nép ugyanazon a téren, hol húsvét napján az áldást visszhangozta, mennydörögve követelé most a harcot és a radikális kormányt. Ugyanazon emberpiramidok

tornyosulnak fel a dioscur szobor körül most is, amik akkor.

Délfelé puskaropogás vegyül a népkiáltozás zajába.

A Quirinale felől rohannak vissza rendetlen zavarban a tömegek,

összekeveredve, s rémkiáltások hangzanak: “A svájciak öldöklik a népet!

Fegyverre!”

S aztuán visszatódul megint az áradat, nemzetőrök, szabadcsapatosok, carabinierik lőfegyverekkel, s a puskaropogás állandóvá lesz. Véres

sebesülteket visznek végig az utcán a nép átkozódásai közepett. Blanka látja ablakaiból, hogy másznak föl az emberek a háztetőkre, s onnan lövöldöznek be a Vatikán ablakaiba.

Dob pörög. Egy csapat carabinieri közelít, élén a tegnapi est egyik hőse: az ezredes, aki a gyilkosokkal összecsókolózott.

Azt hiszi, hogy jó barátok lettek azáltal, s elkezd nekik szónoklatot tartani.

– Ejh! Mit hallgattok itt erre a fecsegőre? – kiált föl egy hang a tömegből. – Le vele! – S azzal elkezd rohadt narancs és záptojás özönleni

a népszónok fejére. Az betört orral bukik le lováról. Hamar megkapta a

jutalmát tegnapi érdemeinek!

Ez is Blanka szeme láttára történt.

A néptömeg elvitte a carabinieriket is.

Már alkonyodni kezdett.

Most nehézjármű gördülése hallik. Mit hoznak? Egy ostromágyút. A

nép maga vontatja azt. Visító gyermekcsapat tolja előre a kerekeket.

Blanka látja, hogy állítják azt fel a pápa és az Istenek házával szemközt;

megtöltik, és odairányozzák a kapura.

Ekkor egy óriási termetű férfi, jobbra-balra taszítva az előtte állókat, utat tör magának az ágyúig, s mikor már a veres sipkás rá akarja tenni a

gyújtólyukra a kanócot, odaveti széles mellét az ágyú torka elé: “No hát

lőj!”

Ez a becsületes ember volt Torre mérnök. Tisztavérű demokrata.

Hanem azért nem tűrhette, hogy a Vatikán ellen az ágyút kisüssék.

Akadnak követői; a kanócot kicsavarják a tüzér kezéből, s eltapossák a

sárban; mások megint felkapják, s újra meggyújtják azt.

Ekkor egyszerre új mozgalom támad; a Quirinale felől megindul a nép,

az eddigit még százszor felülmúló rivalkodással, s a lövések

megtízszereződnek. De már ez örömrivalgás, már ezek üdvlövések.

– A pápa megadott mindent! Éljen a radikál minisztérium! Éljen a

pápa! Éljen a háború!

S az ujjongó néptenger visszatolja az utcák emberfolyamait, s

következik a nagy ölelkezés.

A vihar az egyik égsarktól a másik felé fordul, s forgószelet támaszt az

emberi társaságból, melyben az emberi ész elveszti tájékozottságát. Még

a vezető férfiak sem tudják már, merre mutatnak a csillagok.

Hát még egy szegény, magára hagyott asszony, akinek mindehhez

nincs semmi köze!

Este ki volt világítva a város a nagy öröm végett. Blankának is

lámpákat kellett rakni az ablakaiba, mint aki segít örülni.

A hírlapok is megérkeztek aztán. Jó dolguk volt most a

szerkesztőknek. Háromszor akkora betűkkel nyomtathatták a híreiket,

mint máskor. Hogy harcolt az “egyetlen ember”, a nép – a százkezű óriás

(a száz testőr) ellen, bátran küzdve déltől napestig. Meg is ölt – egy bíbornokot. Az ott adta át lelkét Istennek a pápa térdein fekve.

Hát Rossi? A meggyilkolt Rossi? – Arról nem beszélt a krónika többé.

A nagy tengeridő alatt – tegnaptól máig – teljes feledékenységbe ment a

neve. – Útjában volt mindenkinek: a forradalomnak és a reakciónak. (Egy

önzetlen, hazáját szerető polgár!) Ő volt a fonál, melyen Damoklész kardja függött. Ha már lezuhant a kard, ki emlékeznék az elvágott fonálról. – Annyit még feljegyzett valamelyik lap harmadnap is

kapcsolatban Rossi esetével, hogy Livornóban díszlakomát tartottak – az

orgyilkos tiszteletére.

Most már el volt határozva Blanka, hogy Rómát elhagyja mindenáron.

Neki nincsenek sem ágyúi, sem néptömegei, hogy azokkal kimozdítsa

szilárd talapjaikból a világot tartó oszlopokat; neki csak könnyei vannak,

és esdeklései; talán azok is megindíthatnak valamit: egy szívet, mely nincs kőből.

A következő napokon már meg lehetett kísérteni az utcára kikocsizást.

A Cagliari-palota kapuja már be volt támasztva, s előtte fegyveres nemzetőr állt, megakadályozva a bemenetelt – hanem Blanka tudta azt jól, hogy a kloáka felől nyitva a bejárás. A múlt éjjel is átment hallgatózni a folyosón a csapóajtóig, s hallotta, hogy járnak-kelnek odabenn;

nyitogatnak, feszegetnek, dörmögnek, kopognak! Dolgozik folyvást

titokban, most már nem a ribellione, hanem csak a ladronaia.

S neki tudnia kell azt, hogy őt csak egy rejtekajtó választja el tőlük.

** grófnőt sietett fölkeresni. Az igen rosszkedvű volt. Alig akart vele szóba állni; arra a kérésére, hogy vesse magát közbe a világ uránál egy szegény, eltaposott féreg végett, hogy engedje őt a “maga földébe”

elbújni. Ne tegye vele azt, amit tesznek az emberek egy pillangóval, akit

odaszúrnak gombostűvel rovargyűjteményük falához, s rábízzák, hogy

vergődjék, míg meg nem hal. Engedje őt hazamenni szegény hazájába. –

A grófnő csak vállat vont. – Azt mondta, hogy neki és párthíveinek semmi befolyásuk többé a Vatikánban az utóbbi napok eseményei óta. A

pápa a forradalmárok karjai közé vetette magát.

De Blanka oly kétségbeesetten tudott előtte könyörögni, hogy elvégre

hajlott a kérésére, és megígérte, hogy még ma elmegy a Vatikánba, s személyesen szól Blanka mellett. Látogassa meg őt másnap ismét.

Blanka ezen az éjszakán is aggódva leste a szomszédban kótogó

alattomos zajt; de annál még nagyobb veszedelem is várt reá. Következő

reggel a komornyikja azt jelenté, hogy az ő palotája kapujára is fel van írva ez a három betű: C. D. T.

– Mit jelent ez a három betű?

– Casa dei traditori. (Az árulók háza.)

Valami bölcs nemzetgazdász ugyanis azt a mulatságot szerezte

magának, hogy a megindítandó háború költségeire az “árulók

vagyonának” elkobzását indítványozá, s az illető házakra, mint valami helyszínelési jegyzéket rótta fel azt a három veszedelmes betűt.

El lehet gondolni, hogy az ilyen megjegyzett háznak a lakói milyen jól

érezhették magukat.

Blankának két nőcselédje még aznap elkérezkedett – haza az anyjához.

Mind a kettőnek volt egy haldokló anyja. S a kertésze kikérte a

bizonyítványát; azt mondta, új kertet alapítani szegődött. El is költözött délig.

Félt már itt maradni a cselédnép is.

A kocsisokat csak folytonos alkoholbefolyás alatt lehetett megnyerni, hogy el ne szökjenek.

Korábban az etikett által engedett látogatás határidejénél meghagyá

Blanka az inasának, hogy fogasson be.

A jóember azt a tanácsot adta a hercegnőnek, hogy a mai felfordult világban sokkal célszerűbb mindenkinek egy számozott bérkocsival járni

az utcákon, hogysem mint a saját címeres hintaján, s egyenruhás

kocsissal a bakon.

Blankának erre egy gondolat villámlott át a lelkén.

– Igaza van önnek. És akkor önt is jobb lesz nem vinnem magammal.

Ennek meg éppen nagyon megörült az inas.

Blanka tehát legegyszerűbb öltözetét vette magára, s esernyővel a

kezében elindult egyes-egyedül az utcára.

Nem messze a téren álltak az egylovas fogatok hosszú sorban. A

legelső bérkocsist megszólította.

– Ismeri ön ** gróf lakását? A * követségi palotát?

– Hogyne ismerném! Az éjjel adtunk neki macskazenét.

– No, hát oda hajtsunk.

A követségi palotába alig akarták beereszteni a hercegnőt, minthogy csak bérkocsin jött és egyfogatún. Fel kellett küldenie névjegyét, hogy megnyíljanak előtte az ajtók.

** grófnő még fagyosabb volt hozzá, mint tegnap.

– Őszentsége hajthatatlan! – Kérésemet ingerülten elutasítá. – “A

politikai változások a polgári perekben hozott ítéleteket meg nem

másíthatják. – Kire mi rá van mérve, azt el kell viselnie. – Ha mi nem félünk az oroszlánok barlangjában lenni Dániellel, más se legyen kishitű.

– A bíró maradjon székében, az elítélt a börtönében. – Több asszony is van még Rómában. – Egyébiránt a nép haragjától ne féljen senki. – Az engedmények megadattak, megtartatnak, s a nép boldog lesz és

megelégedett. – Béke legyen veletek, s nekem is hagyjatok békét.” – Ez volt a válasza.

– Lehetetlen! Lehetetlen! Lehetetlen! – szólt a szerencsétlen asszony, kezeit tördelve. – Engem az utcán megtámadnak, lakásom falát aláássák;

kapumra ráírják a proscriptiót; cselédeim elfutnak tőlem, nem mernek nálam maradni. Félek. Iszonyodom! Egyedül vagyok hagyva. Nincs egy

lélek, akihez, ha megtámadnak, oltalomért fordulhassak. Éjjel nem merek

lefeküdni. És énnekem semmi közöm se Rómához, se népéhez. Rossit,

aki egyetlen pártfogóm volt, meggyilkolták, s a gyilkost ott táncolta körül a nép az ablakom alatt. Félig meg vagyok már tébolyodva. Egészen meg

leszek, ha még itt kell maradnom. Lehetetlen, hogy a szentatya ezt mondta volna!

– Ha nem hisz nekem, hercegnő, kérdezzen meg tőle ám maga! – szólt

a grófnő hidegen, s ez volt búcsúszava a hercegnőhöz.

Blanka kisírt szemekkel tért vissza a kocsijához.

– Sssssss! – mondá neki a bérkocsis. – Törölje le a könnyeit, asszonyom.

Mai nap az utcán sírni a népfenség elleni tüntetés! Hová hajtsak?

– A Vatikánba.

– Ma csak a régi pénzek gyűjteménye látható.

– Én a pápát akarom látni.

– No, az is régi pénz!

Tökéletesen jó sejtelme volt Blankának, mikor azt mondta, hogy

lehetetlen volt a pápának ily választ adni az ő kérelmére. ** grófnő elő

sem adta az ő kérelmét neki, és így nem is válaszolhatott az rá semmit.

** grófnőnek volt valami oka azt így adni elő, amit majd megtud

Blanka nemsokára. Az ő kétségbeesett, elutasításról panaszkodó arca

beleillett valami tervbe – staffage-nak.

A Vatikánban egy óra hosszat járt-kelt egyik ajtóról a másikra; utoljára

megmondták neki, hogy őszentsége ma nem fogad el senkit. Ismét

visszatámolygott a kocsijához.

Most azután csak egy eszméje volt még. Az utolsó pókfonál, mely az elmerülőt fenntartja.

– Ismeri ön a piazza di Colisseón signore Scalcagnato lakházát?

– Ki ne ismerné signore Scalcagnato lakását?

– A csizmadiáét.

– A népvezérét.

– Tehát vigyen signore Scalcagnatóhoz.

– Cipőt akar ön nála venni vagy egyebet?

– Miért kérdi ezt?

– Azért, hogy ha signore Scalcagnatónak nevezi az asszony, akkor a cipőt három lírával drágábban fogja adni, mint máskülönben, egyebet pedig semmi áron sem fog adni. Ha azonban úgy fogja őt szólítani, hogy

“cittadino Scalcagnato” (polgár), akkor jutányosan fog nála kapni cipőt is

meg egyebet is.

XXVIII.

Blanka megfogadta a bérkocsis utasítását (ez egyáltalában a legjobb indulatú néposztály Rómában), s az utcai boltba belépve “cittadino

Scalcagnato” után tudakozódott.

Erre egy alacsony, virgonc emberke ugrott eléje a mellékszobából,

kinek úgy jártak a szemei, mintha szüntelen kémektől őrizkednék, s amint ez a hercegnőt meglátta, hirtelen a szája elé tette a mutatóujját, s lehúzta a fejét a nyakába, amiben roppant ügyességet fejtett ki.

– Stt! Semmi kérdés! Mindent tudok! Én vagyok “cittadino

Scalcagnato, il calzolaio!” Fogja meg a karomat, polgártársnő. – Cittadino

Adoriano az emeleten lakik, s a lépcső meredek. Minden jól van.

Blanka bámuló zavarral nézett a kis emberkére, s meg nem foghatta, honnan tudja ez, hogy őt nem az ő cipészkirakata csalta be ebbe a boltba,

hanem hogy Adorjánt keresi. Talán szokták őt látogatni fiatal ifjú hölgyek? Talán éppen vár valakit.

– Stt! – inte a polgártárs, észrevéve a kérdőjelt a hölgy arcán. – Ő most

nincs itthon. Az atelier meglátható.

Blanka megnyugtatva érzé magát. A becsületes házigazda nem

légyottra jövő dámának nézi őt, hanem művészetpártolónak, aki tán

képet vásárolni jön. Mikor a festő nincs itthon, akkor a csizmadia árulja a képeket, ha vevő érkezik. S meglehet, hogy mikor a csizmadiának el kell

menni a háztól, akkor meg a festő árulja a cipőket.

Bátran elfogadhatta cittadino Scalcagnatónak a karját, amire nagy

szüksége is volt; mert a lépcső csakugyan meredeken vitt fel az égbe.

Kicsiny kis padlásszoba volt Manassé lakása, de tisztán tartva. Egyszerű

keményfa bútorok benne. A hátterét egészen elfoglalta egy mennyezetes

ágy, melynek tiszta fehér függönyei voltak. A padló finom római

gyékénnyel terítve. Az ablak előtt a festőtámlányon egy megkezdett kép.

Az ablak igen nagy volt, kidűlő erkéllyel, s azért különösen kedvező a festőre nézve, hogy fölül messzire kiugró ernyője volt, mely a felső

világosságot enyhítette; alant pedig be volt futtatva kúszó rózsával, mely

egész télen át zöld marad, s ez meg az alsó világítást vette el, s így éppen csak az oly nehezen szabályozható középvilágítás maradt meg.

Egyszerű, kis, szegény, magános embernek való helyecske volt az;

hanem aztán a kilátás abból az ablakból fejedelmek számára való. Előtte a Monte Palatino. A királyok hajdani Rómája. A legfelségesebb romok, koszorúzva örökzöld cserfákkal. A halhatatlan falak befutva halhatatlan

repkénnyel, s túl rajtuk szelíden emelkedő dombok ciprussal, pineákkal

fedve, s a távolban szakadozott hegyek, amikor már fehérek a hótól.

Még az idő is kiderült egészen; s az a sötétkék, minden színt

megelevenítő olaszországi ég födte be a tájat, amiről az északi földöv lakójának fogalma sincs.

Blanka merengve dőlt az ablak párkányára, s sokáig elbámult e képen,

s azalatt arra gondolt, hogy milyen boldog lehetne az a nő, aki ezt a képet nézhetné napestig, míg mellette egy férfi, aki imád és imádva van, dolgozik – nem! Teremt!

Nagyobb ez a Cagliari herceg palotájánál.

– Stt! – veré fel ábrándozásából cittando Scalcagnato. – Jöjjön el az ablaktól. – Megmutatom önnek a képet.

Azzal odavezeté Plankát az ablakhoz, s egy fülkéről félrevonva a fehér

függönyt, diadalt ragyogó arccal mutatott oda.

Blanka valóban meg volt lepetve a kép által. Magát látta ott. Hiszen eltalálni egy arcot emlékezet s egy vasúton felvett vázlat után, még csak

“elismerésre méltó tehetség”, de eszményíteni a szépet: az már “művészi

ihlet”!

Ennek az embernek hivatása van a lángeszével meghódítani a

műszerető világot, nevét halhatatlanná tenni. Jót tett vele a sors, mikor a rideg diplomáciai pályából kilódította: holt emberré tette, s újra

feltámasztotta. Íme, a föltámadás legtökéletesebb példája e földön.

Blanka a legtisztább gyönyört érezte lelkében; nem azért, hogy ez az ő

képe – hanem azért, hogy Manasséé.

Cittadino Scalcagnatónak a feje most egyszerre kinőtt a válla közül, úgy megnyúlt a nyaka büszkeségében.

–

Az

ára

harminchárommillió-háromszázharmincháromezer-

háromszázharminchárom scudi! Egy lírával sem alább! – mondá a

polgártárs, s nevetni kezdett. – De aztán hirtelen ajka elé tette az ujját, mintha ketté akarná metszeni saját szájában a nevetést. – Stt! Egy szót se

többet. Mindent tudok. Rendben van minden.

S azzal érthető pantomimikával mutogatott az ujjával majd a képre, majd a hercegnőre, amiből Blanka megérthette, hogy a polgártárs

ráismert.

– Stt! Semmi kérdés! Minden jól van. Semmi baj se lesz. A polgártárs most nincs itthon. De amikor és ahol kell neki lenni, akkor és ott fog lenni bizonnyal. Stt! Semmi kérdés tovább! Amit mondtam, meg van mondva.

A csillagok, a nap, hold leszakadhatnak; ő azért a helyén lesz. –

Hazamehet polgártársnő. Nem kell nyugtalankodni. Én mondom, hogy

nem kell nyugtalankodni. Csak odahaza maradni. Akármi történik is

kinn az utcán. Nem kell se félni, se megijedni. Én mondom! Cittadino Scalcagnato. Ha tüzes rakéták repülnek is a levegőben, mint nyáron a fecskék; az mind semmi!

Eközben levezette Blankát ismét a földszintre.

– Stt! Jó lesz egy pár cipőt vinni haza, hogy a bérkocsis azt higgye, ezért volt nálam a polgártársnő. Nem kell bízni senkiben! Itt van ez a szép vastag talpú cipő, jó erős varrás; hegymászáshoz, gyalogoláshoz készítve. Amellett puha bőr és vízmentes, pocsétákon keresztül lehet vele

járni. Jó lesz elvinni. Szükség lehet rá. Éppen lábára fog illeni!

– De hát hogy tudja ön, hogy ez a lábamra illik?

– Polgártársnő! Nincs-e a “Domine “Quo vadis” templomban ott a

Krisztus lábnyoma, ami a kövön ott maradt? – Nem maradhatott-e ott egy szentnek lábnyoma a Colosseum homokjában, amit aztán egy ájtatos

hivő topographice fölvett az albumába, s nem elég-e Cittadino

Scalcagnatónak egy ilyen lerajzolt lábnyom, hogy legtökéletesebben a lábra illő cipőt készítsen utána? Vigye el megnyugodva.

Blanka egész homlokáig pirult.

– De nincs nálam pénz, hogy kifizessem. Elfeledtem magammal hozni.

Ahhoz vagyok szokva, hogy mindig az inasom fizet. S az most otthon maradt.

– Nem tesz semmit. Majd a számlára teszem. Stt! Tudok mindent.

Semmi szót! Itt van még tíz líra meg tíz soldi. Ezt én adom kölcsön. Stt!

Találkozunk még egyszer; akkor megkapom. Cselédjétől ne küldje meg.

Ezzel fizesse ki a bérkocsist a piacon; ne vitesse magát a lakásáig. Tíz líra a díj, tíz soldi a borravaló. A piactól gyalog mehet hazáig. Ezt a cipőt kezében vinni nem szégyen. Ha ezüst vállbojtos inas kíséri önt, akkor letaszítják a járdáról; ha cipőt visz a kezében, kitérnek előle udvariasan.

Csak semmi szó! “Niente! Niente!” Ebben az egy szóban benne van az egész olasz nyelv. Ez mindenre jó válasz.

Azzal kivezette a hercegnőt a bérkocsihoz, s még egyszer megkérve, hogy ha cipőre lesz szüksége, csak az ő boltját keresse fel, felsegítette őt a

bérkocsiba, s amíg csak láthatta, mindig a száján tartotta a mutatóujját.

XXIX.

Blanka tapasztalá, hogy nagyon jó tanácsot kapott Scalcagnato

polgártárstól. – Egész Róma az utcán volt most. A nap olyan melegen sütött, mint nyáron. Mindenütt hevesen vitatkozó tömegek lepték el az utcát. Saját lakása előtt, a Tiber-parton is százával ácsorgott a sütkérező

és politizáló néptömeg. Ha kocsin jött volna a kapujáig, bizonyosan érte

volna valami kellemetlenség, de mert gyalog jött, a kezében egy pár vastag talpú lábtyűvel, mindenütt utat nyitottak előtte, s mosolyogva bocsáták odább. “Povera ragazza!” Szegény lyánka!

Mikor aztán hazaért a palotájába, első dolga volt a cipőket fölpróbálni.

Meg kell adni Scalcagnato polgártársnak, hogy nemcsak a magas

politikához értett tökéletesen, hanem a lábtyűkészítéshez is. Blanka úgy érzé, hogy ezek a cipők amiket most felhúzott, olyanok, hogy szinte maguktól mennek. Ők hordozzák a viselőjüket.

És aztán elgondolkozott rajra, hogy van még ember a világon, aki

képes arra a gondolatra, hogy a maga választottjának az arcvonásait hazavigye emlékében, s még a lábnyomát is lerajzolja a nedves

homokról, s aztán megörökítse az arcot festményben, a lábnyomot

bakancskákban! – Aki tud mindig róla gondolkozni – soha róla nem

beszélni! – Ilyen bohó emberek is vannak még a világon.

Efölött azzal is elfelejtett törődni, hogy mit zsibong az utcán, a piacon

olyan nagyon a nép.

Pedig ehhez volt már egy kis köze. Reggeli után elővette a hírlapokat.

Mindjárt a legelsőnél, amit fölvett, a saját nevére bukkant.

Azt rögtön meglátja az ember, amint beletekint egy nyomtatott lapba,

ha a saját neve ott van.

Vajon mit írhat valaki őróla?

Csak egy kis rövid ártatlan tudósítás volt.

“Zboróy Blanka hercegnő, Cagliari herceg elvált felesége, ki a Cagliari-

palota egyik részét lakja, midőn a nép a másik palotában lakó Caldariva

márkinőnél összegyűlt reakcionárius összeesküvőket megrohanta; ezeket akként szabadító meg a nép igazságos bosszúja elől, hogy saját lakosztályán keresztülbocsátva a Fontana di Trevibe nyíló vízvezetéki alagúton keresztül megszökteté.”

Nem sok. De elég arra, hogy valaki ily izgalmas időkben el legyen ítélve halálra.

Most már érthette Blanka a palotája előtt csoportosuló tömegek

izgatottságának alapját – valamint annak az általános fogvacogásnak az okát is, amivel saját cselédjei jöttek eléje, ha valami szüksége volt rájok.

Csak a piemonti inasnak maradt még egy kis bátorsága. Úgy látszik, az

nem értette meg egészen a dolgot.

És e denunciáció ellen még csak védelem sincsen. Mert igaz.

Az, hogy a megtámadott: nő – nem szolgál védelmére. A gyűlölet

neutrius generis; nem ismer nőnemet.

Hozzájárult még egy újabb vészhír.

Délután a lázadók vagy a reakcionáriusok (egyik a másikra fogta)

elrontották a gázvilágítás fő vezetékcsövét. Az éjjel nem lesz Rómában lámpás.

Képzeljen valaki egy Rómát tele fellázadt néppel, szétbomlott

hadsereggel, börtöneikből kiszabadított gonosztevőkkel, föld alá elbújt rendőrséggel; semmi kormánnyal – lámpás nélkül hagyva egész hosszú

novemberi éjszakán át.

Minden borzalomnak ajtó, kapu van nyitva!

Blanka kétségbeesetten térdelt a feszület előtt imazsámolyán, és harcolt

az égiekkel.

– Miért kell énnekem e halálos félelmet kiszenvednem? Mit vétettem én egész életemben? – Azt, hogy álmodtam, amiről álmodnom nem lett

volna szabad? Meg kell-e büntetni magát a gondolatot is? Hisz amit vétettem, az még csak gondolat volt! És mégis így büntetsz te engem, aki

porszem vagyok teelőtted!

A feszület elefántcsontból volt; Bernini egyik nevezetes remekműve. S

mentül jobban esteledett, mentül jobban sűrűdött az alkony homálya, annál lázasabb lett rettegése.

A felszolgáló inasnak már fel kellene gyújtani a termekben a lámpákat.

Az is késik – tán halasztani hiszi az est beállását azzal, hogy nem gyújt lámpát?

Egyszer rohanva tör be az ajtón az inas a hercegnőhöz, s elsápadt arccal kiáltja, megfeledkezve a szolga és az úrnő közötti távolságról:

– Jézus Mária! Hercegnő! A nap újra fölkel!

– Micsoda?

– Fölkel a nap! Reggel lesz! Másodszor hajnalodik.

– Talán tűz van?

– Akkor a világ ég! Nézzen ki a hercegnő a Quirinale felé! Jézus Mária,

Szent József! Az ítélet napja van itt.

Azzal kirohant az ajtón, végig jajgatva termen, folyóson, lépcsőn.

Blanka a piacra néző ablakokhoz sietett, s kitekintett a szabadba. Az valóban emberijesztő tünemény volt.

Észak felé rózsaszínű fényben égett a láthatár, s e fény egyre

növekedett, emberi mértékkel meg nem határozható sebességgel.

Egy kiváló hajnalpiros sugároszlop, mint egy szétoszló sáv látszott üldözni a csillagokat, amik már fenn ragyogtak az égen, azután melléje támadt egy másik fénykéve, kénsárga; és a kettő között az acélkék ég.

S az égő, ijesztő hajnalfény közepében ott állt az Angyalvár sötét, tömör köröndje, tetején a repülő angyallal, akinek óriás alakja feketén ütött el a lángoló égtől; mint az ítéletnapja halottébresztő, élőket megölő, Malach Hamovesh angyala.

– Az Angyalvár ég! – A vatikán lángban áll! – Ég a Szent Péter temploma! – hangzott a téren a rémkiáltás.

– Egész Róma ég! Végünk! Ítéletnapja van! A világ meggyulladt!

– Uram s én Istenem! Mi ez? – töprengett Blanka, és nem volt, aki megnyugtassa.

Az utcákon, a téren jajgatva zajlott alá s fel a nép kiabálva:

– A templomokba! A templomokba!

Nem kellett most már semmi más, csak a templom!

Nem kellett most már semmi vendetta, hanem penitencia!

Nem kellett már Rómának gázlámpa; volt kiviláglott ég! Nappal az

éjszakában. Rémséges nappal! A tűznek, mely az eget bevilágítá, nem volt semmi füstje, minden csillag keresztülragyogott rajta. Néhány

szakadozott felhő úszott a fényár közepett, egészen feketén. Ezeket nem

világította meg a fény; alatta jártak azok mélyen. S ez volt a

legszokatlanabb a látványban. A nap hajnalfényében úszó felhők arany és bíborszínűek szoktak lenni; ezek a pokol hajnalfényében úszók feketék

voltak.

– Mi ez? Mi ez?

Blanka visszatért belső termeibe, hogy valamelyik cselédjét elküldje megtudni, mi ég. – Egyet se talált.

Csöngetett. Senki se jött elő.

A termekben sötétség volt. A lámpákat nem gyújtotta meg senki.

Ismételve csengetett, és minden eredmény nélkül. Senkinek sem jut eszébe most, hogy más ura is van, mint “Az” odafenn!

Kisietett a korridorra azt vélve, hogy háznépe tán az udvaron van, s kitekintett az ablakon.

Az udvaron nem látott emberi teremtést, hanem látott ahelyett valamit,

amitől a vér fagyott meg ereiben. Az összekötő karzat árkádjai mögött gyertyával járnak.

Tehát már betörtek oda!

Bizonyosan a kandalló kürtőjének a falát törték keresztül, azon

hatoltak be.

S akik ott vannak, azok oly emberek, akik a föld alól jöttek elő, akiknek

nincs tudomásuk arról, hogy mi történik odafenn az égen; ők a sötétség

munkáját végzik!

Névtelen ijedelem lepte meg e látásra a nő idegeit. Nem mert szobáiba

visszatérni többé. Azt hitte, hálószobájába is betörtek már. Minden meleg

felöltő nélkül, egy kis csipkefátyollal a fején, lefutott a lépcsőkön; portását kereste. Annak a szobája üres volt. Próbált a kapun kimenni; az

be volt zárva. Kifutott az udvarra, cselédjei, kocsisai nevét kiáltozva. Egy sem jött elő. Rettegett egyedül maradni az üres udvarban. A kertajtón keresztül a ház melletti parkba menekült. Arra gondolt, hogy a kerti pavilonban fog elrejtőzni.

Az ég egyre világosabb lett. A fény lobogott, mint valami hullámzó láng. A templomokban minden harang szólt, szomorú, visszatetsző fél ütésekkel.

Amint a pavilon felé sietett, észrevette, hogy a kert ajtaja, mely az utcára vezet, nyitva van. Azt bizonyosan az elköltözött kertész hagyta úgy. Egy pillanatra az volt eszében, hogy kimenekül az utcára. Hanem akkor gondolta meg, hogy ott éppen gyilkosai kezébe rohan, akik rajta bosszút akarnak állni.

Az ajtó előtt van egy vén ciprusfa, oly magas és sugár, mint egy jegenye. Kétségbeestében annak a derekát ölelte át; az volt az utolsó jó barátja.

– Hát senki sincsen, aki megvédelmezzen?

S a ciprusfának jó szíve van, azt mondta neki:

– Ne féljen, hercegasszony!

Szép, ércteljes férfihangon mondta. S a hercegnő előtt ismerős volt a hang: felszökött térdéről. Manassé állt előtte.

Odarohant hozzá, s úgy volt, hogy a nyakába boruljon; hanem aztán meggondolta halotti lételét – tiltva van ölelkezni két holt embernek! S

aztán csak a kezét nyújtá neki.

– A kapun nem bocsátott be senki, a kertajtóra kerültem – mondá az ifjú.

– Szóljon ön! – mondá Blanka, felmutatva az égre. – Ég a világ?

Ítéletnapja van?

– Nem, hercegnő. Ez az északfény. Az éjszaki hajnal. Szokatlan valami

Rómában. Caligula ideje óta nem látott ilyet a feje fölött az örök város. S

ez nagyon jókor jött most. Azon az éjszakán, melyen valakinek a tervébe

nagyon beleillett a gázcsöveket elrombolni; ez az isteni lámpafény igen sok vészt elhárít. A nép nem gondola bosszúra, hanem fut a

templomaiba, mellét veri, és térdepel.

Blanka egy ijedelmétől már megszabadult.

– Hanem a hercegnő nemigen jól teszi, hogy minden meleg felöltöny nélkül járkál most a kertjében; a novemberi estéktől őrizkedni kell. Jó lenne visszatérni a palotájába.

– Nem lehet! – szólt újra megrémülve Blanka. – Lakásomra rablók

akarnak betörni, s cselédjeim szétfutottak.

– Jöjjön föl velem bizton, hercegnő. A betörő tolvaj gyáva, elfut az a közeledő léptek hangjára is. Én majd előre megyek.

– Ne – ne – ne! Ne menjen ön oda! – Hátha megtámadják.

– De kell, hercegnő. Itt csak két eset között van választás. Ha

megtámadnak, egy embert vagy kettőt főbe ütök, s az annak lesz baj. Ha

pedig itt marad ön, akkor halálra hűti magát, s az aztán…

Nem mondta végig. Az akarta mondani, hogy “nekem lesz baj”.

– Van önnél fegyver? – kérdé Blanka.

– Fegyver nincs, hanem van védelmi szer. – S aztán kihúzta kabátja zsebéből azt a csinos kis hajlós nyelű ólombuzogányt, ami az igaz, hogy

nem fegyver, hanem ha fejbe ütnek vele valakit, hát az nem köszöni meg.

– Ez megfelel az orgyiloknak!

Varázserővel bírt a férfi e nő fölött. Most már, hogy a karjába ölthette a

kezét, nem félt visszatérni az üres termekbe az ő oldalán. Azt hitte, ez képes volna egy egész tábort elkergetni, mint Mózes, mint Sámson, mint

Dávid.

– Nézze ön; ott járnak gyertyával! – szólt Blanka a fedett karzat boltíveire mutatva.

– Majd eltűnnek azonnal.

Azzal fölvezette Blankát a lépcsőkön, keresztül a sötét termeken.

Zsebében volt tűzszer és zseblámpás, azt meggyújtotta. Aztán elmentek a

hercegnő hálószobájáig.

– Hallja ön? – súgá Blanka, a kandalló érclapja mögötti zörejre

figyelmeztetve.

Már ott motoznak!

Manassé azután odament a kandallóhoz, s annak érclapját

megdöngetve az ólombuzogánnyal, dörgő hangon kiáltott: “Birboni!

Fuggite!”

Arra azok odaát, ahányan voltak, mint a felriadt patkányhad, rohantak

egymást feltaszigálva ki a karzatról. Semmi nesz nem maradt utánuk.

– De én itt nem merek maradni – szólt Blanka, ki e jelenet alatt reszketett és nevetett egyszerre, akár egy gyermek.

– Nem, hercegnő! Ön nem fog itt maradhatni! – szólt Manassé. – Én magam is azt hiszem.

– Tudja, ön, hogy én ma önt kerestem?

– Engem? Hol?

– Cittadino Scalcagnatónál. Ön ezt nem tudta?

– Még ma reggel nem voltam szállásomon. S mi oka volt a

hercegnőnek engem felkeresni?

– Az, hogy “a hegy nem keresi fel Mahomedet” Ezt pedig az ön saját

sorai mondják. Íme, nézze.

Blanka elővette tárcájából Manassé levelét, amit az Caldariva

márkinőnek írt.

– Hogy jutott a hercegnő e levélhez? – kérdé megütközve Manassé. –

Érintkezett ön ezzel az asszonnyal?

– Olvasta ön ezt? – szólt Blanka a hírlapot mutatva neki, melyben az ellene célzott vád volt. – Ez igaz.

– Ön megmentette a márkinőt és társaságát? Mi módon?

– E kandallón keresztül, mely összeköti lakásomat a Cagliari-palotával.

– Ezt a titkot a márkinő fedezte fel önnek?

– Igen, ő.

– S miért adta a márkinő az én levelemet a hercegnőnek?

– Azért, hogy őt megszabadítottam. – Hálából.

– Hálából? A márkinőnél nincs ilyen érzés. Ő elhitette önnel, hogy én is

itt vagyok a vendégei között. S ön nem akarta, hogy engem is

agyonverjenek, s aztán, mikor mindenki elfutott, ön kérdezte, hol maradtam én. Ez volt rá a válasz.

– Honnan sejti ezt?

– Mert az én meghívomra is fel volt írva, hogy Zboróy Blanka

hercegnő is ott lesz. Én egy percig sem hittem azt.

– Az én hitem nem volt olyan erős.

– S most ugyanazok, akiket ön megszabadított, elárulják önt, hogy

elveszítsék! – Adja vissza nekem azt a levelet, hercegnő!

– Miért?

– Elégetem. Ne legyen önnél. Bélpoklos kéz érintése után ne érintse az

öné.

S Manassé a gyertya fölé tartá a levelet, s aztán égve a kandallóba veté.

– Hogyan jött hát ön most ide, ha nem tudta meg, hogy én kerestem? –

kérdé aztán tőle Blanka.

– Egyik okom az volt rá, hogy búcsút vegyek öntől. A hercegnő annyi

kegyességgel volt hozzám, hogy tartozást véltem teljesíteni, amidőn

Rómából eltávozásom előtt egy üdvkívánatot itt hagyok.

– Ön sem állhatja ki többé ezt a rettenetes Rómát?

– Óh, nem, hercegnő, sőt inkább igen mulatságos Rómának találom ezt

a mostanit. A papok hadakoznak, s a katonák prédikálnak. De haza kell

mennem, mert otthon baj van. Az én kis holdbeli szigetvölgyemet nagy veszély fenyegeti, amilyen még soha. Nem a baj elől megyek el, hanem a

bajba bele. Nekünk is van római népünk. – Amíg az otthoniak

boldogsága nagy volt, kerültem őket; az én boldogságom nem volt az –

de most szerencsétlenség fenyegeti, s az az enyém is. Megyek az

osztályrészemért haza, az én holdbeli völgyembe.

– Tehát itt van az egyetlen eset, amikor önnek is hivatása lesz az, hogy

öljön?

– Nem, hercegnő. Az én hivatásom az, hogy békítsek. Ezért sietek testvéreimhez, haza.

– Úgy tesz, mint Rossi?

– S lehet, hogy úgy járok, mint Rossi… De megkísértem. A példa

ragadós. Kivált a megölteké.

Blanka esedezve kulcsolta össze a kezeit az ifjú elé, s oly szívszakadva

kérte:

– Vigyen ön engem is magával innen!

Az ifjú arca lángra gyulladt e szavaknál. Keble nyugtalanul

emelkedett, kezével homlokát törülte végig, melyre veríték szállt.

– Nem, hercegnő. Én nem viszem önt magammal.

– Miért nem? – kérdezé a hercegnő, repeső reménykedéssel.

Az ifjú alakja délcegen felmagasodott.

– Azért – mert ember vagyok és férfi! Meg tudnám önt védelmezni az egész világ ellen; de saját magam ellen nem. – Én önt szeretem. Ha ön velem jön, a kárhozatba jön. – Mert én nem vagyok sem szent, sem angyal! – Ember vagyok – és rossz.

Blanka szótlanul roskadt egy kerevetre.

– Hallgasson rám, hercegnő – folytatá elcsendesülten az ifjú. –

Elmondom, miért jöttem ide, és éppen ez órában. Aztán határozzon

sietve, mert az idő ki van szabva. Én önt ki akarom innen szabadítani, ahol életveszély nélkül egy napot sem tölthet tovább. – Itt vége minden

társadalmi rendnek. S önnek sok és hatalmas ellensége van. Még az éjjel

el kell hagynia Rómát. Az most nem könnyű feladat. A kijáratokat a felfegyverzett nép őrzi. Nagy elővigyázat kell hozzá, hogy kiváló

személyek innen most kijuthassnak. Én ezt a tervet gondoltam ki az ön számára. – Önnek mindenesetre hölgytársaságban kell utaznia. – Erre gondoltam. – Scalcagnato polgár a menlevelek kiosztásával megbízott

főnök a Colosseum kapu oldalán. Szigorú, demokrata férfiú. Hanem

annyi esze mégis van a polgártársnak, hogy mikor alkalom kínálkozik oly tisztességes nyereségre, mely senkinek kárt nem okoz, nála pedig tízezer cipőn szerzett munkabérrel fölér, hát azt magától el ne utasítsa.

Tőle tudtam meg, hogy ma éjjel ** grófnő menlevéllel elhagyja Rómát.

– Kicsoda? A *i nagykövet neje?

– Az. – A menlevélben csak egy inas van megemlítve mint kísérő. Ó

tehát csak másodmagával utazik. Én szereztem Scalcagnatótól az ön

számára is egy menlevelet, mellyel ön ** grófnőhöz mint társalkodónője

csatlakozhatnék.

– De hisz ** grófnő ma reggel nekem azt mondá, hogy minden asszony

tartozik a helyén megmaradni Rómában.

– Azért mondta éppen, hogy eltávozási szándokát titkolja vele. Az

emberek ilyenkor óvatosságra vannak kényszerítve. Ön nem is fog vele elébb találkozni, mint a Colosseum kapujában. A grófnő kocsija ott van elrejtve az egyik tornácbejáratban. A hercegnőt én odáig kísérem, s a Colosseum kapujánál várunk, míg egy bérkocsi megérkezik a grófnővel

és kísérőjével. Ön csak akkor jön elő, s megismerteti magát a grófnővel.

Az önnek jó barátnéja, pártfogója, lehetetlen, hogy megtagadja azt a kérését, hogy útitársul magával vigye. – Jól terveztem-e ezt ki?

– Nagyon jól. Köszönöm.

– Ön aztán utazik délnek, én pedig utazom északnak, s egyszer aztán

közöttünk lesz a földgömb! – Így lesz az jól, hercegnő!

– Valóban így! – rebegé Blanka, s odanyújtá neki a kezét megcsókolni.

XXX.

– Ez a ruha nem lesz alkalmas az utazásra, ugyebár? – kérdé

akadozottan a hercegnő. (Fehér kasmír pongyola volt, pálmaszegéllyel.)

– Semmi esetre sem. Melegebbet kell fölvenni, és sötét színűt; mert ez

feltűnik és elárulja a hercegnő társadalmi állását.

– Várjon kérem, míg átöltözöm.

Blanka átment a toalettszobába. Nemsokára ismét megjelent az

ajtóban, akkor már fekete gyapjúszövet öltöny volt rajta.

– Uram!

– Parancsol, hercegnő?

– Nem úgy. Hadd mondjam önnek: “jó barátom”, s ön nekem: “jó

barátném”.

– Köszönöm.

– Tehát, “jó barátom”? Nem tudom, említettem-e hogy minden

cselédem elfutott a háztól?

– Igen.

– A nőcselédeim még tegnap elhagytak. Ma már kénytelen voltam a

házmesterné lányát híni fel az öltözködéshez; de most az sincs itt. Nem

tudom magam összekapcsolni a ruhámat. Szabad önt kérnem, hogy

segítsen rajtam? – Jó barátom!

– Megteszem – jó barátném.

Manassé még ezt a szolgálatot is elvállalta. Mégis csak volt benne egy

kis hajlam a mártírok életére! Mert ez már az volt – mártírium. Blanka nézte őt a tükörből amíg a szobalányi szolgálatot végzé. Arcát vizsgálta.

Az ifjú azalatt, amíg a gyönyörű vállakat a vállfűzőbe kapocsról

kapocsra beszorítá, behunyta a szemeit, hogy ne lássa, ami nem az övé.

– Köszönöm, jó barátom. Lássa ön, már azokat a cipőket is felhúztam,

amikről ön gondoskodott nekem az útra.

És Manassénak volt annyi önmegtagadása, hogy le ne boruljon

azokhoz a lábakhoz, és csókjaival ne halmozza el azokat.

– A legszükségesebbeket rakjuk el egy kis útitáskába – figyelmezeteté

Blankát.

Az hamar készen volt a csomagolással.

– Gyalog megyünk-e a Colosseumig? – kérdezé.

– Nem. A mellékutcában hagytam a bérkocsit, mely idáig hozott; az vár reánk.

Perc múlva az elátkozott palotát az utolsó, legszerencsétlenebb lakója is elhagyta. Minden ajtó nyitva maradt. Jöhetett bele rabolni – vagy elkobozni –, aki elébb hozzájutott.

Blanka vezetője karján a bérkocsiig érkezett. Ráismert a kocsisra.

Ugyanaz volt az, aki őt ma délelőtt hordozta.

Manassé fölsegíté őt a kocsiülésbe; maga pedig a kocsis mellé kapott fel.

De Blanka sem maradt a hátulsó ülésben, hanem odatérdelve az első

ülés vánkosára Manassé karjába kapaszkodott, így beszélgetett vele az egész úton.

– Mi lesz önnek a művészetéből, ha most hazamegy?

– Füst és pára.

– Ön másodszor is új pályát nyitott már magának.

– Nyitni fogok még harmadikat is. Ebbe is bizonyos, hogy belebukom.

Akkor hozzákezdek a negyedikhez. Ha a föld fölött nem, a föld alatt majd csak sikerül.

– Meg akar halni?

– Óh, nem. Legalább a magam kezétől nem. Előttem az öngyilkos a

legbűnösebb ember, mert a társadalmat rontja meg. Attól, hogy egy

életunt ember szétzúzott aggyal megy ki a világból, senki sem retten vissza. Könnyű vége egy útnak. Hanem ha azt látnák az emberek, hogy

az aki vagyont, becsületet vesztett, levetett kabáttal fát fűrészel az utcán, visszariadnának attól az úttól, amelyen ő ide jutott.

– De hát mit beszélt ön a föld alatti útról, jó barátom?

– A vasbányámról beszéltem, jó barátném. Abból is megélek, ha

minden más elfogy.

– S hová teszi ön “azt” a képet?

– Boldoggá teszem vele cittadino Scalcagnatót. Az, tudom, nem engedi

azt a zsibvásárra jutni.

A bérkocsis ezalatt mindenféle tekervényes utakon, félreeső utcákon

vitte őket. Ki kellett kerülni a templomokat, s ez Rómában nem csekély feladat; azokhoz most mind körmenettel járt a megriadt nép, s elállta az

utat.

Egy utcában mégis szemközt találkoztak egy őrjárattal. Nemzetőrök

voltak, puskával felfegyverkezve, s erősen kivilágítva. Megállíták a

kocsit, s akarták tudni, ki ül rajta, és hová megy.

Manassé előmutatta nekik a menlevelet, mind a magáét, mind a

hölgyét, s az ellen nem lehetett kifogásuk. Egy festő meg egy szobaleány.

Hazautaznak Magyarországba. Ez jó firma volt. – Miért utaznak haza?

Azért, mert a festőt itt hagyták a mecénásai, a szobaleányt pedig az urasága. – Ez ellen nem lehetett kifogás.

– De énnekem úgy tetszik, hogy nagyon szép ez a polgártársné

szobaleánynak – mondá az egyik nemzetőr.

– Mind a három feleségem feltámadjon – káromkodott egy veresképű

–, ha ez nem a szép “condannata”.

– Eredj, bolond! – csitítá a harmadik. – Hát nem érzi a nagy

uborkaorrod, hogy bagariabőr cipő van a lábán? Azt nem viselnek

hercegasszonyok!

S a hercegnőt kiszabadítják a kelepcéből cittandino Scalcagnato jó

illatú, veres bőrtopánkái.

– Vajon nem fogunk-e elkésni, jó barátom? – aggódék Blanka.

– Legyünk nyugodtak. Amíg az északfény tart, addig a grófnő nem

kísértheti meg az utcákon végigkocsizást, mert meglátják.

– Tehát nem tart egész éjjel az északi fény?

– Az északfény nem enged maga után tudakozódni. De valószínű,

hogy olyan hirtelen elmúlik, mint a lemenő nap, s akkor aztán egyszerre

sötét lesz. Arra fog következni egy nagyszerű szodomai zűrzavar, mikor

a templomokat megtöltő nép egyszerre mind haza akar tódulni az

egyiptomi sötétségben. Várhatunk a grófnőre jó ideig.

(A bérkocsis nem értette szavaikat; magyarul beszéltek.)

Most egy magas pontra jutottak fel, ahonnan visszatekintve az egész felséges Rómát látták maguk előtt. Máskor is megragadó egy kép: a nagy

és a szép bámulatos összhangban vannak egyesítve. S most mindezt még

az égi fény glóriája veszi körül. A felmagasló Szent Péter-templom kupolájának két átellenes ablaka e ponton összetalálkozik, s a két ablakon keresztülragyogó bíborfény úgy világít onnan elő, mint egy

oltárláng. A harangok kongnak: bing-bang! S az egész város zúg a

procesziók zsolozsmáitól.

Blankának valami nehezedett a szívére.

– Jó barátom. Én most menekülök Rómából. – De szabad-e nekem

Rómából elfutnom?

Manassé csodálkozva tekinte rá.

– Nincs-e rám kimondva az ítélet, hogy Rómát nem szabad elhagynom soha? Nem lázadás, nem hitszegés-e az, amit most teszek?

– Nem! Önre csak az van ítélve, hogy Rómában tartozik élni; de nem

az, hogy Rómában tartozik magát megöletni.

– Könyörögtem a legmagasabb trón zsámolya előtt, hogy engedjenek

eltávoznom, mert félek. Az válaszolták rá, hogy ha a legmagasabbak nem

félnek itt maradni, a legalacsonyabbak se féljenek.

– Nincs egyenlő mérték a kettő között. Akinek korona van a fején, annak nem szabad félni. A korona a főn az emberi mértéken túl

emelkedő kötelességekkel jár.

– S nincsen-e az én fejemen is korona-tövisből? Nem kötelez-e ez

engem az ittmaradásra?

– Én bizony nem látom át, hogy mi oka volna önnek a mártírkoronát fönntartani? A vértanúknak volt rá okuk. Ők meghaltak Jézusért,

meghaltak a keresztyén hitért, meghaltak a szent eszmék diadaláért, meghaltak a mennybeli paradicsom dicsőségéért – de hogy miért

szenvedjen ön mártírhalált akár a Circolo popolare-ért és Sterbini

uralkodásáért, akár a Syllabusért és Giacomo bíbornok visszakerüléseért?

Azt bizony én meg nem tudom mondani.

– Én sem! – szólt Blanka nevetésre hajló hangon. – De mégis úgy üt valami itt belül, mintha a lelkiismeret harangütése volna, hogy mikor az

emberek legnagyobbika a vésznek bátran szemébe néz, én, aki lábaihoz boruló híve vagyok, őt gyáván elhagyom.

– Csak hagyja ön, jó barátném, a bátorságot a férfiaknak; úgyis kevés van nekik. Legyen az én lelkemen az ön elszöktetésének a terhe. Most pedig jól megkapaszkodjék a karomban, mert olyan zökkenős útra

térünk le, ahol könnyen ki lehet esni a kocsiból.

Blanka megfogadta szót, s mind a két kezével belefogózott Manassé

karjába.

XXXI.

Manassé a bérkocsit megállítá a Colosseum téren; de nem bocsátotta el.

Oka volt Blanka szökésének tanúját egy helyre leszögezve tartani.

Azután karját nyújtá Blankának, s elvezette őt az épület óriás kapujáig.

A kapus jó embere volt. Bevezette a szobájába az érkezőket. – Vacsorával

várt rájuk.

Manassé rávette Blankát, hogy ma tea helyett, mely izgat, bort igyék, amely erősít.

Együtt és egyedül vacsoráltak ketten. Szerény lakoma volt. S jóllaktak

vele.

A kapusnak nem volt több egy poharánál. Ittak belőle mind a ketten. –

És ez boldogság volt nekik. Nem mondták egymásnak, de tudták.

S ugyan mi gátolja őket abban, hogy ilyen boldogok legyenek

mindhalálig?

Csak egy mondás.

Kocsizörej közelg. A boldog óra végperce lejárt. A hercegnőnek fel kell

venni az útiköpenyt. Aztán még egyszer kezet szorítani, s búcsút venni a

soha többé viszont-nem-látásra.

– Isten önnel, kedves jó barátom!

– Isten önnel, jó barátném!

A kapus szobájából kilépnek. Az elsietett a rejtve tartott hintót

előidézni. Ők pedig helyet foglaltak a bejáratnál. Manassé meghúzza magát egy kőkocka árnyékában, mely kétszer oly magas, mint egy

emberalak. Blanka pedig útjába áll a közeledőknek.

Egy férfi jön cselédruhában, egy kocsilámpást hoz a kezében, s azzal világít az utána jövő alaknak; az pedig egy nő.

Blanka messziről ráismer az öltözetre. Narancssárga selyem, zöld és lilaszín oldalszegélyzettel. Ugyanaz, amiről véleményt kellett mondania

** grófnénál.

Az ég egész sötét már, az északfény hazatért a jégpólus alá; csak a csillagok ragyognak.

Amint a két alak a Colosseum bejáratához ér, ahová már akkor **

grófné hintaja is előgördült, Blanka kilép a sötétből s eléje siet a hölgyalaknak, s bizalmas néven szólítja azt.

A megszólított alak visszadöbben. Arcát sűrű kalapfátyol fedi.

– Én vagyok Zboróy Blanka, a hercegnő; a szerencsétlen.

– Mit akar ön? – dörmög rá a bérruhás férfi. Blanka rátekint, s úgy rémlik, mintha látta volna már ez arcot, de nem jut eszébe, ki az; annyi bizonyos, hogy parancsoláshoz szokott tekintet néz ki e bérszolga

mezből.

Neki csak a hölggyel van dolga.

– Önmaga is menekül Rómából, grófnő? Arra kérem, vigyen engem is

magával. Ön mellett megszabadulhatok.

Hanem a megszólított alak nem ügyelt a kérésre. Gyorsan elhaladt

mellette, s sietett a hintót elérni.

Blanka utánafutott. Meg volt rettenve. Kétségbe volt esve.

– Asszonyom. Legyen ön irántam irgalommal! Ne hagyjon itt egyedül,

kétségbeesetten elvesznem. Szolgája, cselédje leszek önnek az úton.

Holtomig háladatos leszek önhöz. Ne hagyjon ön vissza e rettenetes városban! Hisz asszony asszonytársához lehetetlen, hogy irgalmat ne

érezzen. Nem bánom, akárhová megy; megyek önnel. Csak innen vigyen

el. Menlevelem is van; cselédnek vagyok benne írva; hasznossá fogom magamat tenni az úton; nem sírok, nem ijedek meg semmitől. Az ég irgalmára kérem, legyen kegyelmes hozzám.

És az erőszakos rimánkodás közben görcsösen megragadva tartá

annak a sárga ruhának a szegélyét, azokkal a zöld és lilaszín

girlandokkal, s odatérdelt a kocsihágcsóra, hogy nem lehetett a kocsiajtót

becsukni tőle.

Ekkor a kísérő férfi közbelépett, s erőszakosan kitépve kezeiből az öltöny fodrait, odadörmögé a fülébe:

– E il papa!

Ezzel becsapta a kocsiajtót, maga fölugrott a bakra, s a hintó kigördült

a Colosseum tornáca alól.

MÁSODIK RÉSZ

Történet, melynek soha sincsen vége

I.

– Ím, egy világrész, ahol az Isten egyedül maga van.

Egy világrész, mely nagyobb, mint a többi öt együttvéve. Neve: a

tenger.

Még az istenekkel bővölködő Olymp idejében sem volt itt több úr, csak

egy; ma is csak egy van.

Nincs rajta se templom, se moschée, se pagoda; nem nyúlnak ki belőle

münstertornyok, minarék, teokallik; nem hangzik rajta végig harangszó,

tamtam, müezzimkiáltás – mégis jelen van ő.

Egyedül van. Nem osztozik senkivel. Nem tanít róla Mózses,

Confucse, Mahomed, az evangelisták; mégis megismeri minden nemzet.

Ez a minden színű és nyelvű emberek Istene. Az Úr a vizek fölött.

A föld változandó, a tenger örökké ugyanaz.

A tengeren járó ember mindig Isten kezében van. A földi világot a túlvilágtól csak egy átlátszó lap választja el: a víz színe. S e kettő között hintálja őt folyvást egy kéz, egy lehelet. Egy kéz, mely fenntarthat, s egy lehelet, mely elmeríthet.

A tenger alatt nincsen pokol; ez a szárazföld kiváltságos eszményképe.

A tengeren járó emberek örülnek, ha a láthatáron meglátnak egy sötét pontot: “Vitorla!”, s mikor egymás mellett elrepülnek, üdvözlik egymást.

Lehet, hogy a rokonaik otthon a szárazon gyűlölik egymást.

S akik különben is szeretik egymást, mily naggyá lesz szerelmük a tenger közepett!

Ha én festő maradtam volna, egy képet lett volna kedvem alkotni,

párját annak a festményóriásnak, amit Palma Giovane alkotott a dózse palota számára, a feltámadást. De az én képem lett volna a feltámadás a

tengeren! Mikor az angyal trombitaszavára a milliók és milliók, kiknek sírja a tengerfenék, felmerülnek a hullámok közül, s velük együtt

százezrei az elsüllyedt hajóknak, s szárnyra kelt emberek szárnyra kelt házakkal emelkednek az ég felé!

Ugye, nagy bohó vagyok én, kedves?

Ketten voltak a hajó kormánypáholyában. A férfi tartotta a

kormánykereket, a hölgy a lábainál ült, s fejét hátrahajtó az ifjú térdeire, s

annak balját kezei közt tartva, sima állát, piros arcát hozzá cirógatta, s lopva egyet csókolt a kézen. Szemei a véghetetlen eget járták, mely tele volt ragyogással e napon. A tengernek mindegy: ősz vagy tavasz. Ha akarja, novemberben is májust tart. A szél sem éles itt, a hajó együtt megy vele; a rajt ülő nem érzi azt úgy, mint a leszegezett földön. A hullám csak ringatja a trabakelt. A padrone, a kormányos és a legények

mind alusznak a vitorlából feszített ernyő alatt. A hajó megy a keleti széllel nyugotnak.

– Látod, milyen jó volt, hogy Rómában a harci párt került felül. A kikötőben minden gőzöst lefoglalt az új kormány a nagy tengeri

expedícióhoz; nekünk nem volt más választásunk, mint egy vitorlást

felfogadni, s ezzel tovább tart az út. S még azt sem tudjuk, hogy hová megyünk.

– Én oda megyek, ahová te viszesz – súgá a nő, felvetve hozzá nagy sötét szemeit.

– S én oda viszlek, ahová te küldesz.

– Nem azt mondtad-e, mikor búcsúzni jöttél: “Megyek az én kis

holdbeli szigetembe haza. Ott veszedelem van.”

– Azt akkor mondtam, mikor még magam parancsoltam magamnak.

– És most?

– Most pedig te parancsolsz nekem.

– De hát nem történt-e meg számtalanszor a világban, nem történik-e

most is, hogy a férfi elhagyja a nőt, akit szeret, s fölkeresi a vészt, amit retteg?

– A nő erős lelke teszi azt. Bizonyosan a szeretett nő mondta azt:

“Eredj! Hagyj el engem!” Ha azt mondta volna neki: “Maradj nálam!”, ott

maradt volna. Minden elkövetett hőstett s minden elmulasztott hőstett asszony munkája volt.

– Igazán?

– Igazán!

– Hát lehetséges volna az, hogy olyan férfit, minő te vagy, olyan asszony, mint én vagyok, el tudna csábítani, hogy ne oda menj, ahová a

baj idéz, hanem oda, ahová a gyönyör hív?

– Megvallottam már neked, hogy nem vagyok se hős, se szent;

közönséges ember vagyok. Az határozza meg a sorsomat, hogy mi vagy

te.

– Tehát még magad sem tudod, hogy merre kormányozzuk a hajót?

Északnak-e, délnek-e? Megy az, a szél jószántából, a végtelennek. És kettőnk között nem fekszik a földgömb, hanem le vagyunk borítva ezzel

a nagy üvegharanggal! Tehát kísértsük meg, el tudnálak-e csábítani. Én?

Tégedet? Hiába vettem volna leckét a szép Cyrene-től hét nap egymás után ebből a tudományból? Nézzük, mit tanultam tőle? Aztán majd

meglássuk, hogy merre hajlik el a – delejtű? – Tehát hunyd be a szemedet, és hallgass. Hallgasd meg, hogy mire tanított engem a szép Cyrene: “Ha tudnád, hogy milyen szép a világ; dehogy hagynád azt

magadtól elzárva tartani! Ha tudnád, hogy milyen édes a szerelem,

dehogy ismernél törvényt, mely azt megtiltja tőled! Ha tudnád, hogy mennyire bűnös minden ember; dehogy szégyenlenéd magadat előttük.

Te gazdag vagy, ő pedig egy lángész. Két cím, amely mindenre jogot ad. Te hercegnő vagy, ő pedig művész. Mind a kettő koronát visel; egyik

gyémántból, másik babérból. Csak fényt vet egyik a másikra, nem

árnyékot. Ki kérdezősködik a la Fornarina erényei után? Canova

Venusának mintaképe egy uralkodó hercegnő volt. Mikor a szemérmetes

prüdéria azt kérdezte tőle, hogy tudott »ily« alakban mintát állni egy művész előtt; azt felelé: »Mais la chambre était bien chauffée« – Hiszen jól be volt fűtve a szoba. Palma Giovine a szeretőjét, ki hívebb volt hozzá, mint az esküjéhez, bevitte a paradicsomba, megörökíté mint üdvözültet,

kolosszális ítéletnapi tablóján. Joga volt hozzá. A művész beatificálhat, mint a szent congregatió.

Neked van hatvanezer scudid hazulról, másik hatvanezeret tartozik a

detronált herceged fizetni. Gazdag vagy vele. – Ne sírj, ne deklamálj; hanem ajándékozz tízezer scudit szent célokra, s kapsz engedélyt,

egészségi tekintetekből egy évig utazhatni. Ha az év letelik, megújítod a

kegyes adakozást, s megújítják az engedélyt. Arannyal minden zárt ki lehet nyitni.

Az idegen föld útja a szerelmesek hazája. S minthogy a föld gömbölyű,

ennek a birodalomnak nincsen határa. Az ember úgy gombolyítja le az életét erről a nagy gömbről, mint egy nagy gyapotgöngyölegről.

Elmégy a Nílus partjaira, felütöd a sátorodat a piramidok között, a homokpusztán. Magad lakol benne, és az, aki önkényt követett. Nem

hallja más, csak a tevehajcsár, hogy mit beszéltek egymással, egy olyan nyelven, amit sehol a világon a saját földén túl meg nem ért senki.

A művész fest afrikai melegtől átsugárzott képeket, s a te szíved melege érzik ki e képekből. Lesz belőle hírhedett mester.

Sokáig nem időzöl egy helyen, nehogy enigmádat kitalálják. Teveháton megjárod a Szentföldet. Megfürdesz a Jordán vizében, meglátogatod a Libanont. A cédrusok árnyéka is édes pihenőhely. Művészed előtt ott is

egy új világ nyílik meg. A cédruslombok illata szentté teszi a mámort.

Mikor észreveszed, hogy ottlétedről beszélnek, otthagyod a kioszkot, s

tovább mégy a próféták vándorútján.

Mindenütt találsz római katolikus templomot. Oda ájtatoskodni

eljársz. Meggyónsz, lelkedet megnyugtatod. A gyónó bárcákat

hazaküldöd a jogfelügyelődnek. Azok dokumentumok. A patriarchákat,

a kápolnákat megajándékozod. Ezt hirdetni fogják a világnak, s az a hír,

mint a pók, a próféta rejthelye előtt, mentő hálót sző menedéked

sátornyílása fölött.

Átkeltek a tengeren, át Indiákra, végigjárjátok a délszigeteket. Minden

országban elültettek egy fát, mely az utánatok jövőnek virágot és

gyümölcsöt fog teremni.

Minden országban elveszitek az örömeiteket, s nem kérdezitek

senkitől, hogyan, milyen föltételek alatt, kinek az engedelmével szabad azokat elfogyasztani. Az oltárt és a lelkiismeretet kiengeszteli a vezeklés és az alamizsna.

Bejárhatjátok a világ legismeretlenebb részeit: Kína belsejét, Japánt, ahol az emberek semmit se tudnak még arról, hogy kell-e két ember boldogságához egyéb, mint az, hogy az emberek szeressék egymást; ahol

a hajnali harangszó nem ver föl senkit a legédesebb álomból azzal a szemrehányással, hogy azért, amit álmodtunk, a sátán prédájává lettünk!

Mikor boldog pogányok között jártok, ne mulasszátok el magatokkal

vinni a jámbor misszionáriust, egy szegény szerzetest, aki málháitokat cepeli, a gyóntató levelet kiadja ott, ahol nincs többé templom; s titkaitokat el nem árulhatja, mert azokat a gyónás szentsége őrzi nála.

S ha elfogy ez a három világrész, ott van még a másik kettő. Az is mind

paradicsom annak, aki magával hordja boldogságát.

S ha egyszer körüljártátok a földet, minden pihenőt áldozatgalambok vérével jelölve, s visszahoz benneteket az Európa-vágy, a szokás, a dicsekedési ösztön, akkor kiadtok egy nagyszerű albumot, melyben

varázshatású útleírásait bemutatja a világnak egy hercegnő, illusztrálva egy világhírűvé lett művész remekműveivel. S ez igazolni fogja

egymáshoz tartozástokat, erősebben, mint minden oltári eskü, áldás és házasságlevél. Amiért a közönséges embernek azt mondják: »Ki a

sekrestyeajtóba, eklézsiát követni!«, ugyanazért a lángésznek megnyitják az Olympot. S azontúl egymáshoz tartoztok, és senki sem fog benne megbotránkozni.

Így tett egyszer egy férjétől üldözött királyné is. S a férj Nagy-Britannia királya volt. Kémeivel vette körül a világba elutazott nőt. Bizonyítékai voltak. A nő nem védhette magát. S mégis föl lett mentve. A koronás férj

megvásárolta magát a királyné kedvesét, hogy legyen árulója a nőnek, aki őt félistenné tette boldogságában. S a nőt mégis mindenki

fölmentette: a törvény és a világ! A megkínzott asszonyszív szerelmi önvédelme éppen úgy nem vétek, mint a gyilkosság önvédelemből.

Egész életetek az örömök szakadatlan egymásra következése lesz.

Tehetitek, hogy mindig ott legyetek, ahol tavasz van. Még az évszak sem

képez számotokra börtönt. Soha nem látjátok magatok előtt a föld

szemfödelét, a havat. Együtt jártok a vándorló madarakkal, amik mindig

ott laknak, ahol zöld a világ.

S aztán nem fognak benneteket kínozni Európa fájdalmai. Nem

siránkoztok a haza keserűségei fölött. Nem hallgatjátok félelemmel a közeledő vagy távozó ágyúdörgésből az ütközet kimenetelét, mely

nemzetek sorsát dönti el! Nem tudtok semmit abból, ami kínoz,

nyugtalanít, keserűségre ingerel. Politikai változások, forradalmak,

elbukások kedélyeteket meg nem zavarják. Semmi fájdalom szava utol

nem ér benneteket, mely visszahíjon. Átálmodjátok a legnehezebb

esztendőket, amikre aggódva tekint minden ember, aki kénytelen benne

maradni az átkozott ébrenlétben. Ti az álom országában jártok azalatt, s

mikor egyszer tetszeni fog felébrednetek, kíváncsian fogjátok

végighallgatni, hogy mi történt ezalatt a földön. Hihetetlen híreket csatában elesett, vesztőhelyre jutott ismerősökről. Bámulni fogtok rajta, hogy lettek gazdag emberekből rongyos koldusok; hol hagyta el ez meg

az a jó barát a fél kezét, fél lábát; miért jár annyi asszony gyászruhában

az utcákon; mit csináltak ők azalatt. – Mennyivel okosabb lett volna, ha

ők is azt tették volna ez idő alatt, amit ti!”

S ezzel a térdére ült a hölgy a férfinak, s átölelte annak a fejét, és megcsókolta őt.

És aztán a szemébe mosolygott édes, kedves, gyermeteg

hamiskodással.

– Nos! Hát elcsábítottalak? Én? Téged?

– El – szólt Manassé, tűrve a csókot.

– Nem igaz! – mondá gyorsan Blanka, s épp olyan gyorsan arcul legyinté őt bársony tenyerével. – Gazember vagy! Mindig hazudsz. A delejtű egy hajszálnyira sem mozdult meg az előbbi helyéről.

Erre aztán hangosan nevettek mind a ketten. Manassé magához akarta

szorítani a hölgyet.

Az pedig eltaszítá őt magától.

– Eredj! Nem kellesz! Én elhagylak. Megyek innen!

Volt is hová!

Aztán, amint Manassé felállt a kormánypadról, hogy a távozni

készülőt visszatartsa, akkor rászedte őt Blanka; maga szökött oda a helyére a kormánypadra, s a kerékküllőt két kezébe ragadva, annál fogva

megfogózott benne.

– Most én ülök a kormányhoz. Te pedig ide ülsz az én lábaimhoz; aztán ide teszed a fejedet, úgy hogy a szemedbe lássak. Aztán most te kísértsd meg, hogy hogyan tudnál te elcsábítani engem. Engemet! Te! –

Beszélj nekem arról, hogy mi vár ránk a te holdbeli szigetedben.

Most tehát Manassé beszélt.

– Ahol az én kis tanyám áll, ott nincs örök tavasz, hanem örök munka.

Amíg odáig eljutunk, egy fenekestől felfordult országon kell

keresztülmennünk, amelynek minden népe fegyverben áll, s rohan

egymást öldökölni. Az én kis holdszigetemet két tenger keríti be:

lángtenger és vértenger. Azon kell keresztültörnünk; veszélyek között, amik mindennap megújulnak, és rettegések között, amiket még az álom

se szakít félbe.

A nő, aki engem oda követ, kiállja a mártírok legnagyobb

kínszenvedését, a rettegést fenyegetett férje miatt. Hózivatarban

farkasüvöltés közt kísér engem úttalan hegyhátakon keresztül, gyalog, fázva, éhezve, s tanyázik velem barlangokban, pásztorkunyhókban, s

mindennap fölteszi a rettenetes kérdést a sors elé: “Érünk-e holnapot?”

Bejárja velem nem azt az áldott országot, ahol elég két embernek

egymást szeretni, hogy boldoggá tegyék egymást; hanem azt az

elátkozottat, ahol elég két embernek egymást nem szeretni, hogy

megöljék egymást.

Kalauzunk az ágyúdörgés, s világítótornyunk az égő városok lángja. A

nő, aki engem oda követ, még batyut is hoz a hátán. Abba van bekötve

rokonainak kitagadó levele, nagybátyjának keresztülhúzott végrendelete,

elvált férjének széttépett móringlevele – és az én jövendő életmódomnak

az eszközei: a véső, kalapács, próbatégely.

S veszteségének nem az lesz a súlyosabb része, hogy feláldozott egy gazdagsággal, pompával, kényelemmel teljes földi világot, hanem az,

hogy feláldozott egy imádott, hévvel átölelt világot, tele vigaszadó, közbejáró dicsfényes védszentekkel, mennyei dicsőült alakokkal, kiknek

hatalmas pártfogásába, mint gyermek anyja keblére, hajtá le eddig fejét! –

Hogy száműzi magát nemcsak a hercegek palotáiból, hanem még az

oltárok házaiból is, s amint elfordítják tőle fejeiket azok mind, akik koronákat viselnek homlokaikon, éppúgy nem ismernek rá többé azok is,

akiknek koronája aureola és töviskoszorú.

És mikor megérkezünk együtt az én népem kis szigetvilágába, ott nem

vár ránk boldog magány, melyben csak mi ketten lakunk, hanem egy

közös családi ház, amelyben testvérek és azoknak nejei laknak velünk együtt. – És a nőnek, aki engem oda követ, szeretni, tisztelni, becsülni kell mindazokat; úgy, ahogy én szeretem őket. Azoknak hibáik,

rigolyáik, nehéz természetük, rossz szokásaik vannak, miket eltűrni, kímélni, jóvá tenni kell a nőnek, ki engem oda követ; úgy, ahogy én teszem azt.

S aztán reggeltől napestig nem édes enyelgés vár ránk. A nő egész nap

nem látja férjét. Maga viseli a ház gondját; a férj pedig végez nehéz munkát, s este, mikor megjön, sárosan, kormosan, kifáradtan néha

kedvetlenül kárbaveszett fáradsága miatt, nem szabad őt azzal a

kérdéssel háborítani, hogy mi baja van. Tűrni kell ridegségét.

A hetedik napon pedig, mikor az Úrnak szombatja vagyon, elmennek

együtt a templomba. Egyszerű fehér boltozatú ház ez. Se Rafael, se Canova keze nem fáradt abban, hogy láthatóvá tegye benne az Istent.

Nincs benne oltár. A nép maga énekel. S az rideg, vontatott, egyhangú zsolozsma. A pap nem ölt aranyos ruhát. Olyan egyszerű ember ő is, mint a többi. Amit beszél, az nem szól fölfelé az angyaloknak, csak lefelé

az embereknek. Mikor megáld, nincs nála se pásztorbot, se halászgyűrű;

olyan szegény ő is, mint amilyen szegények azok, akiket áldásával

elbocsátott.

Hanem, midőn egyszerű lelkipásztor kezébe teszi a nőnek a férfi kezét,

akkor azt mondja neki: “Ez a férfi a te férjed, és te asszonya vagy ennek a férfinak mindhalálig!” S akkor az egész ház föláll, s rázendíti az ament! S

akkor a nő, aki asszonya az ő férjének, annak kezét kezében tartva, a minden fejedelmek büszkeségét meghaladó ragyogással arcán, halad

végig a kettős sor között, melyet tiszteletreméltó agg férfiak s tisztelettudó gyermekek, erényes matrónák és szűz hajadonok képeznek

előtte. S mikor eljön az idő, hogy ez a nő anya legyen, nincs királyné a földön, akinek erősebb fölségi joga legyen az uralkodásra, mint van annak a nőnek, aki asszonya, bálványa, gondviselése annak a világnak, amit, mint Isten, a semmiből teremtett.

Ez az én csábképem, hercegasszony!

Blanka a két kezében tartott kormánykerék küllőin egy erőszakos

rántást tett, s aztán odaveté magát az ifjú keblére, hangosan – édesen –

zokogva.

Szólni nem tudott. Csak ujjával mutatott a boussole felé. A delejtű

eltért. – A hajó északnak fordult, s megkezdte futását – a holdbeli sziget

országa felé.

II.

– Elviszesz-e hát magaddal? – kérdezé a nő.

– Eljössz-e hát velem? – mondá az ifjú.

– Jól tudod te azt, hogy ami tért a két karoddal átölelhetsz, az az én láthatárom; az én egész világom.

– Akkor még most csak rabom vagy. S abban én nem nyugszom meg.

Én nem akarom veled elhitetni, hogy te egy hajótörött vagy, az én szívem

egy mentő deszkaszál, melyen tovább úszhatol. Ez nagyon sötét

prognosztikon volna neked is, nekem is. Hogy téged a kétségbeesés

dobott volna keblemre! Miért kiáltottad azt, hogy “Ed io sono la

condannata!”, mikor legelőszöt megcsókoltál?

– No! És nem esett jól neked az a csók?

– Nem! Fájt…

– Fájt – a csók?

– Fájt az, hogy te haragodban csókolsz.

– Nem volt-e okom elkeseredve lenni? Nem omlott-e abban a percben

minden hamuvá, amit addig örökké égő fénynek hittem? Nem veszett-e

el a hitem az emberi alakok istenségében; az áldások foganatjában, magában az emberi igazságszeretetben is? Akik engem mártíréletre,

mártírhalálra elítéltek, maguk elfutnak az ő ítéletük elől. Mit higgyek én

tovább azoknak az égig emelkedésében, akiket a földön így futni láttam?

– Összetéveszted a fogalmakat. A földet ők el fogják veszíteni. De az ég

kulcsait mindig bírni fogják. Az, akit te futni láttál, a földi uralkodó volt, ki itt hagyta koronáját, aki ellen a hús és vér fellázadt. De a szellemek megmaradnak neki. A szentek, a dicsőültek serege, az apostolok, a

vértanúk, akikkel telve van az a világ, nem jönnek eléje alkotmányt követelni, s százmilliói az élőknek fogják ezután is kérni tőle, hogy nyissa meg előttük ezen világnak kapuit, és teneked fájni fog a szíved, hogy kiléptél abból a fényes processzióból, amelyet ő vezetni fog.

– És ha le kellene érted mondanom magáról az égről; már meg van téve. Te jól tudod azt. Belőlem nem lehet többé más, csak az, amit a szép

Cyrene mondott, vagy amit te mondtál.

– S te választottál a kettő közül. Feleségem akarsz lenni. S hogy az lehess, meg kell tenned az utat odáig, ahol hitsorsosaim laknak. Ezt

rendeli a törvény. Át kell térned az én vallásomra.

– Készen vagyok rá.

– Nem vagy rá készen. Az én templomom nem átjáróház egymással

találkozni vágyó szerelmesek számára. Az én eklézsiám nem azilum más

vallás elítéltjeinek, kik oda bíráik elől menekülnek. Az én templomom tornyán a gömb nem azt hirdeti, hogy “Jertek ide! Itt szabadabb az erkölcs, könnyebb az élet, itt nem kell keresztet viselni.” Neked előbb meg kell szeretned azt az Istent, akit én követek.

– S hogyan ismerem meg őt?

– Azokból az emberekből, akik az ő hívei. Nem az igékből, nem a szent

könyvekből, hanem a tettekből: az emberek életéből. Majd ha megtudod,

hogy mit tesznek azok, akik nem halasztják az Istennel és emberekkel való kibékülést a másvilágra, hanem cselekszik azt itt ezen a földön, akik

elkezdik a szentek országát építeni már itt a nap alatt, akik megmutatják,

hogyan kell embernek az embert eltűrni, igazságosnak lenni,

bántalmakat megbocsátani, dolgozni föld fölött és föld alatt, hűségért hűséggel fizetni, szenvedőkkel jót tenni, mívelni a lelket a tudás által; s mindezekért nem zúgolódni, hanem örülni az életnek és mindannak, ami

benne van; örülni a munkának, a hűségnek, a megbocsátásnak, a

jóltevésnek, a tanulásnak, s mindezekért áldani azt az egy Istent, aki mindezt nem csapásul mérte reánk az eredendő bűnért, hanem saját

lelkét lehelte belénk – hogy legyünk “boldog emberek” abban, amiben ő

“boldog Isten”! Akkor szeretni fogod az én atyámfiait; akkor szeretni fogod azt az egy Istent, aki a béke Istene; akkor nem fog neked fájni az én csókom.

– Szólj, mind ilyenek a te atyádfiai, mint te vagy?

– Mind jobbak ők nálamnál egytül egyig.

– Akkor már szeretem őket.

…És többé egyiküknek sem fájt a másik csókja.

…S most aztán súghatta a nő: “Ed io sono la beata.”

III.

A boldogság addig tartott, ameddig a tenger. Amint a trieszti árbocerdő

meglátszott körben forgó őrtüzével, azt mondó Manassé Blankának:

– A mi beteg szárazföldünk közelít. Ez a mi gondtalan örömeinknek a

vége. Amint a szárazföldre kilépünk, megjelennek előttünk a föld

hatalmasai, s megkérdik tőlünk, hogy kik vagyunk; mi közünk van

egymáshoz; honnan jövünk, és hová akarunk menni. – S mindezekre mi

igen rossz feleleteket tudunk adni. Útleveleink vannak cittadino

Scalcagnatótól, aki az osztrák partrendőrök előtt nem jó firma. A Cagliari

név jóhangzású név egész a magyar határig; azontúl már gyűlöletes; megfordítva – a Zboróy név rossz hangzású Isztriában, mert ily nevű

urak a magyar hadseregben szolgálnak. Az én nevem gyanús itt is, ott is.

Rómából jövünk, a forradalom fészkéből, s Magyarországba megyünk, a

forradalom tűzkatlanába. Egymáshoz tartozásunkat nem tudjuk igazolni

semmivel. Kémeknek, emisszáriusoknak fognak tartani bennünket

mindenütt; letartóztatnak és elválasztanak.

– Tanácsolj hát, mit tegyünk?

– Kétféle utunk van, amit választhatunk. Az egyik az, hogy Triesztben

kiszállva te veszed át a vezetést. Útleveledbe beírjuk a nevemet, mint inasodét; én livrée-t öltök, bajuszomat levágom, s szolgállak az egész úton mint cseléded, tiszteletteljes távolban tartva magamat. Te a Zboróy

földesasszony utazol haza birtokodba, s én követlek, és hordozom a málhádat. Így legkönnyebben átcsúszunk minden akadályon.

Blanka a fejét rázta.

– Mi a másik?

– Az sokkal nehezebb és veszélyesebb.

– Akármi legyen, én azt választom. Hogy én az egész úton úgy bánjak

veled, mint cselédemmel, hogy egy gyöngéd szót ne szólhassak hozzád,

azt nem bírom ki. S hogy te ezt a szép kis drága bajuszodat levágd, azt nem engedem meg. Mondj mást.

– A másik az, hogy a partra kiszállva, átadjuk útleveleinket a szemközt

jövő rendőrbiztosnak, ahogy az most szokás; attól megtudjuk a

parancsolatot, hogy holnap mely órában jelenjünk meg személyesen a

rendőrfőnöknél, további rendelkezések elfogadása végett. Mi azonban

azt a reggelt nem várjuk meg Triesztben, hanem veszünk egy-egy vándorbotot a kezünkbe, egy útitáskát a hátunkra, s nekiindulunk gyalog

a Karszt-hegyeknek, s ösvényeken, amiken okos ember nem jár,

átvezettetjük magunkat egy kalauzzal a magyar határig.

Blanka a tenyerébe tapsolt.

– Az lesz jó. Ahol elfáradunk, ott leülünk egymás mellé pihenni. Éji szállásra találunk egy pásztorkunyhót, és abban friss szénát fekhelynek.

Ebben aztán megállapodtak.

Triesztben legsürgetősebb dolguk az volt, hogy mind a ketten levelet írjanak Zimándy úrnak, kiről azt hitték, hogy Budapesten lakik mindig.

A levélben tudatták vele az eddig törtérteket. Hogy a hercegnő Rómát elhagyta, hogy magát Manasséval eljegyezte, s evégett utaznak együtt Erdélybe, ahol egyedül lehető az áttérés és az egybekelés. Ez majd nagy

meglepetés lesz Gábor úrnak!

S hogy annál hitelesebb legyen a levél, mind a ketten egy darab papírra

írtak; az egyik oldalára Blanka, a másikra Manassé.

A levél természetesen hamarább haza fog érni, mint ők, akik az út egy

részét gyalog teszik meg.

Azután csak azt várták, hogy beesteledjék, akkor kisétáltak a város végére, ott a legutolsó szatócsboltban parasztruhát, hátitarisznyát és élelmiszert vásároltak, átöltöztek isztriai póroknak, s aztán a legelső

albergóban találtak egy kalauzt, aki fölvezesse őket a Karsztra.

Idáig tartott a boldog délöv világa: a ciprusfák, az olajfaligetek országa. Az első útkanyarodónál más más világrész következik. Egy

ország csupa kőből. Hegyhátak, amiken egy fűszál nem leng; pedig

barázdákat szántott rajta – mint mondják – az ördög.

Egy elátkozott vidék, ahol az ember száműzetésben él. Vagy, mint a sas, csak fészkét rakja rajta, s másunnan hordja oda eledelét. Kecske járta ösvény vezet a gyopár fedte hegyoldalon végig, melynek szédítő

mélységében megszállt az esti köd.

Hárman haladnak egymás nyomában. Elöl a kalauz. Kipróbált

csempész. Most is azt hiszi, hogy csempészeket vezet, akik csipkét, selymet lopnak át az osztrák határon. Ismeri a douanier-k, a vámőrök les-zugait, amiket kerülni kell, s az útféli tanyákat, amikben meg lehet pihenni. Messze vannak azok egymástól, s gazdáik nem mindig vannak

otthon.

A merész havasi vasutak még akkor nem szelték át a sziklaországot;

dörömbölő robajuk nem verte föl a hegyszakadékok csendjét.

Ahol a hold megvilágítá a hegyoldalt, néhol a kopár szirtlapon egy-egy

keretbe foglalt kép látszik: egy kis csendélet. Néhány fa, bokor, közötte zöld vetés; egy zugban kicsiny ház, melynek egyetlen ablaka messze világít. Ott valami vakmerő ember megkísérlé dacolni mostohaapjával, az ördöggel, s kierőszakolt a kőből annyi termőföldet, hogy fát

ültethetett, rozst vethetett bele, s körülvette azt kőkerítéssel. Túl e folton semmi élet, semmi növényzet.

Az elkényszeredett boróka meghúzza magát a sziklák oldalaiba, s nem

mert túlnőni a palarétegen, mely védi a rettenetes bórától. Éjféltájon, mikor lemegy a hold, s tovább utazni veszélyes, a vándorok elérik a pihenőtanyát. A kalauz azt mondta, hogy itt a “város”. Minő város volt

az? Egy Pompéji a hegytetőn, mely soha nem volt eltemetve, mégis

elmúlt. Egy holt város. Holt házak, holt utcák, holt piac.

Még áll fal fal mellett, egymásba róva, egymást támogatva; teteje már

egynek sincsen; az út magasságáról minden szobába belátni, némelyik kékre van festve, a másik pirosra; a konyhák oldalai még feketék a koromtól. – Itt valaha éltek.

A falakra borostyán kúszik fel, s a cseresznyebozót pagonyt képez a házak körül, miknek némelyikén még látszik mésszel felírva a tulajdonos

neve. Itt valaha örültek és szerettek.

S nem ölte ki hadjárat a hajdani lakókat; sem meghonosult gonosz

járvány nem kényszeríté elhagyni falaikat. Igen egyszerű dolog történt velük. A patak, mely vidéküket éltette, egyszer csak keresztülásta magát

a mészkövön, más üreget talált; elhagyta ezt a völgyet, s egy másikban mérföldekkel odább tört magának kijárást. A kis “város” lakóinak itt kellett hagyni a sorba rakott köveiket, ha szomjan nem akartak halni. A

nevére sem emlékezik már senki a helységnek.

Jó szerencse, hogy a hajdani templom sekrestyéjének boltozatos teteje

van; abban meghúzhatta magát egy kecskepásztor: összes lakossága az egész városnak, s vendégfogadósa a járatlan út vándorainak.

– Mindjárt meglátjuk a vén “fecsegőt”– mondá a kalauz, amint az ösvényről a puszta város felé letért.

– Fecsegőt? Az a neve a gazdának? – kérdé Manassé.

– Az a tulajdonsága. Egész nap fecseg.

– De ez igen rossz tulajdonság.

– Olyan nyelven fecseg, amit nem ért senki. Ötven esztendeje él már itt

a sziklák között egyedül. Senkije sincs, mint a kecskéi. Azalatt csinált magának egy oly nyelvet, amit semmi emberi teremtés meg nem ért.

Azon beszél a hozzá betérő utasokkal; s ha maga van, a láthatatlan emberekkel egész nap. Egyszer nagy összeütközés volt ebben a völgyben

a csempészek és a vámőrök között, s a fecsegőt is felvitték a

törvényszékre tanúnak. De könnyebb lett volna azt leírni, amit egy szarka beszél az ágon, mikor jóllakott és ejtőzik, mint az ő válaszait.

Voltak tudós urak, akik mindenképpen meg akarták tudni, hogy miről van szó; s egész nap szóról szóra jegyezték a mondásait. De két egyforma

szó nem fordult azokban elő. Csak amikor elvégezte a mondanivalóját, akkor ismétlé ezeket a szavakat: “róre mityi nófiti”, ez a végszó, de annak sem akad gazdája.

Már messziről lehetett a pergő diskurzust hallani, amit a puszta

templom sekrestyéjében támasztott valaki. Mintha egy korcsmáros

perlekednék odabenn egy egész tele csapszék vendéggel, akik megitták a

sok bort, s nem akarnak fizetni.

Nem volt ott se bor, se vendég. A tűzhelyen pattogott a borókabozót lángja. (Abból állt a hegyoldalt terítő erdő.) S akörül sürgölődött egy csodálatos alak. Kecskebőrből, tarka darócrongyokból, összecsapzott

emberi hajból és szakállból összeállítva. Csak a szája és két szeme számára volt nyílás a gubancban. Főzött valamit egy cserépfazékban a tűz mellett.

Amint a kalauzt meglátta az ajtajában a két utazóval, egyszerre

abbahagyta a perlekedést az eddigi vendégeivel, s csupa üdvözlet és bókolat lett minden szava; s amivel sorba mind a háromnak felszolgált, az valószínűleg mind megannyi teljes című titulus volt. A következő

beszéd pedig, aki értette azt a nyelvet, világosan azt fejezé ki, hogy mit parancsolnak a nagy uraságok; hány szobát, milyen ágyakat, hogyan

akarnak étkezni – “à carte” vagy “à table d’hôte”. Parancsolnak osztrigát,

burgundit? Van minden.

– Jól van már, öreg! “Róre mityi nófiti.” Nem kell az uraságoknak semmi, csak rőzse a tűzre, aztán meg friss moha fekhelynek. Enni –, innivalót magunk hoztunk magunkkal.

A gazda megértette a kívánságot; mert hallani tud olaszul is meg illírül

is; csak beszélni nem. Csinált ágyat az uraságoknak a tűzhely mellett és

szép lobogó tüzet; melyet azok körülültek, s előszedve az iszákból a magukkal hozott lakomát, elkezdtek estelizni. A gazdát is kínálták, de az

világért meg nem kóstolt volna semmit. Ellenkezőleg, elkezdte magasztalni azt a valamit, ami az ő egyetlen fazekában rotyogott.

(Láthatólag kecskesavós zsendice.) A szavakat nem értette senki, de a hang, a mosolygás, a cuppantás, az összecsücsörített ajkakhoz vitt

ujjhegyek mimikája elmondá azt bőségesen, hogy abban a fazékban

megvan minden, ami csak emberi ínynek drága és kedves: az olasz olla

potridája, a kínai fecskefészke, a török piláfja, a magyar gulyáshúsa, a zsidók mannája! Lucullus szakácsa annál jobbat nem főzött. S mikor azt

látta, hogy a kalauz mindezekben kételkedik, fogott egy nagy

főzőkanalat, megvakarta vele a fazék tartalmát, s kihúzott annak a fenekéről egy óriási hosszú – kígyót!

A férfiak felkurjantottak, a hölgy felsikoltott a rémület miatt a szörnyű

eledel láttára, amire aztán a gazda azt mondá, hogy “róre mityi nófiti”. S

nagyon elszomorodott, hogy az ő fejedelmi lakomáját így megvetik az idegen barbárok; s aztán motyogott magában; ez az ő csemegéje: delicatesse, amivel a minden állatok táplálója bőségesen ellátta őt, a sziklák egyedüli lakóját. Mindennap küld a számára egyet az útjába. S a

kígyó jóízű állat, jobb, mint az ángolna. A kígyó szelídebb a galambnál,

mert nem repül el. Hazugság minden rossz, amit ráfogtak. Hanem hát

“róre mityi nófiti”. Nem is maradt ott a társasággal, mely lakomáját így

megveté; hanem amint tökéletes lett a főzemény, vette a fazekát, kiült vele az ajtó elé egy nagy kőre, ott költötte el a mannáját, s aközben haragosan kergetett egy csoport vásott suhancot, akik bele akartak

torkoskodni. Ellenben igen bőkezűleg kiosztá a maradékát szegény

koldusasszonyok között, s a csontokra összehívta a kutyákat. Nem volt ott rajta kívül senki; se koldusasszony, se suhanc, se kutya; csak a kövek, a kövek meg a kövek…

Aztán csak kibékült megint magától, s elkezdett a vendégeinek vidám

történeteket mesélni, csodálatos adomákat, amiknek felét elnevette.

Olyan jóízűen tudott kacagni, hogy utoljára azok is együtt nevettek vele;

– nagyon vidám történetek voltak azok, csakhogy nem értette senki.

Mikor aztán a vendégek alunni készültek, még egyszer megrakta a

tüzet (a hegyek tetején a novemberi éjszakák hidegek) , s aztán magukra

hagyta őket, maga a kalauzzal együtt bement a templomba, melynek

megmaradt boltozata alatt tanyáztak kecskéi. Ott elébb egy hosszú

értekezést tartott a kalauznak, valószínűleg az időjárás változandósága fölött. Azután elmondott neki egy pár rémséges történetet, bizonyosan

dugárusok baleseteiről, vámőrök megsebesültéről, de amint végül azt mondó, hogy “róre mityi nófiti!”, a szája elé tette a mutatóujját, hogy ebből aztán egy szót sem szabad ám odább mondani.

Mikor aztán a kalauz elaludt, nem hallgatott rá többet, akkor odament

a kecskéihez, s tekintve azt, hogy a többiek már alszanak, halk hangon, suttogva kezdett el nekik kegyes oktatásokat tartani; szemrehányásokat tett nekik számtalan gonoszságaikért; megfeddé, megdorgálta a

keményebb szívűeket, akik a többieknek rossz példát adtak, s aki egy

“me-e-e” szóval visszafelelni bátorkodott, azt lehordta méltó haraggal.

Végre ő is ledűlt alunni a kecskebőrrel terített mohágyra. Ott még egy

kis ideig nevezetes vitája volt egy képzelt házastárssal, aki szeret a férjébe minden áron belekötni, s nem engedi békével elalunni.

Visszafeleselt neki. Embertől nem érthető nyelven. Mégsem bírt vele. Az

asszony kifogyhatatlan volt a perpatvarban, utoljára is “az okosabb enged”. Neki kellett elhallgatni. “Róre mityi nófiti.” Hátat fordított a képzelt perlő társnak, és horkolni kezdett.

Blanka oly édesdeden aludt a hevenyészett mohágyon, a kővilág

pusztaságának közepette. Ahol az egyetlen ember egyetlen vada a kígyó.

A Cagliari-palotában egyszer sem volt ilyen édes, nyugodalmas álma.

Korán regkel felköltötte a harangszó. A kecskék csengettyűszava. Itt az a

hajnali harang.

A gazda lopózva osont a sekrestyén keresztül. Blanka utánanézett az ajtó hasadékán keresztül, hová megy.

A templom előtt állt egy kőkereszt. Az egyik ága már le volt törve, s az

idvezítő testéből csak a jobb kar és a két lábszár volt még rajta.

A fecsegő odatérdelt a csonka jelvény elé, s elkezdett egy hosszú imádságot mondani azon az érthetetlen, senkihez nem szóló nyelven.

“Róre mityi nófiti.” Ez volt az ámen. – Az, akihez beszélt, bizonyosan megértette azt.

Azután került-fordult, nemsokára visszatért egy tál tiszta vízzel, amit a

borókáról lerázott zúzmarából olvasztott a tűznél, s azt nyájas

mosolygással ajánló fel Blankának. Tudta, hogy az asszony boldogtalan azon a napon, amelyen arcát és kezeit meg nem moshatta.

Azután megtanítá őt a kecskét megfejni. Szép tudomány az egy

asszonynak, aki szereti reggelire a maga fejtét inni. Aztán még ki tudja, hogy “róre mityi nófiti”?…

IV.

Manassé igen jól okoskodott, mikor ezt az utat választotta; a Karszton gyalog keresztülhatolva nyílt kapu volt előttük Magyarországba;

mehettek, anélkül hogy valaki hozzájuk szólt volna. A horvát

határőrvidék összes férfi lakossága messze távolba volt elszólítva a hadműveletek mezejére; a falvakat, városkákat nem őrizte senki,

rendőrség, vámőrség, mind be volt vonva; ahol fuvarost fogadtak,

tízesztendős gyermekek voltak a kocsisok.

A Muraközön átjutva izgalmasabb élet közé jutottak; a magyar

községek népfölkelése volt hazatérőben; a hadseregtől elbocsátott, nem harcolni való elemek. Ezekkel sem volt semmi baj.

A Bakonyerdő a legbátorságosabb hely volt most.

A magyar hadsereg még Győr előtt állt, háta mögött egész Budáig

szabad volt a tér.

A Lánchídon még nem jártak, a hajóhídon még nem szedtek úri

kinézésű emberektől vámot.

Amint Manassé Blankát az “Angol királynő”-nél elhelyezte, azt kérdé

tőle, hogy nincs-e elfáradva.

Blanka nevetett:

– Ugyan mitől?

Hiszen csak két napig járt gyalog a hegyek tetején, és négy napig rázatta magát kukoricaszár ülésű parasztszekéren. A finom alkotású

testnek oly acélidegzete volt, amit külső viszontagság ki nem bírt fárasztani.

– Akkor holnap reggelre megrendelem a “gyorsparasztot”.

A gyorsparaszt volt akkor a magyarországi közlekedés előmozdítója.

Tanyája e nemzeti vállalatnak a budai “Fehér farkas”-ban volt

feltalálható, s a részvényeket nemhiába hítták “nyergesújfalusiaknak”.

Elébb azonban Zimándy ügyvéd urat kellett felkeresnie, hogy

értekezzék vele azon ügyek felől, amiket Triesztből küldött levélben reábízott. Az ügyvéd irodája ismeretes volt, a leghíresebbek közé

tartozott az a fővárosban. Mindig volt négy-öt segédje és ugyanannyi jurátusa. Ezúttal azonban a nagy irodaszemélyzetből csak három volt otthon található: egy sánta, egy púpos meg egy hebegő. A többi elment

honvédnek.

Manassé szörnyű nagy lármára nyitott be az irodába. A sánta meg a púpos nagy veszekedést folytattak egymással, amibe a hebegő is

törekedett beavatni magát, de amint a legelső “k”, “g”, “p” vagy “b”

betűhöz elért, ott oly nagyszámú hasonló betűknek az elszaporításával gyűlt meg a baja, hogy a másik kettő nem várt addig rá, hanem tovább

harcolt. Mind a háromnak fel volt téve a kalapja; úgy jobban lehetett gorombáskodni.

Manassé ismerte mind a hármat.

Amint őt belépni látták, levették a kalapjaikat, s a két vitatkozó fél rögtön elővette, hogy legyen az ő vitás perükben bíró.

– Tehát “miért zúgolódnak a pogányok?”

A sánta így szólt:

– Ez a púpos itt ni, azt állítja, hogy ők, a pozsonyi jurátusok csinálták a forradalmat Bécsben március 13-án, s azért azt kellene nemzeti ünnepnek

elfogadni.

– Persze hogy azt! – kiálta fel a púpos. – Nem is a pesti paraplé-

revolúciót ám, amit te sánta segítettél csinálni március 15-én.

Ezeknek nem volt akkor nagyobb bajuk. Manassé aztán eligazította

köztük a dolgot.

– Mind a kettőtöknek igaza van. Te sánta csináltad valóban a március

tizenötödikét, csakhogy az nem volt forradalom, mert csak egy puskát sem sütöttek el benne; a bécsi már az volt, mert abban egy embert meg is

lőttek! – Csakhogy azt, te púpos, nem csináltad.

Ezért aztán összeszidták mind a ketten, s rajta kibékülve felcsapták kalapjaikat, s eltávoztak. Otthagyták egyedül a hebegővel. – Az volt az irodafőnök.

Manassé Zimándy úr után tudakozódott.

A kis hebegő megkísérté előbb egy nagymennyiségű kkkk betűvel;

amikor az nem sikerült, egy még hosszabb sorozat pppp betűvel nyitni meg a választ; mikor látta Manassé, hogy sehogy se megy a dolog, azt mondta neki: “Próbáld meg, pajtás, elénekelni, amit mondandó vagy”.

S ezen a módon csodaképpen jól ment a kísérlet. (Mint tudva van, a hebegők énekelve igen tisztán tudnak beszélni.) Borgia Lucretia

“qualunche sia l’avento” dallamára igen szépen elő tudta adni az

irodavezér, hogy Zimándy úr nemcsak a háznál nincsen, de sőt

Budapesten sem kapható. Még egy hét előtt egy fulmináns cikket írt a

“Radical Lap”-ban, felszólítva a lakosságot, hogy temessük el magunkat Budavár romjai alá, s annak a nyomatékául maga a nagyságos asszony is

kiment délután a Gellérthegy alatti reduithoz sáncot ásni, s ott hordta a

földes kosarat másfél óra hosszat, más úrhölgyekkel egy társaságban.

Bizonyosan ott nagyon felhevítette magát, mert éjjelre nagy migrént kapott, mely ellen a házi orvos gyors levegőváltoztatást rendelt; minek következtében Zimándy úr rögtön elköltözött nejével együtt a falusi jószágára, ami vagyon Szatmár vármegyében. Ami elég szép

levegőváltoztatás. A maga részét Budavár romjaiból itthagyta –

akárkinek, akinek tetszik.

E szép énekszó mellett azt is megtudta Manassé, hogy ami levelet ő

küldött Zimándynak öt nap előtt, ez már nem találta őt Budapesten, hanem minden bizonnyal utána lett küldve “Pálmás”-ra, a birtokára, a többi elintézetlen levelekkel együtt.

– Ez sem baj – gondolta magában Manassé.

Másnap még az olajlámpák pislogása mellett megindult a gyorsszekér

az utazókkal. Vannak vasutak, amiken túltett ez utazási mód. Az út jó volt: nem vas, de acél; egész hónapon át nem esett eső. Délre Szolnokban

voltak, estére Püspökladányban. Ott néhány órai pihenés és

megismerkedés a vendéglős rántottájával és ágyszalmájában zörgő

egereivel, s aztán a fiastyúk feljövetelekor folytatott vágtatás a rónán keresztül, mely reggelre Debrecenben végződött – úgy, hogy másnap

korán délután már közel járt a gyorsszekér négy, csengős paripájával a

“pálmás”-i kastélyhoz, melyet azért neveztek el ekként, mert az egész park körül van szegélyezve olasz jegenyefákkal, miket a nemzeti

büszkeség pálmafáknak nevez.

Amint a pálmafaszegélyhez ért a négyes fogatú gyorsszekér, egy

kukoricaszárból épített kunyhóból egy marcona alak ugrott a lovak elé, egyik kezében kétágú vasvillát emelgetve, másikkal az első ló zabláját ragadva meg.

– Meg kell állni! – rivallt a kegyetlen ember a kocsisra.

– No, mi baj? – kérdé Manassé. – Útlevél kell? Passzus?

– Nem paksus kell – válaszolt a szigorú férfi –, hanem ezeket a csengettyűket kell leszedni a lovakról, ni!

– Ugyan miért? – kérdé Manassé.

– Hát azért, mert a nagyságos asszonynak ma nagy “mirge” van.

A vendégek nem értették azt; az őr bővebb magyarázattal szolgált.

– Ilyenkor az útfélen két strázsa áll, hogy aki elhajtat a kastély előtt, annak leszedje a lováról a csengőket.

– De mi éppen ide akarunk szállni a kastélyba – mondá Manassé.

– Akkor meg éppen megkövetem; majd csak lépésben fogom vezetni a

lovakat, hogy a kocsi ne zörögjön. A nagyságos asszony nem szívelhet semmi hangot. Még a szomszéd faluból is összevásároltatta mind a

kakasokat, hogy ne kukurikoljanak; mert nem tud aludni tőlük.

De bármi óvatosan igyekezett is a négy ló meg a kocsi lábujjhegyen járni, mégis óvhatlan volt, hogy valami kis neszt ne támasszon, amíg a kapun bejárt, s már a folyosóajtóban megjelent egy új komornyik,

haragosan ijedt képpel mutatni némajátékban, hogy csendesebben kell

zörögni!

– Mondtam ugye, hogy mikor a nagyságos asszonynak mirge van, olyankor nagyon idegen.

A vadparaszt sohase hallotta hírét a migrénnek és idegességnek; aztán olyan szókat csinált belőlük, amik azokhoz legközelebb álltak.

A szelíd paraszt aztán megigazította, odasietve az uraságokhoz. Ő

németül beszélt.

– Óh, ez vadparaszt! Sohase tanulja meg az igazi szókat. A nagyságos

asszonynak “Meergrün” baja van, s ilyenkor egészen “närrbös”.

Blanka kérte, hogy vezessék őt beteg barátnéjához. Az asszonyok

nagyszerűek a betegápolási vágyban.

Az inas előbb bejelentendőnek találta a vendéget, mert a nagyságos asszony ilyenkor “närrbös”! S lábujjhegyen lépegetve benyitott egy

posztóval bevont ajtón, melyen túl egy másik paplannal kivert ajtó következett. Blanka és Manassé azalatt állottak a folyosón, s várhattak rá, míg visszatér. Az pedig jó ideig tartott.

Mikor aztán az inas ijedésre meredt szemekkel visszajött, mutatá

mémajátékkal Blankának, hogy be lehet menni; de az arcáról lehetett látni, hogy nem igen kellemetesnek jósolta a látogatást. Sietett azután a férfivendéget a nagyságos úr szobájába vezetni, aki nem is sejti, hogy valaki érkezett a házhoz. Olyan csendesen lopózik be ide a vendég.

A szép Marie szobájában nappal is sötét volt. Az ablaktáblák be voltak

téve, a függönyök leeresztve; azonkívül valami barna szőnyeg, mellyel a

falak be voltak húzva, még segített a komor hangulatot növelni. A szép

hölgy egy causeuse-ön hevert, félig fekvő állapotban, sárga selyem

háziköntös volt rajta; hosszú szőke haja lebontottan omlott el körüle.

Háta mögött egy sovány komorna állt meg egy köpcös szolgáló. A komorna egy hosszú nyakú üvegcséből eau de Cologne-t csepegtetett az

úrnő fejére, s a szolgáló, mint Aeolus segédei, tele pofával fújt arra a helyre, hogy az illatszer gyorsan elpárologjon.

A szép úrnő már tudta, hogy ki jön őt látogatni, mert az inas bejelenté

a vendég nevét, hanem azért mégis úgy tett, mint akit e megjelenés a kísértetlátás rémületébe hozott. Felszökött, kezeit reszketve maga elé tartá, szemeit holdkóros elbámulásra mereszté, ajkai lihegtek, állát rángatta a görcs, melle fuldokolt; aztán visszaesett fekhelyére, rémülten kiáltva – “herc… (aztán megigazította magát: már nem az!) Blanka!” – s

akkor aztán elkezdett zokogni. Blanka odament hozzá, megcsókolta

gyöngéden a homlokát, s részvétteljesen kérdezé:

– Marie! Ön szenved?

A szép szőke hölgy e csóktól is összeborzadt; mintha kísértő szellem csókja lett volna az, s két karját arca elé tartá, hanem a rémület közepett is eszébe jutott annyit súgni vendégének, hogy “Parlons francais devant

les domestiques”.

S Blanka kénytelen volt franciául ismételni kérdését.

– Ah! ah! – nyögött a szenvedő úrhölgy. – Mi az a fájdalom, amit a fejemmel szenvedek, ahhoz a kínhoz képest, amit a szívem érez ön miatt

– Blanka.

– Énmiattam? Mivel okoztam azt?

– Mon dieu! Ah, mon Dieu! Minő örvénybe vetette ön magát! Férjem elmondta. Annak a betege vagyok. Ön koldussá tette magát. Minden

vagyonát eldobta magától. Rettenetes gondolat! Önt éhezve, rongyokba öltözve látni. Dieu et Jesus Maria.

Blanka mosolygott.

– De ettől ne féljen ön. Én nem fogok se éhezni, se rongyosan járni.

Férjhez megyek, s a férjem eltart.

– Borzasztó eszme! Férjhez menni – az egyház tilalma ellen! A fejem szétszakad mindjárt! Látom önt a kárhozat tüzében égni! Ezt a szép, mosolygó arcot. Eddigi szentképemet. Eltorzulva az örök lángok között.

Elveszve menthetetlenül! Megőrülök bele! Ah “sót”, “sót!”Adjátok ide azt a repülősót! Ne lássam Belzebubot ily irtózatosnak.

A repülősótól aztán monsieur Belzebub kezdett egy kissé toleránsabb

lenni.

A szép Marie imára kulcsolt kezei közé szorító a repülősavas fiolát, s

úgy kezdett el Blankának előterjesztéseket tenni.

– Ön át akar térni a pogány hitre! Zsidóvá akar lenni! Zsidóvá! Hüh, be pokolbeli meleg van idebenn! Hol van az a thermometrum? Legalább

ötven fok melegnek kell lenni. Oltsák ki a tüzet a kályhában. – Ah, Blanka! Ha még nem késő, ha még van visszatérés. Fusson ön! Fusson!

Hagyja el azt az embert! Azt a démont!

– Kérem, Marie, én azt, akit szeretek, tisztelem is.

– Bocsásson meg! De most olyan nagyon szenvedek. Nem akartam önt

megsérteni. Nem akartam önnek fájdalmat okozni.

– Nem is lehet – szólt Blanka angyali nyugalommal –, aki boldog, annak nem lehet fájdalmat okozni – s én az vagyok!

– Szerencsés ön! Ah, én amióta az ön balsorsát megtudtam, folyvást beteg vagyok bele. Hat nap óta nem alszom, nem eszem, nincs

nyugodalmam.

Blanka délcegen fölemelte fejét, és arca ragyogott a kevélységtől.

Egészséges arcpírja eleven dicsekvés volt.

– Ne beszéljünk most énrólam! – szólt aztán szelíden, s leült a szép szőke mellé. – Tudja ön, Marie, máskor ha szenvedett ön a fejével, én a

két kezem közé fogtam azt, s ön azt mondta, hogy a tenyeremnek

gyógyító ereje van.

– Igen; ön volt az én szentem.

– Kísértsük meg; azért, ha megszűntem is szent lenni, hátha az

ujjaimban megmaradt ez a gyógyerő. Tegye ide az ölembe a fejét.

S azzal gyöngéden odavonta barátnéjának a fejét az ölébe. Az most elkezdett reszketni, s panaszkodott, hogy milyen hideg van itt! A szilicei

jégbarlang semmi ehhez a szobához képest.

Ezeket az elátkozott Szamos-parti házakat nem lehet soha kifűteni,

mert a vadvíz felfakad a falaik alatt. Milyen penészszaga van mindennek.

Aztán még az egérszag meg a kenderszag! Áthat az ablakon is! Ez az otkolon meg oly büdös! A boltos bizonnyal ként tett bele.

A két cseléd meg se mukkant.

Blanka várta barátnője homlokára tett kézzel, hogy az elszunnyadjon.

– Vegye ön el arcomról a kezét; szivarszag érzik rajta.

Blanka aztán nem nyúlt hozzá többet.

A szép úrnő végignyúlt a kereveten, s úgy tett, mintha megadná magát

az álomnak.

Most életveszéllyel járt volna valakinek a szobában egy mozdulatot

tenni.

Egyszer aztán megint felugrott fektéből, s elsikoltá magát.

– A szúnyog! A szúnyog!

Egy szúnyog döngése elriasztá szemeiről az álmot.

A két cseléd aztán futott a szúnyogot elfogni, s addig nem lett

helyreállítva a nyugalom, amíg csakugyan eléje nem hoztak egy

szúnyogot, megmutatva, hogy itt van, elfogták.

(Minthogy télen az ilyen rovar ritkaság, az eszes cselédség nyáron szokott elegendő mennyiségű legyet és szúnyogot összefogdosni s télre eltenni, hogy hasonló esetben rögtön előállhasson a készlettel.)

E megnyugtató tényre aztán mégiscsak elaludt. Holnap reggelig már

nem lehet vele beszélni.

Blanka szánakozva tekinte rá. Sajnálta a barátnéjának a fejét, de még jobban a szívét. – A szíve sokkal rosszabbul volt annak, mint a feje.

És neki most ennél a háznál kell tölteni egy egész éjszakát!

Ezalatt Manassét is elvezették Zimándy úr szobájáig, ki az épület túlsó

szárnyában lakott. Valamennyi közbeeső ajtó mind kilincs helyett

kaucsukvánkosokra csukódott, hogy ajtóbecsapás vagy kilincszáródás ne

legyen hallható a háznál.

Gábor úrra alig lehetett ráismerni, amióta a házasélet rózsaláncait felvette. Az arca is megváltozott. Megnyúlt vagy mi. A bajuszát sem alakította már kettős kérdőjel mintájára, hanem kifésülte torzonborzra.

– Bátyám, talán szökni akar, hogy így eltagadja a régi ábrázatját? –

szólt beköszöntve hozzá Manassé.

Gábor úr pedig gondosan betette utána az ajtót, s elébb körülnézett, hogy nem hallgatózik-e valaki, azután is olyan csendesen beszélt, mintha

félne, hogy a nagyságos asszonyt felkölti vele.

– Bizony, öcsém, te is jobban tetted volna, hogyha haza nem jössz.

Tudod-e, hogy tripla bakot lőttél vele?

– Ne ijesszen meg!

– A szimpla bakot már magad is ismered. Az egyik az, hogy Blanka hercegnőt elszöktetted magaddal Rómából.

– Nem szökött. Űzték.

– De veled jött, s ez a hiba. Tudod-e, hogy egész vagyonát elveszti ezáltal, ha kitudódik.

– Márpedig kitudódott; mert első dolga volt Budapestről megírni mind

a rokonainak, mind a hercegnek, hogy újra férjhez megy.

– Nagy bolondot tett akkor.

– Tudom, de azt előre megmondtam, hogy ha egyszer talál ez a nő egy

férfit, aki megér harminc ezüstpénzt, el fogja dobni érte – a börtöne aranykulcsait. S úgy látszik, hogy engem becsül annyira. Már ezen nem

segíthetünk.

– Jól van hát. Idáig hát eljöttetek. Az is nyaktörő vállalat volt ugyan.

Isten csodája, hogy minden állomáson főbe nem lövetett benneteket

valamelyik fél mint emisszáriusokat. De már most hova innen? Ha meg

akarsz Blankával esküdni, akkor Erdélybe kell őt vinned, ahol

unitáriusok laknak, hogy áttérhessen, és a consistorium előtt az erdélyi törvények szerint fölbonthassa a házasságát Cagliari herceggel. De hogy

jusson be most Erdélybe? A magyar seregeket mindenfelől kiverték a császáriak. Kolozsvár az ő kezükben van. Szülöttevárosodat

tizennégyezer főnyi oláh fölkelő sereg veszi körül. Oda, ha csak madárrá

nem váltok, be nem juttok.

– Az én dolgom lesz az, bátyám.

– Jól van. Hát ez a te dolgod lesz. De bezzeg megörülnek a testvéreid,

ha közéjük toppansz. Tudod, hogy nekik is lőttél egy bakot?

– Lássam!

– Hát a testvéreid közül a legöregebb, Bertók, a magyar kormány alatt

biztosi hivatalt vállalt. Sándor, az utána következő bátyád, népgyűlést tartott a székelyek között. Barnabás, aki mindig szeretett poétázni, egy fulmináns harci dalt bocsátott közre a saját neve alatt. Áron, a bányász, granátokat és gyutacsokat gyártott a hadsereg számára. Simon és

Jonathán a népfölkelés vezéreiül lettek megválasztva; a náladnál csak egy

évvel idősebb Dávid pedig beállt a “Mátyás-huszárok” közé, s már

csatában is volt; míg az ikertestvéred, Anna is azt tette, hogy egy felhívást intézett a honleányokhoz tépések és sebkötelékek gyűjtésére.

Mind a nyolc testvéred kompromittálva van.

Ezt a hírt nem bírta el Manassé; csak leroskadt a pamlagra.

– Már most csak hallgasd tovább! – Mikor ilyen szépen elkészítették maguknak az ágyat, s kezdték észrevenni, hogy a dolog görbére megy, ekkor a legokosabbnak ez a jó gondolatja támadt: “Mi már mind a

nyolcan el vagyunk veszve, ha az ország felfordul, a vagyonunkat mind

konfiskálják, sok apró gyermekünk mind koldussá lesz. Szerencsére van

még egy kilencedik testvérünk, aki jól eltette magát. Az nincsen

kompromittálva. Pingál vagy mit csinál Rómában. Az jó firma. A

megbukott dicasterum egykori hivatalnoka, exconsiliarius. Írassuk az ő

nevére minden vagyonunkat. Ő becsületes fiú; tudjuk jól, hogy nem tartja

meg magának a mi osztályrészünket, hanem gondoskodik rólunk, ha

szerteszéjjel börtönben leszünk, s főzet a gyermekeink számára minden nap, s nem engedi őket rongyosan járni!” Mindnyájan helyeselték az indítványt, az egész birtokot a te nevedre íratták. Most te vagy az egész

Adorján-uradalom birtokosa.

Manassé eltakarta arcát kezeivel; talán sírt.

– S most te odapottyansz közéjük az égből; azt mondod, “Én is itthon

vagyok!”, s azzal az egész tervüket dugába döntöd. Ha otthon vagy, lehetetlen, hogy bele ne keveredjél te is a csávába, s míg ők ebbe vetették a reménységüket, hogy ha mind elvesznek is, marad “egy” utánuk, aki özvegyeiket és árváikat pártul fogja, te még viszesz oda nekik egy új, leendő özvegyasszonyt. Látod, milyen bolondot akarsz most csinálni?

Manassé fölkelt a pamlagról, s nyugtalanul elkezdett föl s alá járkálni.

– Az az egy szerencse, hogy nem férhetsz hozzájuk. Legalább, ha egy

makulányi józan eszed van, nem kíséreled azt meg. A Torockó körüli hegységek mind meg vannak szállva fölfegyverzett oláh népfölkeléssel.

Egy út sem szabad odáig. Én azt a leveledet, amit hozzám küldtél, hogy

eljuttassam Áron testvéredhez, egy nálam szolgáló becsületes oláh

cselédemre bíztam, hogy vigye el Torockóra. Őt nem fogják

föltartóztatni. Hogy mit írtál leveledben, azt nem tudom, csak annyit mondott a küldöncöm, hogy mikor Áron bátyád olvasta a leveledet,

odacsapta a fejét (a saját fejét) a falba háromszor, s aztán a két kezével a hajába markolt, s úgy megcibálta saját magát, mintha valami idegen ember volna.

– Azt írtam neki benne, hogy jöjjön elém Kolozsvárra, és várjon ott rám.

– Nagyon szép. Áron nem adott levelet a küldöncnek, csak annyit

bízott rá élő szóval, hogy megteszi, amit kívántál tőle.

– Szegény Áron! Ha elfogják?

– Akkor már ő lesz a harmadik. Mert Simon és Jonathán bátyáidat, akik a székely népfelkelést rendezték, már elfogták az oláhok, s fogva tartják a táborban.

– Két bátyámat! – kiálta fel Manassé indulatosan.

– Bizony kettőt. Azoknak az életéért nem adnék egy tűzkövet.

Manassénak csak nyitva maradtak a szemei és az ajkai, mint akinek

megállt az esze.

– Legokosabb lesz, édes barátom, ha megfordítod a kocsirudadat, s

igyekezel ebből az országból kijutni. Blankát hagyd itt nálunk; ő nőmnél

elmaradhat. A Cagliari herceg móringját már menthetetlenül elvesztette,

amint Rómát elhagyta; de a püspök nagybátyja hitbizománya még

megmenthető, amíg a katolikus hitet el nem hagyta. Hanem ennek az a

kezdete, hogy – arra van Lengyelország! Még arrafelé szabad az út.

Búcsút se végy tőle, hanem fuss!

– De én Erdélybe akarok menni! – kiálta Manassé indulatosan.

– No, de ne kiálts olyan nagyon, mert az asszonyok azt fogják hinni, hogy veszekedünk. Hát miért akarsz te mindenáron Erdélybe menni?

– Ha eddig volt rá egy okom, van most rá kettő. A két testvéremet kiszabadítani, aki el van fogva! S hátha még Áron is elém jön! Óh, Istenem! Nekem oda kell mennem.

Gábor úr ezalatt rágyújtott egy keserves szivarra, s Manassét is

megkínálta vele; de annak nem kellett.

– Tudod mit, fiatal barátom – mondok én neked két dolgot. Az egyik

az, hogy amíg nem kénytelen az ember vele, addig ne házasodjék meg.

Nincs az az elítélt rab, nincs az az üldözött adós, akinek a sorsa alábbvaló legyen egy feleséges embernél. Az asszony csupa gyöngédség és szeretet,

amíg férjhez nem megy; azontúl csupa szeszély és rigolya. Az ember, aki

megházasodik, megszűnik ember lenni; lesz kutya, akit szidnak; szamár,

akit megnyergelnek; papagáj, akinek fecsegni kell, és selyembogár, akiből

fonalat húznak. A legjobb asszony is olyan, mint a harmadnapos

hideglelés: az ember akkor érzi magát jól, amikor elhagyja.

Manassé mélyen felháborodva tekinte a tanácsadó szeme közé; az nem

vette észre a szemrehányást ezen tekintetben.

– A másik tanácsom pedig az, hogy sohase szaladj te a fejeddel a falnak, úgysem fogod azt keresztültörni. Ne keverd magadat is bajba a két bátyád miatt. Te nem tehetsz róla, ha veszedelembe jutottak. Ne másztak volna a fára, nem estek volna le róla. Csak két dolog történhetik

velük. Vagy életben hagyják őket az oláhok, vagy nem hagyják. Az első

esetben majd csak megtalálod őket egyszer; az utóbbi esetben pedig –

nem kilencfelé, hanem – csak hétfelé megy szét az ősi birtokotok.

Ez a meztelen cinizmus már undorító volt Manassé előtt.

– Elég, uram. Az én ügyemről ne beszéljünk többet. Az az én dolgom

lesz. Tudni fogom, mit kell tennem. Legyen ön szíves Zboróy Blanka

grófnőnek ügyeit elintézni úgy, hogy e mai napig minden tartozása és követelése rendbe legyen hozva.

– A mai napig!

– Igen. Mert a mai napon túl megszűnik minden viszonya a

rokonaihoz, s azzal együtt eddigi vagyoni helyzete is.

– De barátom! Zboróy Blanka grófnő az én kliensem.

– Nem az. Az enyim.

– No, de barátom; én jogigazgatója vagyok! Tejhatalmazottja.

– Én pedig vőlegénye s jövendőbeli férje.

A párbeszéd igen hangossá kezdett fokozódni. Az ajtón egy sápadt,

ijedt kép dugta be magát; mintaképe a “horror” és “pavor”-nak. Az inas

volt. Vacogó fogakkal, hebegő ajakkal jelenté:

– A nagyságos asszony kéreti a nagyságos urakat, ne tessék olyan

hangosan beszélni, mind áthallik; aludt volna, s felébredt rá.

– Látod? – suttogá Gábor úr Manasséhoz, azzal az ijedt képpel, amit az

iskolás gyerek mutat, mikor fél, hogy mindjárt jön a rektor a pálcával, s

lesz “kikapsz”.

– Ismétlem hát én is a legcsendesebb hangon, hogy méltóztassék

Blanka grófnő ügyeit minél előbb rendbe hozni.

– Az mindjárt megtörténhetik – szólt Gábor úr felnyitva szekrényeit, s

elővonta az iratcsomagot a Z-betűs fiókból.

A félelem sápadt remek-képe újra benyomult az ajtónyíláson.

– Kéreti a nagyságos asszony a nagyságos urat, ha még életben akarja

találni, siessen be hozzá egy pillanatra.

– Gyere be! – mordult rá Gábor úr, s azzal visszalökte a fiókba az iratokat. – Átkozott dolog! – Most át kell öltöznöm, mert ha megérzi rajtam a szivarfüstöt, megöl.

S azzal nekifogott vetkőzni, mosdani, törülközni, hogy az áruló

dohányillattól megmeneküljön; eközben három posta jött utána, sürgetni,

hogy siessen! A harmadikat már egyenesen a túlvilágból küldte hozzá a

nagyságos asszony.

Manassé otthagyta, és kiment a parkba.

V.

Azt a parkot valamikor a szép Marie nagyatyja ültette, aki híres nagy gazda volt. (Az asszonyságé volt a birtok.) Csodamódon elkészített

talajban amerikai tenyészet pompázott. A nagyobb rész gyümölcsös volt,

és a gyümölcsfák maguk is óriási fajúak. A park hosszában egyenes út vonult le a Szamosig, mely szegélyezve volt terebély somfákkal. Másutt

csak cserje ez, itt almafa nagyságú koronás fának mutatja be magát, a leghosszabb idényű fa, levelei még késő ősszel is mind megvannak

lehullatlanul, csak hogy most már lila színűek, s a rőt lombozat közül az

érett gyümölcs, mint korallgyöngy piroslik elő csomókban és füzérekben.

Utolsó gyümölcs, melyet már senki sem szed le.

Blanka e hosszú úton sétálgatott végig, egyedül.

Kora tavasz volt, mikor legutóbb ugyane fasor között végigsétált,

akkor a somfák arannyal voltak behúzva a korai virágtól.

Amennyi idő alatt a som gyümölcse megérik, beh sok változás történik

az emberrel!

Akkor is éppen így jött föl a telihold a Szamos tükréből, a sétányon végigöntve rézvörös világát – egy izzó lapos gömb a láthatár rőtbarna ködfátyola mögött.

S azóta az ő sorsa kétszer is megfordult. Azóta harmadszor kezdi újra

az életet.

És érti, tudja jól, hogy az az élet, amit most kezd, a másik kettőnél még

nehezebb lesz.

És mégsem érzi azt a terhet a lelkén, amit akkor viselt, mikor

előtavasszal itt járt végig aranylepte somfák sétánya közt.

Akkor gazdag volt, előkelő. Hódoltak neki. Futottak előtte, utána;

kedvét keresték, alkalmatlankodtak neki hízelgéseikkel. Most, hogy

érzik, tudják, mi vár reá; rang-, vagyonelvesztés, igyekeznek előtte kellemetlenek lenni, hogy elrettentsék maguktól.

Blanka maga is asszony volt. Melyik asszony nem szenved testileg?

Hisz a nőt úgy alkotta a természet, hogy az idegek uralkodjanak rajta.

Csakhogy adott nekik hozzá csoda lelkierőt, tűrni és titkolni a

szenvedést. Blanka meg tudta azt ítélni, hogy egykori barátnéjának

nervosájában mennyi a valódi baj, s mennyi az affektált kiszámítás.

A tisztességes asszony akarja éreztetni vendégével annak hamis helyzetét; a birtokos úrnő fogadja most a vagyonvesztett, aláhanyatló nőt, kinek viszonya még nem törvényes azzal a férfival, aki útjaiban kíséri, s

ha egyszer szentesítve lesz, az csak olyan úton történhetik meg, melytót a

vallásos érzelmű kegyes hölgy mint kárhozatra vivőtói visszaborzad.

És mégsem érzi Blanka, hogy fájna szívének valami. Csak bosszantja, keseríti, megszégyeníti az a gondolat, hogy neki ez embernek házánál kell egy éjen át menedéket és vendégszeretetnek falat kenyerét igénybe venni.

Mikor tavasszal itt járt, s aztán visszafelé térve sétált végig a hosszú, egyenes úton, az a gondolatja támadt, amint a holdvilágtól messze

elnyúló árnyékát elnézte, hogy hát az embert örökké kíséri ez árnyék.

Sohase lesz abból fény? Mindig azt kell tudni az embernek, hogy a háta

mögött jön a sötétség? Sohasem lehet-e, hogy egy világos alak kísérje?

Olyan hű, mint az árny s olyan tiszta, mint a fény.

Most újra eszébe jutott az.

Visszafordult. S íme, nem az árnyék volt háta mögött, hanem Manassé.

Az ifjú gyöngéden kezébe vette a hölgy kezét.

– Nézd, milyen szépen süt a holdvilág – súgá neki. – Gyönyörű éjszaka

lesz. Szél sem leng. Olyan langy idő van, mint egy nyári éjjel. Nem volna-

e kedved folytatni az utazást, lelkem?

– Azt mondtad ki, amire gondoltam! – szólt a hölgy mohón, szívéhez

szorítva Manassé kezét. – Menjünk! Menjünk! Még ez órában induljunk.

– Tudtam, hogy ráállsz. Már rendeletet adtam a kocsisnak. Magunk a

Szamos-parton lesétálunk odáig. Búcsút vennünk sem szükség.

– Nem! Nem! Nem akarok szóba állni vele többé! – szólt öntudatosan

Blanka, s odasimulva Manassé keblére, reszkető hangon súgá: – Azt

mondta nekem ez asszony, hogy hagyjalak el téged! Ugye, teneked is azt

mondta rólam a férje?

S azzal átölelték egymást, és sírtak.

– Menjünk e háztól, menjünk!

VI.

Manassénak nem sok válogatása volt, hogy merre jusson be Erdélybe.

Észak felől kellett kerülnie Deésnek. Az út odáig akadálytalan volt egyes

utazókra nézve, csupán rendes hadcsapatokkal kell találkozniok, s azok

békével hagyták őket maguk mellett elmenni. Arra is volt gondja, hogy jól megrakott élelmiszeres tarisznyát vigyen magával, így Blanka még azt

sem vehette észre, hogy az út egy szétrobbantott hadsereg által lett simára taposva; olyan simára, hogy az útba eső vendéglőkben

imádkozásért sem lehetett volna egy harapás ennivalót kapni. Az idő

igen szép volt. A verőfényes ősz egész karácsonyig tartott abban az esztendőben. Az olaszországi carbonári köpönyeg (az akkori év polgári divatja) elég volt az útra. Manassé régi ismerős e tájon. Amely vidéken átvonultak, elmondá annak népregéit, történeti mondáit útitársnéjának.

A harámvezér Tolvaj Dénes viselt dolgait, Nagybánya regényes

gesztenyeerdő koszorúzta hegyei között. Dénes nádor fiának tartották, Pintye Gregornak csúfolták, rettegte az egész vidék, utoljára a

nagybányai polgárok ölték meg; barlangvárában most is ott van

kőasztala, kandallója, ivókútja; vadászkalandokat mondott neki a

medvéről, mik az erdők otthonos lakói, s igaz történeteket az

aranybányászokról, kik e hegyek némelyikét már üresre ásták belülről.

Most is ott küzdenek a bányarémmel az aranyért, ezüstért abban a

völgyben, ahonnan az a fehér ködalak emelkedik föl. Az a ködóriás a

“bányarém”. Kén és mireny füstje ez, amit az ércpirítók máglyái

támasztanak. Minden lehelet, amit az aranyolvasztók beszívnak –

sulphur és arsenicum. S e méregfüstben él egy egész nép, és férfiai erősek, hölgyei szépek, s szeretik a szülötteföldet.

Odább térve, egész regényt mondott el Blankának arról a kastélyról, mely a dombtetőről sűrű jegenyefák közül messzire kitűnik. József

császár építtette azt a legszebb erdélyi asszonynak. A regényes történet a

nagy császárváros történetébe játszatja bele ezt az erdélyi kastélyt.

Manassé még a gunyhók történetét is ismerte az útban, s a vidám

adomákat, amik egyes falvakhoz vannak kötve. Még az út melletti

feszületre is figyelmeztette Blankát, melyen az emberséges szobrász a mi

urunkat, üdvözítőnket akként alakította, hogy a sérelmes töviskoszorú

helyett tisztességes házi sipkával látta el homlokát.

Úgy, hogy mikor egy este azt mondá Blankának: – “Az ott Kolozsvár!”

– a nő bámulva nevetett föl.

– Hát mit beszéltél te nekem két tengerről, amely szülőföldedet

körülveszi? Az egyik láng, a másik vér; hiszen mi egy szikra tűzön, egy

csöppnyi véren sem jöttünk keresztül.

Manassé segített Blankának nevetni.

– Csak el akartalak ijeszteni, de te nem ijedtél meg.

Pedig bizony keresztüljöttek ők mind a két tengeren, s most ott álltak a

kellő közepében a vérnek és a lángnak, s csak Manassé gondos figyelme

volt az, hogy Blanka előtt a veszélyt el tudta takarni, s úgy sikamlott rajta keresztül, mint a török üdvözültek az Alsiráth borotvaélű hídján a paradicsomba.

Hacsak egyetlenegy napot késik; ha csak azt az egy éjszakát ott tölti Pálmáson, éppen a kellő közepébe jut bele a legszerencsétlenebb, a legvégzetesebb ütközetnek. A hadcsapatok négy oldalról siettek

ugyanezen vidék felé, s ahol ők megpihentek, ott már másnap a

dragonyosok ütöttek tanyát.

Mikor Kolozsvárott a nagy hídhoz eljutottak, éppen akkor indult meg

Baldacci hadteste kifelé. A szekerük nem jöhetett át a hídon a katonaság

miatt. Zimándy tehát mégis tévedett, vagy talán szándékosan híresztelte

az ellenkezőt. Kolozsvárt még a nemzeti hadsereg tartá megszállva. Itt tehát még sem Manasséra, sem bátyjára nem várt a közvetlen veszély. Itt

útlevelet sem kértek tőlük a város kapujánál, mikor szekérrel bejöttek.

Valószínű, hogy amint a szekérről leszállva átmennek a hídon karöltve,

ott sem fogja őket senki megszólítani.

Azonban csalatkozott Manassé. Amint a gyaloghídra lépett (az ember

gondolta volna, hogy most minden jegyszedő az átrobogó honvédet,

huszárt, nemzetőrt bámulja), csak megfogja valaki a köpönyegét, s

rákiált:

– Ne te né! Bizony elmenne előttem passzusmutogatás nélkül! Hol az

igazság?

Manassé bosszúsan fordult az alkalmatlankodó felé. Kicsi, széles vállú,

tömzsi emberke volt az; székelyes zekében, hosszú szárú csizmában,

fején nagy kalappal. Aránytalan hosszú karjai voltak. Bajusza, szakálla kurtára nyírva, vagy talán inkább régóta nem borotválva, ott állt nagy hetykén szétterpesztett lábakkal Manassé előtt, mintha birkózni híná.

Blanka csak elbámult, midőn azt látta, hogy Manassé csakugyan ölre kap ezzel az emberrel, átnyalábolja mind a két karjával – de azért nem mentek egymással birokra, hanem inkább összevissza csókolták egymást.

– Áron! Kedves bátyám!

– Én vagyok biz az, Manassé öcsém – szólt a tömzsi emberke nevetve, s

félvállra vetette a zekéjét, hogy a jobb kezével megszoríthassa az öccse kezét.

Aztán Blankához fordult:

– Hát ez a drágalátos szentkép meg tán az ángyikánk lesz? Ugyan, az

Isten áldja meg, hajoljon le hozzám kisség; hadd adjak az arcára vaj egy

fél csókot.

Blanka megtette a kívánságát, s adott aztán az arcára Áron nem felet,

de másfelet, s elégülten mondá rá:

– Ugyan szeretem, hogy nem fakadt sírva, hogy megszurkálta a

borostás szakállom. Négy nap óta nem borotválkoztam ám. Mind itt

lestem a nagyságos uramöcséméket három nap, három éjjel a

vámdutyiban.

– De hát, hogy tudtad, bátyám, hogy ezen jövünk?

– Hát a lófőnek is van annyi esze, hogy ki tudja kálkulálni, hogy aki Szatmárból jön Erdélybe, annak a nagy hídon kell bebandukolni. Itt vagyok biz én parancsolatodra, három nap, három éjjel, minden utasnak

én eresztém fel éjszaka e sorompót, s nem evém azalatt egyebet

szalonnánál, kenyérnél; s csak az az egy bajom volt, hogy hagymát nem

ehettem hozzá, nehogy megharagudjatok érte, ha majd megcsókollak.

Szegény jó bányász. Három napig lemondott az éltető hagymájáról, a

rokoni csók kedveért.

– Hát a két bátyámról mit tudsz?

Ez volt a legsürgetőbb kérdése Manassénak.

Erre a kérdésre megállt Áron a gyaloghíd közepén, s kétfelé vetette a

lábait úgy, hogy nem lehetett tőle tovább menni.

– Mondok egyet, Manassé öcsém, igyunk ahajt előbb egyet.

S egy kulacsot húzott elő a zekéje ujjából.

– Én nem szomjazom.

– De jóféle székely ital ám: fenyővíz.

– Azt meg éppen nem szomjazom.

– De én addig egy tappot sem megyek ám odább, amíg velem nem

iszol elébb.

Manassé ismerte a bátyját; tudta, hogy a szavának áll.

– No, hát inkább iszom.

– Egészségedre legyen. Már most én is iszom. S mondd vissza.

– Egészségedre legyen.

– Köszönet érte. Hallod, hogy harangoznak a mi feleink templomában?

– Azt is hallom.

– Rosszul harangoznak. Egészen elkálvinistásodott a harangozásuk.

Nem tudják olyan szépen, mint minálunk odahaza Torockón; hogy

egészen megfordul a harang a koronájával lefelé, s csak az egyik oldalát

üti meg: “egy! egy! egy!”, nem úgy, mint ezek: “egy-kettő, egykettő, bing-bang!”

– De én nem bánom, akárhogyan húzzák!

– Dehogy nem bánod! Tudod-e, hogy ma Úrnapja vagyon? Aztán ez a

délesti isteni tiszteletre hívó harangszó. Aztán tudod, hogy két székely testvér, ki egy kulacsból ivott, s ha Úrnapján délesti harangszó után van

az idő, akkor nem szokott egymással veszekedni. Pedig, ha én teneked arra a kérdésedre felelek, hogy “Hol van a te két bátyád?” – hát abból veszekedés lesz. Aztán azt nem szabad ennek a gyönge ifjasszonykának

meghallani. Majd ha ez egyszer el fog aludni, akkor beszéljünk róla; tudod?

Manassé meg volt hatva a kérges tenyerű bányásztestvér gyöngéd

jószívűségétől. Ő nem akarta Blankát megszomorítani.

– Csak annyit mondj meg, hogy élnek? – súgá Áronnak.

– Hát bizonyára élnek. Elfeledted a hiszekegyet? Örök életünk van. –

Élnek bizony. Ők jönnek lóháton elejbénk a Leányka-kőig, csak tartsa készen számukra ángyika a vőfélybokrétát! Mert ingyen nem tanulták be

a szép menyasszony-fogadó verset.

Blanka mosolygott a jó Áron tréfáján, s azt mondta, hogy majd maga fog szedni az erdőn őszi virágokat a számukra.

– No, abban ugyan lesz ám módja a szép ángyikának, olyan helyen

megyünk végig, ami most is tele van virággal. Ha nem hiszi, nézze ezt a

piros bokrétát a kalapom mellett, még el sem hervadt; ezt is ott téptem a

Tordai hasadékban. Ugyan, hallotta-e már hírét a Tordai hasadéknak?

Nincs olyan természeti csoda több a kerek világon. Az egész életében meg fogja emlegetni. Ott van ám gyönyörűséges szép virágos kert! Meg a

híres Balyika vára, aki a Rákóczi Ferenc vezére volt. Azt is megnézzük, ugye, drága bálványom? Onnan aztán csak egy ugrás a Székelykő, s

otthon vagyunk. Szeret-e erdőn keresztül gyalogolni?

– Az a legnagyobb örömem.

– No, hát ebből lesz sok.

Manassé súgva kérdé Árontól:

– Te igazán a Tordai hasadékon át akarsz bennünket vezetni? – Hát akkor nem is jutunk mi el a Leányka-kőhöz!

– Ejnye, de szigorú vagy! Hiszen tudod, hogy mikor a szegény góbé urakkal beszél, csak megmondja az igazat – csakhogy nem egyszerre.

Most trombitarecsegés vonta félre a figyelmüket. Egy szakasz Mátyás-

huszár vonult át a hídon; fiatal újonc lovasok mind.

– Ne te né! Milyen büszkén ül azon a lovon! Bizony meg se látná a szegényt embert? Hé, Dávid öccs! Hé! Micsoda huszár vagy te, ha még a

szép asszonyon se akad meg a szemed? Te varasgyék!

Ezzel a kiabálással csakugyan odacsalta a hadcsapat élén lovagló fiatal

hadnagyot a gyaloghíd korlátjához Áron.

Szakasztott hasonmása volt Manassénak. Ugyanazon arc, termet,

szemek. Akárhányszor összetévesztették őket egymással. Csak egy év

különbségük volt az időkorban.

A korláton keresztülnyújtotta kezét Manassénak, s míg a kezeik

egymást szorították, sokáig néztek egymás szemébe.

– Hová? Bátya! – szólt Manassé.

– Megyek a két bátyámért bosszút állni.

– Én pedig megyek őket megmenteni.

– Megyek a hazámat védni.

– Én is oda.

S aztán megcsókolták egymást.

– Hát az ángyikádtól nem kérsz egy csókot? Te rusnya béka! – dorgálá

őt Áron bátya.

A fiatal hadfi elpirult erre, mint egy szűzleány.

– Majd ha visszatérek; ha megérdemlettem; megkérem azt. Ugye,

megadod azt, ha halva hoznak is eléd, édes ángyom?

Blanka sejtelemteljesen nyújtá neki kezét.

– Ne félj, nem halok meg! – kiálta szikrázó szemekkel, mikor azt látta,

hogy Blanka szemébe könny gyűl.– Egy az Isten!

– Egy az Isten! – dörmögé utána a vénebb testvér. Az ifjú sarkantyúba

kapta paripáját, s csapatja élére vágtatott.

– Siessünk – mormogá a hosszú kezű, s átvéve Blanka útitáskáját, nagy

gyorsasággal vezette őket tekervényes utcákon keresztül egész a Házsongárd utcáig; ott volt egy nyári mulatólaka a családnak, egyúttal megszálló, ha Torockóról bejöttek. Odáig még pipagyújtásra sem állott meg.

A ház mellett kert is volt, az most zöldségeskertül volt kiadva egy kufárnénak; az hevenyészett esetebédet az utasoknak. Blanka kiment

hozzá a tűzhely mellé, s segített neki. A kufárné is részese volt már az összeesküvésnek, amiben mindenki be volt avatva, akivel csak

Blankának érintkeznie kellett. Terv szerint titkolták előtte a veszélyt, mely őt minden oldalról körülfogja, s melynek szédítő örvénye fölött csak egy keskeny fenyőszál vezet keresztül. Neki nem szabad az

örvénybe lenézni.

– Tud-e szekéren alunni, lelkem nagyságos asszony? – kérdé dolgát

folytatva a sütő-főző asszony. – Én néha két hétig is úgy alszom utazva,

mikor almát hordok eladni a Mezőségre. Megszokja azt az ember. Mert az urak még az éjjel akarnak ám tovamenni Torda felé. Mivelhogy

holnap országos vásár lesz Kolozsvárott, s arra annyi tordai cserzővarga,

mézeskalácsos, kofapecsenyesütő s más efféle fog tódulni erre felé, hogy

velük szemben szinte lehetetlen lesz haladni. Hát még a rengeteg sok szarvasmarha, birka, sertés, amit felhajtanak! Azért még az éjjel akarnak

útra kelni.

Blanka igen helyesnek találta azt.

Áron bátya pedig azalatt a jó négy lovat befogatva odakinn, elmondá

rövid szóval Manassénak, hogy “elöl tűz, hátul víz”.

A rengeteg oláh tábor, mely Torockót fenyegeti, a tordai hegyeket

tartja megszállva. A tordaiak eddig erősen tartják magukat; de most jött a

hír a főparancsnoksághoz, hogy Kalliany császári tábornok egy

dandárral közelít Szeben felől. Akkor Tordáról minden ember menekülni

fog Kolozsvár felé. Pedig már a nagyszebeni és felvinci menekültek is ott

vannak. Ha ez megindul, azzal szemközt hatolni tiszta lehetetlenség lesz.

Azért egyórai elvesztegetni való idő sincsen, hogy mielőtt a

népvándorlás megindul, ők elérhessék a Hesdád pataki malmot, ami a Tordai hasadék szállója. Onnan aztán gyalog tovább madárlátta

ösvényeken.

Blanka megszokta már az éjjeli utazást; azt hitte, mulatságból történik

ez így. Ösztön, sejtelem vagy talán az “otthon” utáni vágy súgta neki is,

hogy sietni kell. S nagy veszély érzetében az asszonyok kitartása óriási.

VII.

Áron maga hajtotta a lovakat (egyet ott hagyott a háznál); hármasba fogta őket. Manassé mellette ült, s a hátsó ülés Blankának volt egészen átengedve, akit a kertésznő kendőkkel úgy bekötözött, bundába úgy

betakart, hogy alig látszott ki belőle.

Hanem azért a mindent meglátó asszonyi szem majdhogy fel nem

fedezte a kegyes csalást, amivel a szemközt jövő veszélyt előtte

takargatni igyekeztek.

– Nini! Ezek a lovak fel is vannak nyergelve – szólt Áronhoz.

– Az ám – felelt a bányász megzavarhatlan kedéllyel –, Erdélyben ilyen

bahó szokás van. Csak olyanformán, mint ahogy a stájerek meg a ló nyakára tesznek egy nagy kalodát.

Blanka megnyugodott benne, hogy ez csak erdélyi szokás. Azzal Áron

nekiereszté a gyeplőt a három jó székely paripának, amik a havason nevekedtek, s úgy voltak szokva, hogy ha kell, egy huszonnégy óráig étlen-szomjan elkocogjanak, s ha egy kicsit kieresztették őket a fűre, megint be hagyják magukat fogni, s újra kezdjék, amit elhagytak.

A kocsisnak nem is igen nagy szüksége volt rá, hogy a lovakat

igazgassa. Tudták azok mind a kötelességüket, hegynek fel húzni,

völgynek le tartani, síkon kocogni; maguk előtt haladó szekeret

megelőzni, ha a hátul jövő zörgését hallják, akkor vágtatásnak eredni, becsületsértést elejbe kapással meg nem tűrni, csárdakapunál szépen

megállani.

Áronnak elég alkalma volt, hogy a kocsiülésből visszafordulva,

ángyikáját vidám adomákkal mulattassa, amikből kifogyhatatlan volt, s jóízű természetes humorral tudta azokat előadni.

Egyszer aztán, mikor vette észre, hogy a felekhegyi unalmas

fölhágónál, mikor lassan halad a szekér, az ifjasszonyka elbólintott, s a tordai “okos malac” adomáján sem akar nevetni, akkor a ködmöne

zsebébe nyúlt, s onnan kivonva zománcos aranyóráját, annak a gombját

megnyomta, s az ismétlő órát ütteté a füléhez tartva.

– Tizenkettő és két negyed.

Az egész ember ilyen volt; aranyóra báránybőr bekecszsebben.

Parasztos külső alatt nemesemberi szív; munkában tört tenyér, s tanult,

eszes fő; népies szólásmódokba burkolt értelmesség; gúnyoló pórcinizmus az uraskodók, a hetvenkedők előtt; hidegvér, jókedély a veszélyben; az igazi székely lófőpéldány. (A “lófő” nem gúny, hanem rangcím a székelynél.)

Tehát amint az ismétlő óra tizenkettőt és felet ütött, azt mondá az öccsének:

– No, most már elmúlt az Úrnapja, öcsém, az ifjasszonyka is elaludt, beszélgethetünk egyről-másról. Hát a két bátyád után tudakozódtál;

hogyan jutottak azok fogságra? Hát hogy az elején kezdjem. Tudod,

mikor megszületett a szabadság, hát ez még akkor gyönge gyerecske

volt, aki azt akarja, hogy szoptassák. Hát én tehetek róla, hogy ez olyan

csecsemő, akinek nem tej kell, hanem vér? Biz a torockói fiatalság is beállt mind egy szálig honvédnek. Ott szolgálnak a jámborok a 11., 32. és 73.

zászlóaljakban. Hallom, mit mondasz te erre, “Hogy hát mi szükség volt

a bányászoknak katonákká lenni? Semmi okos nemzet nem viszi el a

bányászait a csatatérre. Eleget harcolnak már azok hazájukért a föld alatt

egész életükön keresztül. Elég, ha ők készítik a vasat, még forgassák is?

Miért kapták II. Endrétől, IV. Bélától szabadalmaikat, hadi szolgálat alól

fölmentésüket? Miért írták alá 1702-ben a város vénei a reverzálist, hogy

soha közülök és maradékaik közül senki fegyvert nem fog, és a

maradékaiknak is meghagyják, hogy fegyverhez ne nyúljanak, amit meg

is tartottak híven mind ez esztendeig.” – Ezt mondod te, Manassé öcsém,

ugye? Könnyű neked onnan a külföldről! De lettél volna csak idehaza!

Láttad volna csak Dávid bátyádat, mikor a piac közepén azt a beszédet tartotta a fiatalsághoz, s maga is lóra ült, és kardot kötött! Magad is velük mentél volna! Aztán ki olthatja el azt a tüzet, ahol minden ház ég? Az egész fiatalság égett, lángolt. Nem lehetett azt eloltani. Aztán nem is olyan háború ez, mint más. Ha György fejedelem hadat indított

Lengyelország ellen, azt mondhatta rá Torockó: “Mi közöm hozzá, ám lássa György, hogy húzza ki a saruját a sárból, ha belelépett!” De most a

szabadságról van szó, s ez Torockónak is dolga. – Hallom, mit felelsz te

erre. – Hogy “Jól van hát, no; ha a ménkű-fiatalság nem maradhatott a sarkán; de hát nekünk véneknek lehetett volna már annyi eszünk, hogy

tudtuk volna, hogy nem kell a puliszkaevéshez kés; hát mi minek

fogtunk fegyvert? Minek állítottunk ki egy nemzetőr zászlóaljat?” Hát erre csak azt mondom neked, amit az egyszeri góbé mondott a

földesúrnak, akinek a szelindekét agyonszúrá vasvillával, s az szidó érte;

hogy mért nem üté inkább a villa nyelével? Azt tevém vala, mondá a góbé, ha a szelindek is a farkával akart volna engem megharapni. Körös-körül az egész oláhság fegyvert fogott; nekünk is hozzá kellett nyúlnunk

a magunk védelmére, s bizony úgy megőrizzük a hozzánk vezető utakat,

hogy ingyen azokon semmi nép be nem jön. Mivel pedig a két bátyádat

legjobban szerette a népség, mit tehetett mást, mint hogy őket választotta

meg hadnagyainak. Hisz ez máskor is csak úgy volt. Aki legokosabb ember volt a városban, az vezette a dandárt: váci püspök, kalocsai érsek

az egész sereget. Hallom ám a nagy pirongatásodat, hogy no, ugyan derék sereg, aki el hagyta fogni a két vezérét! De csak ne lármázz olyan

nagyon! (Manassé még egy szót se szólt.) Meglátod, hogy a két bátyád nem esik egy sorba a tordai malaccal, akinek esztendős létére lehetett volna már annyi esze, hogy ne futott légyen a szekér alá. Tudod, hogy a

balázsfalvai román népgyűlésre következett az agyagfalvai székely

népgyűlés. Sándor bátyád is jelen volt azon az aranyosszékiekkel. Akkor

aztán a mi kis szigetünk itt maradt a tenger közepett. Egy tízezer főből álló oláh tábor Móga vezetése alatt (talán ismered őkelmét?) megjelene nálunk a “Kő” előtt. Mi pedig volnánk háromszáz puskások. Éppen

annyi, amennyit Thermopylaenél vezényelt Leonidász. S a “Kő” is olyan

jó erősség, mint a Thermopylae. Legöregebb bátyánk, a Bertók azonban,

aki azóta, hogy vegetáriánussá lett, minden vérontásnak ellensége, s még

egy csirkét sem enged megölni; azt tanácsolta, hogy kísértenők meg a békés kiegyezést. Sorsot húztunk, ki menjen el közülünk. Simon bátyád

neve jött ki. Az átmene az ellentáborhoz fehér zászló alatt. De azonban ott fogták, s nem eresztették vissza. Ekkor fogta magát a Jonathán, utánament, hogy majd ő váltságot ajánl érte. Akkor azt is ott fogták. Már

most ott vannak mind a ketten. Már most aztán az oláh atyafiak azzal fenyegetnek bennünket, hogy ha meg nem adjuk magunkat, ha le nem

rakjuk a fegyvert, ha be nem bocsátjuk őket Torockóba, akkor mind a két

testvérünket felakasztják. Mi pedig nem rakjuk le a fegyvert, és nem bocsátjuk be őket, inkább mind egy lábig elveszünk. És te énnekem hiába

lármázol; mert engem meg nem térítesz. Én beszélek a hozzám

beszélőkkel; de ha harapnak, én is harapok. Csúnya dolog ugyan, hogy a

két bátyádat felakasszák; nemesembert sohse akasztottak, hanem

megtisztelték, fejét vették; de hát mit kényeskedel most? Mit válogatsz a

parasztnak való, meg a nemesnek való halálban? Egyenlőség van most.

Hiába kiabálsz, szidsz, rugódozol; én most viszlek Torockóra, s minthogy

a két bátyádnak már “szervusz, világ!”, neked kell a csapat élére állnod; te már tudod a kommandót, s láttál Bécsben és Rómában is torlaszharcot.

– De ugyan ne veszekedjél hát velem olyan nagyon.

Manassé pedig még egy szót sem szólt, csak hagyta Áront

magamagával (az ő nevében is) vitatkozni.

– Nem veszekedem én veled, bátya. S bár vinnél hát haza Torockóra.

Nem is rugódozom egy cseppet sem. Hanem úgy látom, hogy nem

jutunk mi oda. Gazda nélkül csináltuk a számadást. Nézd azt a roppant

porfelleget, ami ránk szemközt jő.

– Ejnye bizony, ugyan jó szemed van, hogy holdvilágnál is meglátod.

Én nem vettem eddig észre. Egész Torda meg Nagy-Enyed jön szemközt.

Azok is megkezdték az elmúlt estén a menekülést, hogy felhasználják az

éjszakát. Ezen az úton ma keresztül nem törünk. – Hanem hát azért ne búsulj. Rossz róka az, amelyiknek csak egy lyuka van.

A Felek-hegy magaslatáról messze el lehetett látni a holdsütötte tájon;

a Torda felé vezető út fehéren kanyarodott alá, a távolban magasra emelkedő fellegtől jelölve.

– Látod ezt a völgyet itten jobbra? Itt az erdős hegyhát alatt. Erre is út

van. Ez vezet Oláh-Fenesre. Ezek jó oláhok; velünk tartanak. Annak a jeléül a hosszú hajukat is levágták. Azontúl jön Szent László. Ott magyarok laknak. Odáig elmehetünk szekéren. Gyilkos út biz az;

egyikünknek gyalog kell menni a szekér mellett, hogy tartsa, mikor dűlni

akar, s az asszonykát fel kell ébresztenünk, hogy megfogózzék a lőcsben.

De te azért semmit se félj! A ló kitartja, s a szekér torockói munka, elmegy az “ördög szántásán” keresztül is, tengelytörés nélkül.

Amint a kocsi megállt, magától felébredt Blanka. Manassé odament

hozzá; beszélt neki a szép csillagos égről, megcsókolta a kezét, s kérte, hogy dugja el a bunda alá, mert megfázik; azzal Áron bátya

nekifordította a völgyi útnak a lovakat, s elkezdődött a veszedelmes haladás azon az úton, melyen csak fát szoktak különben felhordani.

A völgyben sötét éjszaka volt; a hold nem sütött ide le; Blanka nem tudta többé a szemeit nyitva tartani, amire különben a szekér döcögése sem invitálta nagyon; olyanokat zökkent az, hogy csoda volt épségben maradása, s néha úgy féloldalra vágott, hogy még nagyobb csoda volt fel

nem borulása.

Egy ízben a keserves út felkanyargott a hegyhátra. Amint ott pihenőt

tartottak, a tordai úton vágtató szekerek dübörgése úgy hangzott át

hozzájuk a csendes éjszakában, mint a távoli égzengés moraja. Dél felé, kelet felé a hegyek csúcsain vereslő fények kezdtek kigyúlni.

– Milyen szép! – mondá Blanka hátratekintve. Ő nem tudta azt, hogy

azok jelzőtüzek, mikkel táborozó csapatok izengetnek egymásnak

emberirtó munkára való jelszavakat.

Most egy falu következett; a katonai térképen Peánának van

följegyezve. Különben mindegy, akárhova rajzolta azt a jelt a mérnök; mert az a falu hosszabb egy mérföldnél; a házak oly messze egymástól,

hogy egyik szomszéd a másik kiáltását meg nem hallja. Három

temploma van; egyszerű faépületek. Egyik ház fel van rakva a

hegyoldalba, másik le a patakpartra. Alusznak már valamennyien, csak a

patakmalom ablakában ég a mécses; a kocsizörejre kitekint valaki a sötét

éjszakába, és egyet kurjant.

Egy kanyarodónál megnyílik a hegyvágányt elzáró erdős hegyoldal, s

oda engedi sütni a holdvilágot a csendes tájképre. Zúgó patak, telenőve

égerfákkal; azon keresztül dobogó híd; a hídon túl palánkkal körülvett emeletes ház; a földszintje fehér kőből rakva, az emelete karzatos lépcsővel és tornáccal, fából alkotva, s rajta piramid élességű magas tető, hangyászpikkely módra bezsindelyezve. Körülötte öt más hasonló, de

kisebb mérvű házikó. Túl rajta rengeteg nagy gyümölcsös, melynek

garádja mellett omlik alá a szikláról a hegyi patak.

A kutyaugatás messziről jelzi a közeledő szekeret. – Az udvarban

éjfélre kukorítanak a kakasok.

– Hallod, hogy kukorítanak a Ciprianu kakasai? – mondá öccsének

Áron.

– Hát te még Ciprianut is ismered meg a kakasait is?

– Az egyiket jobban, mint a másikat. Ciprianu oláhnak született

magyar nemesember. Regalista is volt. A kakasai pedig unikumok az

egész világon. Tiszta fehérek, és a nyakuk, fejük egészen olyan, mint a pulykáé. A kiáltásuk is olyan öblegető hang. Különös jó faj. De Ciprianu

nem ád belőle senkinek, se pénzért, se barátságért; kivéve kappant. Még

a tolvajoktól is meg tudja őrizni; azért tart annyi kutyát. S ha meghallja a szekerünket zörögni, bizonyos, hogy kijön a tornácra, s kilövi a puskáját;

nem ugyan ránk, hanem a levegőbe azért, hogy tudassa, hogy ébren van,

s felfegyverkezve.

– Nem tartozik a fölkelőkhöz?

– Azt nem lehet tudni. Talán igen, talán nem. A nemesurak az oláhok

között eddig még tartották magukat. Dáko-Romaniát szeretnék, de a demokráciát nem. Eszük is van, vagyonuk is van, s az nem kívánkozik a

forradalomba.

Eközben mind közelebb értek a házhoz, melyet a patak választott el az

úttól. Itt a völgy lápján jó út is volt, kissé nyirkos, de sima; sebesebben lehetett haladni.

A házcsoportot körülvevő palánkra fölkapaszkodtak a komondorok, s

fejeiket kidugva a faragott deszkák között, onnan ugattak alá. Most egy

lövés hangzott az éjszakában a ház tornácáról.

– Mondtam, ugye – szólt Áron.

– Úristen! Mireánk lőttek? – kiáltá föl Blanka.

– Ne féljen, ángyikám; nem nekünk szólt az – s aztán elkiáltó magát kürtnél magasabb hangon. – Ne lövöldözz, Ciprián! Asszony van a

szekéren; megijed tőle.

Erre a palánkon belül nagy kutyaexekúció támadt, valaki husánggal

tanította jobb véleményre a békétlenkedőket, s aztán a tanórkapun

keresztül kijött egy öles termetű óriás kifordított bundában, nagy

furkósbottal a kezében, s odaügetett a szekérhez, azokkal az oláhnál szokásos hibbanó lépésekkel.

– Sze treaszka, Adorján!

– Sze treaszka, Ciprián!

Az első üdvözletre támadt párbeszéd oláhul folyt, s abból Blanka nem

értett semmit. Ciprián a hegyeken látszó jelekre mutogatott, s a szemei ijedten forogtak aközben. Végre megfogta az egyik ló zabláját, s erővel félretéríté az útból a szekeret, a saját kapujához vivő hídra terelve azt.

– Mi történik velünk? – kérdé Blanka.

– Semmi baj – felelt neki Áron. – A domnule azt mondja, hogy nem jó

lesz ez úton tovább mennünk; mert a víz úgy elrontotta az átjárókat, hogy éjszaka még szerencsétlenül járhatunk. El kell fogadnunk a

meghívását, hogy töltsük nála a hátralévő éjszakát.

Igazat is mondott Áron, de nem “egyszerre”. Mert Ciprián csakugyan

nem tanácsolta a továbbhaladást ezen az úton; csakhogy nem a vizek miatt, hanem a tüzek miatt ott a hegyeken.

A nemesúr maga sietett kinyitni a kaput, s aztán szétverni az ebeket az

udvaron, mely zajra többen is jöttek elő a házból. A falusi embernek soha

sincs egész éjszaka, félig felöltözötten alszik az, s éjjel is fölkel körülnézni a házat, az aklokat.

A házigazdának volt egy szép leánya. Éppen olyan magas, ölet érő

személy, mint az apja; szabályos, római metszésű vonásokkal. Az lejött az udvarra apja hívására, s Blankát úgy emelte le a szekérről, mint egy gyermeket. Úgy is vitte fel az ölében a ház emeletébe.

Kellemes kis kastély volt az. Tölgyfából faragva az egész, ami simára volt gyalulva és kifényesítve. A konyha, mely egyúttal előtornác, tiszta, mint egy sekrestye, fényesre csiszolt cinedényekkel a tálason. A

tűzhelyen még nem aludt ki a tűz, a friss gyaluforgácstól felélesztve, egyszerre lángra kapott az, s a kürtő úgy volt csinálva, hogy annak a hátlapja mázos kemenceoldal alakjában a konyha melletti szobát fűtötte.

A házigazda és leánya csupa szívesség voltak vendégeik iránt. Egyik asztalt terített számukra; másik hozzálátott a kedvenc étel: a bálmos készítéséhez. Felhordták eléjük, ami csak jó és ízletes volt a házuknál, s kínálták erősen Blankát valami idegen nyelven, ami hasonlított az

olaszhoz, de amiből azért ő egy szót sem értett.

– Tudnak pedig magyarul is mind a ketten – súgá egyszer Áron

Blankának, mikor magukra maradtak –, de most olyan idő van, amikor elfelejtették.

Blanka aztán törte rajta a fejét, hogy micsoda idő lehet az, amikor az ember valamit elfelejt, amit máskor tudni szokott.

Blanka annyit tudott meg, hogy a ház leányát Zenóbiának híják. Mikor

asztalhoz ültek, Zenóbia kezet akart csókolni Blankának. Blanka nem engedte azt, hanem magához ölelte a leányt, s megcsókolta annak a szép

arcát.

A házigazda nagy dolgot csinált ebből!

Blanka nem érté, mit beszélt, de az oláh oly elevenen tud kezével, arcvonásaival magyarázni, hogy Blankának abból, amint Ciprianu a

fejéhez kapkodott, Áronnak a vállát megtaszigálta, a saját összefogott ujjai hegyét megcsókolgatá, égnek emelt fejét himbálta, a szemöldökeit felrángatta; lehajolt meg felegyenesedett, a mellére ütött, aztán megint nagy izmos tenyereit Blanka felé cirógatásra forgatta – ki lehetett venni olyasmit, hogy az oláh-magyar nemes büszke erre a leányának adott

csókra.

Míg Áron ezalatt még kurtábban húzta össze a nyakát a válla közé, s

csak a kurta bajuszát rángatta, s aztán úgy szétvetette a lábait, mint mikor valaki háborgó tenger közepett áll meg a hajó födélzetén.

Utoljára kirohant Ciprianu az ajtón, le a lépcsőn, s néhány perc múlva

megint be a szobába, kísérve nagy siralmas kárálástól és kotkodácsolástól. Egy kakast meg egy jércét hozott lábaiknál fogva

egymáshoz kötve, abból a dicsőséges fajból, amelyiknek olyan a feje és nyaka, mint a legszebb kalekuti pulykának. Azt a párt keleti

nagylelkűséggel odanyújtá Blankának.

Blanka mosolygott, és szívesen fogadta az adományt. Gondolta, most

már neki is gazdaságot kell majd alapítani; kezdetnek ez is jó.

Ciprianu nem várta be a hálakitörést; goromba szerénységgel eltűnt a

szobából.

– No, ángyikám – dörmögé Áron –, maga sem sejti, micsoda nagy

dolgot nyert most el. Soha ebből a fajból Ciprianu még a püspöknek sem

adott kakast jércével együtt ajándékba. Most már nyugodtan alhatunk a

házában; úgy megvette a szívét. Ciprianu kakasával keresztülmehetünk az egész oláh táboron. Ez olyan, minta pazsuránk volna.

Blanka nevetett. Tudta is ő, hogy mi az a pazsura. Olyan volt valóban, mint egy szent; égő parázs fölött járt-kelt, s még csak a ruhája szegélyét

sem égette meg.

Annak az egy “szónak” pedig, hej, de sok özvegy, árva volt a kísértete!

Blanka ki volt fáradva; alig várta, hogy lefekhessék.

Ciprianu háza jól el volt rendezve vendéglátáshoz; ahogy a nemeseké

szokott lenni az oláhoknál. A népes, nemzeties meg van tartva náluk; de

a finomság és bőség mutatja az előkelőt. Mennyezetes nyoszolyák voltak

mindenki számára, csak a háziúr maga aludt, ős szokás szerint, künn a konyhaajtó előtt keresztülfekve, bundájába takarózva, mellette a

duplapuskája.

A benyílóban volt két ágy; azokba Blanka és Zenóbia feküdtek, s a konyha melletti szobában Áron és Manassé.

Mindenki lepihent az Úrban.

Azonban rendesen olyankor tud az ember legkevésbé aludni, mikor

legjobban el van fáradva. Szokatlan volt Blankának az ilyen mezei lakban

az éj, ami nem oly csöndes, mint a városi éjszaka. A sok kutya egyre ugat,

az egyik elhagyja, a másik rákezdi. Majd meg a kakasok jelentik, hogy

“holnap” van már. Aztán rákezd az egész tyúkól kodácsolni. Valamelyik

háremhölgy bizonyosan menyétről álmodott. Benn a házban is

élethangokat ad az álom világa, s az ilyen fából épült házban minden keresztülhangzik. A házigazda álmában horkol és fújtat, álmodott

ellenfelekkel veszekszik, tolvajt akar fogni. Majd meg a szobatársné kezd

el álmában nyöszörögni, zokogni; egyszer csak megszólal álmában magyarul, ki ébren egy szót sem akart tudni e nyelven, s suttogja szerelmesen: “Óh, kedves Dávid! Ne hagyj itt! Ölelj meg!” Aztán

reszketve nyög, mint egy haldokló.

Blanka szeméből mind kiment az álom.

Csak egy deszkafal választó el Manassétól, ki egy ágyon feküdt

Áronnal. Ha Blanka a deszkafalhoz érteté ajkait, és túlfelől Manassé, megcsókolhatók egymást. Blanka egyre nyugtalankodni hallá Manassét,

mintha nehéz küzdelemben volna valakivel. Beszélt, vitázott; bizonyosan

álmában.

– Nem. – Nem bocsátalak el! – Egész hazámat megfürösztöd a

vérben…… egész nemzetemet keresztülviszed a tűzön: … de az én kis szigethazámat nem hagyom tőlem elvenned!… Azt Temagad körülvetted

szikláiddal… benépesítetted szelíd, békés néppel… Nekem az utolsó

menedékem az özönvízben… Odaviszem nőmet… Add vissza azt nékem

a Te erős kezedből… Küzdök Veled! Harcolok Veled!… Nem rázhatsz le

Magadról… Nem bocsátalak el Tégedet, míg meg nem áldasz engemet!…”

S az álomküzdelemnek ököl- és könyökdöféseit mind a szegény Áron

oldalbordáinak kellett elviselni, ki, midőn megsokallta végre, felrázta öccsét álmából, s fülébe dörmögé:

– Kivel küzdesz így, öcsém?

– Az Istennel! – sóhajta fel Manassé.

– Miként Jákób El-Bethelben?

– S nem eresztem el “Őt”, míg meg nem áld; miként Jákóbot El-

Bethelben.

– Vigyázz! Mert kificamítja csípőcsontodat!

Azzal Manassé is a deszkafal felé fordult. Blanka is. Csak kétujjnyi tölgyfalap volt közöttük. Akkor aztán elaludtak.

Az “Úr” pedig mondá fölöttük: – “Én vagyok a mindenható erős Isten!

Növekedjél és sokasodjál. Nép és népeknek gyülekezete származzék

tetőled! Mert ha Isten ellen diadalmas voltál, az emberek ellen is diadalmas leszesz…”

VIII.

Novemberi reggel későn hajnallik; a háznál mindenki talpon volt már, mikor Blanka fölébredt.

Manassé azzal örvendezteté meg, hogy innentúl az utat nem szekéren

fogják folytatni, hanem lóháton, aminek Blanka úgy örült, mint a

gyermek.

(Ezért volt a három ló egyúttal fel is nyergelve.)

A külső szobában gazdag reggeli várta. Forró tejszín, bálmos, paprikás

szalonna, hófehér havasi méz, csupa virágillatú, s szűknyakú

“egyesekben” felrakott gyümölcsszeszfélék, fenyőhéjba takart kászutúró,

gesztenyeízű baraboly; olyan étkek, amiket Blanka először ízlelt életében,

s azonnal meg is szeretett. A házigazda örült ennek nagyon. S amit vendégei meghagytak az asztalon, azt még összecsomagolta számukra az

útitáskájukba, megmagyarázva Blankának, hogy erre nagy szükség lesz.

Blanka úgy vette észre, hogy az oláh nyelv olyan, hogy ha az ember nagyon hallgatja, hát megérti. Annyit megértett ő is, hogy a legközelebbi

állomásuk lesz Szent László; ott a domnu rektor lesz a gazdájuk, aki pedig “vegetarianu”.

Majd megtudja Blanka azt is, hogy mit tesz ez.

Mikor a lovaikat nyergelték, azt mondá Áron Manassénak:

– No, öcsém, most már csak megmondom neked, hogy ez az én kurta

nyakam ugyan nem érdemli, hogy nyaknak neveztessék; de már

amilyen, olyan; ezúttal azt a szentecskédnek köszönhetem, hogy

megmaradt épségben; mert tudd meg, hogy ez a Ciprianu, akinek a

házában most megháltunk, mind egész háza népével együtt a

legelkeseredettebb agitátor, s azonkívül énrám különös oka van

haragudni. De a te bálványod az első pillanatra kicsavarta kezéből a fegyvert.

– De nem történhetik-e meg rajtunk, hogy majd akit mellénk fog

rendelni a hegyeken át vezetőül, az visz bele valami kelepcébe?

– Nem. A tulajdon leánya fog bennünket vezetni. Az ugyan elvesztene

engem egy kanál vízben; de a te Blankádért keresztül fog bennünket vinni a tűzön is. Öcsém, már benne vagyunk. El ne áruljuk az asszony előtt.

Blanka nevetett az örömtől, mikor fenn ült a nyeregben. Eleinte különösnek találta, hogy férfimódra kell megülni a mokány paripát;

hanem aztán, mikor a délceg Zenóbiát meglátta így lovagolni, kedvet kapott hozzá. A jámbor havasi ló úgy ment alatta, mintha dajka ringatná

bölcsőben.

A két hölgy előrelovagolt, a két férfi még hátramaradt az utánuk

szaladó házigazdával még egy rájuk tuszkolt búcsúkortyot inni. Mikor az

erdő szélébe értek, Blanka megszólítá társnéját.

– Zenóbia, kérlek, tegezz engem, s beszélj velem magyarul. Az éjjel álmodban hallottalak így beszélni.

A leány visszarántotta paripáját, s keresztet vetett magára. Aztán

súgva mondá:

– A szent szűzre kérlek, szent asszony, ne áruld el, amit hallottál tőlem;

s ne kérdezz erről többet.

Azzal tovább léptettek egymás mellett. Az út hegynek vitt fel.

– Szólj! Messzire fogsz te bennünket elvezetni?

– Ahogy illik. Az apám birtokának a határáig.

– S meddig terjed a te apádnak a birtoka?

Zenóbia egy távol meredő hegycsúcsra mutatott, amit a reggeli

ködfátyol takart még.

– Annak a hegynek a szélső oldaláig.

– Az odáig mind az övé? – kérdé elbámulva Blanka.

– Nagy darab szegénység! Van rajta tüzelőfa, kecskenyáj, sertéskonda,

rongyos kalyibák és szurtos emberek. Sok a semmiből.

Egy úr, aki mérföldekig folyvást a saját birtokán jár; hanem azért azt a

kis darab földet, ami abban kenyeret terem, maga szántja! Blanka

gyönyörét találta ebben az utazásban. A szép zöld mező lepve volt már

az őszi dértől, de amint feljött a nap odáig, ahogy a hegy árnyékot vetett, egyszerre zöld lett a gyep, az árnyék megmaradt fehérnek. S a zöld gyepen virítottak a rózsaszínű kökörcsinek.

Az út felvitt a hegyoldalnak, ünnepélyes templomi csendességű

szálerdő fogadta az utazókat, melyben, mint a misemondó antiphonája, hangzott fel a vadmadarak egymásnak felelgető kiáltása. Egy pár

gyönyörű vadpáva szerelmi ömledezései közepett hagyta meglepni

magát a lovaglóktól, s aztán felrebbenve meg leszállva előttük sokáig folyton az útjokban maradt, mintha előhírnöke volna jövetelüknek.

Mentül feljebb haladtak, annál elevenebb lett az erdő. Vegyülni kezdett

a levélvesztett lombfa az örökzöld fenyővel. A borókabozót sűrűn fedte már az aljat, s azon tarka tollú madárcsoport kergetőzőn. Egy ilyen bozótból egész konda disznót vert föl az utazó csoport. Azok nagy röfögve vágtattak odább. Zenóbia nem mondta meg Blankának, hogy

azok vaddisznók voltak, engedte őt csodálkozni rajta, hogy, íme, egy egész konda – pásztor nélkül!

A hegyoldal még meredekebb lejtőre vált; a paripák ugyancsak

feszítettek a hegynek felmászásban. Holmi síkon termett ló rég kidőlt volna ebből; ezek még csak meg sem izzadtak bele.

Végre fölértek a hegytetőre, s ott egyszerre az erdő is megnyílt.

Sajátszerű tájkép tárult eléjük.

Északnak a fennsíkot egy kokojszás foglalta el. Az egy ingovány a hegymagason, még magasabban fekvő hegyek tengerszemétől táplálva;

fölül rőt magas fűvel benőtt láp, mely közt gyér veres fenyőfák láthatók;

a bürü alatt feneketlen dágvány, mely elnyeli a rátévedett embert és állatot. Szomorú, ijesztő kép; a sás érett bugáitól rókafakó az egész mező.

Délnek pedig egy fiatal fenyves, mely valami őserdő helyén támadt, amit

tán húsz év előtt a vihar, mint egy kaszavágással aratott le. A vén fa rohává lett rég, s a húszéves sarj üde hajtással magasodik föl sűrűn, buján, áttörhetlenül. Csak egy csapás visz rajta keresztül.

A fenyők aljában virítanak a havasi nefelejcsek, az erdők örök virágai.

Itt csak egyesével lehet előrehaladni. Zenóbia elöl lovagolt, nyomában

Blanka. A két férfi messze hátul maradt. Ők nehezebb terhe voltak a lónak.

Egyszer Blankának valami furcsa alak vonta magára a figyelmét.

Olyanforma, mint egy ember: két lába, két keze. Egészen bundába van öltözve. Emlékezett rá, hogy valamikor, állatseregletben látott ilyenforma

alakot, csakhogy az ott mogorva, kedvetlen pajtás volt. Itt pedig jókedvű

fickó. Táncol, mórikál, bukfencet hány; hintálja magát a fa ágán két hosszú karjánál fogva. Furcsa, gömbölyű fülei, felnyitott szája nevető

kifejezést adnak tréfás ábrázatjának.

Eszében sem volt, hogy megijedjen tőle.

Zenóbia a nyergében maga előtt keresztülfektetett duplapuskának a

sárkányait csendesen felvonta.

Blanka pedig gyermeteg örömmel kiáltá a hátul lovagló Manassénak:

– Nézd csak, Manassé! Siess! Milyen furcsa bohó állat van itt! Manassé

sietett is aztán.

A tréfás fenevad erre a kiáltásra, mint a mókus, oly ügyesen futott fel arra a fiatal fenyősudarra, aminek az alsó ágán himbálta magát addig, s

mikor a legtetejében volt, hogy a hajló sudar elkezdte nehéz terhét himbálni; tökéletes naiv humorú pofával tekinte alá, mintha egészen Blankának produkálná magát. Egy szörnyeteg, mely pajkos gyerkőcöt

mímel.

S az utazóknak éppen azon fa alatt kellett elmenniök; mert kétfelől áttörhetlen bozót terült.

Blanka kíváncsi mosolygással nézett fel a feje fölött hintázó erdei bohócra.

Az pedig megvárta, míg mind a négy lovas elhaladt alatta, akkor, hogy

megmutassa a nézőknek, hogy mit tud még, hirtelen belevágta rettentő

körmeit a fa háncsába, s egyszerre aláeresztve több mázsás termetét, egy

pillanat alatt egész a tövéig hántotta a fiatal fenyőfát.

Blanka csak akkor sápadt el az ijedtségtől, mikor ez iszonyú

erőmutatványt látta.

– Ne félj semmit – mondá neki Zenóbia –, a medve csak játszik.

S azzal a szörnyeteg befutott a bozót közé; a sűrű fenyőgeszt, mint a vetés kalásza nyitott utat iszonyú termetének.

Zenóbia mondott Blankának valamit.

– Aki boldog, az nem tud félni! Lám, én a madár felrebbenésétől is megijedek.

Az út most egyszerre megkönnyült. A hegyháton visz az végig;

folyvást sima gyepen, mohos mezőkön, miket egész mesgyékben fedett

az áfonya, most érő piros és kék, édes bogyóival. A hegygerincről messze

be lehetett látnia vidéket. Hasonló volt a látvány a tengeréhez. Itt a föld vet hullámokat, ott a víz. Itt a zöld fenyőlomb takar egy élő világot, ott a zöld hullám – itt távol házikók jelzik csak, hogy e magányban ember is él, mint amott a fehérlő vitorlák. Olyan vidék, amelyben hegytetőről sem

látni falut.

Már délponton állt a nap, amint a hosszú hegygerinc végét elérték. Ott

egy meredek bércfal állta el az utat, s annak a lábában kellett a völgybe

alászállni.

E pontról már meg tudta mutatni Zenóbia az utasoknak a

“Monasteria” hegyormát, mely a “Tordai hasadék” fölött uralg. Ezen a bércfalon keresztül kell lenni egy átjárásnak, mely a Hesdád-völgy

katlanába átvezet. Messziről hozzájárulhatatlannak látszik az; de itt a

“Mikus bán” várromjai alatt lakik egy ember, aki jól ismeri ezt a merész utat; a nép “Vén Matuzsálem”-nek hívja. Egy “magyar zsidó”.

Blanka kétkedve tekinte Manasséra.

Ahelyett Áron felelt meg.

– Igen. Egy elzüllött maradéka az “erdélyi szombatosok”-nak.

Blanka rejthetlen kíváncsisággal nézett Manasséra. Ez pedig

megszokta már hölgye tekintetéből kiolvasni a gondolatban ejtett

kérdést.

– Te azt hitted, ugye, hogy a “magyar zsidó” csak gúnynév, mellyel minket illetnek: egy Istent vallókat. Magyar zsidók valóban léteznek Erdélyben egész községszámra; de elszórva is laknak köztünk, s azok tartják magukat az igazi zsidóknak; minket csak sadduceusoknak

fogadnak el.

– Majd látni fog egy eredeti példányt belőlük, ángyikám – biztatá őt Áron. – Én rég ismerem az öreg Matuzsálemet; úgy tudom, hogy egy unokája is van; ha még meg nem házasodott.

Eközben az utazó társaság egész a sziklafalig ért, mely útjokat elzárni

látszott. Hatalmas, égnek meredő, júraképződési mészfal volt az, mely a

többi hegycsoportot kettévágni látszott. A fennsík véget ért előtte, s meredeken hanyatlott alá, beborítva egész a völgy mélyéig sűrű

borókával. A fennsík magasán állt még egyetlen vén bükkfa: az utolsó abból a lomberdőből, mely valaha a hegyormot koronázta; sok száz éves

lehetett már, s még mindig tartotta magát. Vastag gyökerei messze

elnyúltak, s belekapaszkodtak a sziklába. – E tölgyfa mögött látszott a sziklafalban egy barlangszáda gótidomú csúcsívvel, s előtte egy öblös medence volt, melynek csak a fenekén látszott valami maradvány nyirok.

Ide érve Zenóbia leszökött a lováról, s kirántva annak a fejéből a zablaszerszámot, s megeresztve a terhelőjét, azt mondá Blankának:

– Most itt a “csodakútnál” pihenőt tartunk, falatozunk egyet, a

lovainkat legelni hagyjuk, s aztán megitatjuk.

– Miből? Itt nincs víz.

– Nincs. De nemsokára lesz. Azért csodakút ez. Minden két órában

felbuzog a forrás, s megint visszahúzódik.

Blanka hitetlenül rázta a fejét, s mert nem volt képes elhinni, hogy abban a medencében mai nap több víz legyen, mint amennyi már van, a

markába merített belőle, s megitatta vele – az ajándékba kapott jércéjét, kakasát.

Ezalatt Áron bátya kiteríté az Isten adta szép zöld abroszra az útitáska élelmikészletét, s ezüstveretes kését elővéve elkezdett mindenki számára

felszelni a komoly csemegéből.

Blanka azt mondá, hogy ő inkább szomjas, mint éhes.

Zenóbia mosolyogva mondá:

– A szent asszonyoknak minden kívánsága beteljesül; még a szikla is megindul szavukra. Halld csak; a forrás már közelít.

A barlang szája bugyborékoló korgást kezde hallatni, zuhogó hullám

böffenései hangzottak az üreg mélyéből elő, s perc múlva rögtöni

lökéssel buggyant ki a barlang torkából az üde kristályzuhatag, ellepve a

medencét, s aztán túlömölve rajt. A bőséges forrás szakadatlan rohamban

tódult elő a sziklanyílásból, s aztán alább omolva, szikláról sziklára zúdult szökellve a völgybe alá.

Blanka örömében tapsolt a szép tüneménynek. Azt mondta, hogy ha ő

nagyúr volna, ide építtetne magának egy házat, s aztán elnézné azt a csodaforrást reggeltől estig, s nem kívánna más mulatságot. Nevetett a gyönyörtől.

És meglehet, hogy ez volt az egyetlen nevető hang, amit azon a napon

egész Erdélyből hírül vihettek az égnek az Úr angyalai.

Áron bátya tüzet is rakott targallyból, s megtanította ángyikáját,

hogyan kell szalonnát pirítani kenyérrel; ami nem csekély tudomány. Fél

óra múlva a forrás megszűnt a sziklából kiömleni. Odabenn nyeldeklő, fuldokló hangok hallatszottak; a zuhatag nem táncolt tovább a sziklákon,

s egy perc múlva a medencében maradt vizet is visszanyelte a

sziklatorok: a forrás újra eltűnt.

Valami azonban megzavarta Blankának az örömét; nehány darázs.

Abból az arisztokratikus fajtából, ami az erdőket lakja, s négy-öt képes egy lovat megölni. A csemege szagára jöttek elő valahonnan, s mind Blanka fejét dongták körül, ő pedig sikoltozott tőlük.

Áron segíteni akart az ángyikáján. Ezek a vakmerő állatok bizonyosan

ebben az odvas bükkfában laknak. Azokat ő kipusztítja valahogy. Meg is

találta az odújukat, s azzal csóvát készített, hogy kifüstölje őket belőle.

Amint azonban a lángoló gazcsutakot bedugta a fölfedezett

darázsodúba, abban a pillanatban, mint a gőzkatlan kürtőjének

bömbölése, oly robaj hangzott a bükkfa belsejében, s egyszerre csak kicsapott a láng az élőfa legeslegtetején.

Az tele volt már százados pudvával, ami a lángtól egyszerre végtől

végig föllobbant, s akkor elkezdett az óriási szálfa, mint egy rengeteg fáklya égni felülről.

– Mit tettél: – kiálta Zenóbia, felugorva fektéből. – Tudod-e, hogy most

megölted az apámat, s fölgyújtottad azt a házat, amiben az éjjel aludtál?

Blanka azt hitte, hogy ez csak tréfabeszéd; de amint Áron bosszús arcára s Manassé összevont szemöldeire tekintett, észrevevé, hogy a leány szavainak értelme van, amit a férfiak föl tudtak fogni.

– Most már gyorsan a lovaitokhoz! – kiálta Zenóbia. – Egypercnyi idő

sincs. Én futok az apámhoz! Ti igyekezzetek a patak medrén a völgybe leszállni. A zsidó átvezet a Hesdád völgyébe. Itt ne találjon benneteket az éjszaka! – Óh, Áron! Az Isten bocsássa meg neked, amit énvelem

cselekedtél!

A lánggal égő fa odúiból bagolysereg, mókuscsalád, kígyóivadék

menekült repülve, mászva, kunkorogva szanaszéjjel, de gyorsabban azok

sem menekültek, mint utasaink. Zenóbia vágtatott vissza azon az úton, amelyen idejöttek; a magára hagyott két férfi pedig középre vette a hölgyet, s úgy indult neki az elátkozott útnak, melyet a csodaforrás száraz medre képezett előttük.

És Blanka mindebből nem értett semmit.

Mi nagy baj származhatik abból, hogy egy vén, odvas bükkfa

kigyulladt?

IX.

Az a völgybe levivő út kegyetlenül megviseli a lovast. A ló szikláról sziklára lép, a zsurmalék megindul a lába alatt; néhol egyik partról a másikra kell átugornia; a lovas nem vezeti a mént; maga esze és szeme után jár az, valódi hű társa a bajban.

Különben is sietni kellett, a nap már öt óra után lemegy, s nekik eddig

a Hesdád-völgyben kell lenniök.

Zenóbia oly óvatosan vezette őket a hegyhátakon keresztül, hogy

minden közbeeső falvat elkerültek; Szelistye, Indal – csak a távol harangszó volt sejthető.

Egyórai folytonos völgynek alászállás után jutottak el az első pihenőig.

Egy völgykatlanba épült ház volt az, mely mögött növénnyel bekerített

szántóföldek látszottak, körülpalánkolt ólak a hegyoldalban, s tövissel elsáncolt szénaboglyák.

– Itt vagyunk már! – mondá Áron. – Ez a mi zsidónk háza. Valamivel

különb épület volt az a többi oláh kunyhóknál, de Ciprián lakával nem vetekedett. A ház eresze tele volt galambokkal; azok a magyar zsidó kedvenc majorsága. A ház udvarán látszott a lombsátor borókából

építve; a ház keleti oldalán egy kis szoba, mintegy kinövése az egész épületnek, mely fehérre volt meszelve, s aztán vörös festékkel irombára pettyegetve. – Kutya nem volt a háznál; azt a zsidó nem tart, mert megharapott egyénnek fizetéssel tartozik. Hanem egy oláh suhanc

őgyelgett ott az udvaron; arra rábízták, hogy jártassa meg a lovakat.

Blankát azonban ölben kellett a ház küszöbéig vinni, mert akörül olyan

nagy volt a sár, hogy abban a női lábbelivel célhoz jutni nem lehetett.

Áron tudta már itt a járást. Az ajtó, mely a szobába vezetett, be volt zárva, s kilincse nem volt kívülről. Bezörgetett rajta ököllel.

– Mi kell? – hangzott belülről.

– Eressz be az ajtón!

– Nyisd ki, ha tudod.

Áron pedig tudott ahhoz. Ha kilincs nem volt az ajtón kívülről, de volt

rajta egy lyuk, azon bogra kötött zsineg volt kidugva, azt ha meghúzta az

ember, a závár ütközője fölbillent, s be lehetett lépni a szobába.

Ott pedig egészen sötét volt. Az ablaktáblák betéve; hanem egy vékony

faggyúgyertya égett az asztalon, s az olyan sötétséget terjesztett maga körül, hogy a bennlevők ki nem vehették tőle egymást, kivált akik a verőfényről léptek be egyszerre.

– Jézus! – kiáltá föl Blanka. – Ide kell bemennünk! – S azzal félénken húzódott vissza a tornácra, Manassét is visszatartóztatva. Csak Áron lépett be. Benn a sötét szobában cihelődött valami.

– Hát fiam, Naftali, mért nem akartad kinyitni az ajtót? – szólító meg

Áron azt a valamit.

– Azért, mert ma huszonnegyedik Tizri van – felelt ridegen a valami.

– S mi van azon a huszonnegyedik Tizrin?

– A Garizim hegyén való ünnep.

– S azon a napon igazhitű zsidó még az ajtó kilincséhez sem nyúl, ugyebár?

– Te tudod.

– Hát nem jössz elő a sutból, Naftali?

– Mindjárt, csak bekötöm az arcomat.

– S miért kötöd be az arcodat, Naftali?

– Azért, mert idegen asszonyi állat hangját hallom.

– S neked még most sem szabad idegen asszonyi állat arcát látnod?

– Így parancsolja az “Eben Haäser”. S minthogy az asszonyi állatok nem takarják be az arcaikat, nekem kell az enyimet betakarnom;

különben a hátamon a “makkot mardot”.

– Hát az micsoda, jó Naftali?

– Az a harminckilenc ütés a szíjjal, amit a nagyapám kiszolgáltat. Erre

a nagy boglyakemence mellől kilépett egy hosszú, nyurga suhanc; a fején

gömbölyű bőrsipka volt, termetét ujjatlan báránybőr bekecs fedte, lábain

szíjas bocskor, hasonlatos ahhoz, amit a zsidók a sógornő-elvétel

megtagadásával a Chalizeh szertartásához használnak; a homlokán egy

kendő volt keresztülkötve, mely arcát az orra hegyéig eltakarta; gyér szakálla két hegyes ágba indult; egész arca, ami meglátszott belőle, sovány volt és pergament színű.

– No hát, Scholem álech, Naftali! – üdvözlé az előlépőt Áron, amire ez

nem felelt semmit. – Azt hittem, már meg is házasodtál, amióta nem láttalak.

– Ugyan kit vehetnék én el? – felelt duzmadtan a legény.

– Hát az Ábrahám zsidó leányát Peterdről, a Rebekát.

– Jó is volna, de nem engedi az öregapám, hogy elvegyem.

– Talán biz azért, mert az valóságos zsidó?

– Ellenkezőleg. Azt mondja, hogy az nem igazi zsidó.

– Hogyan? A valóságos Izrael nemzetségéből való zsidó ellen lehet

kifogása az öregapádnak, aki székely ember?

– Nem elég törvénytisztelő előtte Ábrahám. Órát tart a háznál.

– Hát az a törvény ellen van?

– Igen. Az igazhivő zsidónak télen-nyáron egyformán kell felosztani a

nappal és az éjszaka óráit. Télen napfelköltétől naplementig éppen úgy tizenkét órának kell letelni, mint nyáron, mert minden órának külön áldása van, s azt elmulasztani vétek, s bizonyos órákban az ördögnek szabadság van adva az emberek fölött, s azt meg kell vigyázni. A masinaóra azt nem tudja megtenni, hogy télen rövidebb nappali órákat mutogasson, nyáron meg hosszabbakat. Az én öregapám meg fövényórát

használ avégre. A téli napokban egész a Tebeth hónap Sabbath Vahera napjáig minden reggel kivesz egy kanál fövényt a klepsidrából, s aztán megint a Siván hónap Sabbath Slah leha napjáig folyvást tesz hozzá egy

kanállal. Így tartja meg a törvény parancsolatját. Az Ábrahám ezt

elmulasztja, s azért az én öregem előtt az Ábrahám leánya és gyerekei mind “mamzerin”.

– Hát aztán mivel töltitek itt az egész életet?

– Imádkozunk és böjtölünk.

– Akkor rengeteg sok pénzeteknek kell lenni, ha annyit böjtöltök.

– Dehogy van. Hiszen hatvanhat keresztyén ünnepnapon nem szabad

a mezőn dolgoznunk, akkor csak idebenn szövünk és fonunk.

Száznegyvenkét nap meg a magunk ünnepe, amikor ki sem szabad

mennünk a házból. Amink terem, nem szabad másnak eladnunk, mint

zsidónak, s ha valaki megcsal vagy nem fizet, nem szabad keresztyén bíró előtt beperelnünk. Ez a törvény. Azért szegényebbek vagyunk a nádi

verébnél.

– Látod pedig, most szép darab pénzt szerezhetnél; elég lenne a szép Rebekának “keszubbára”, ha minket elvezetnél a hegyi úton a hesdádi völgybe.

– Meg is ölne érte az öreg mindjárt; miként Mathias a

templomfertőztetőt, vagy Fineás a Simri fiát, a bálványimádót, ha azt merném tenni a Garizim-hegyi ünnepnapon, hogy útra keljek, és pénzt keressek.

– Hát legalább a szolgádat bocsásd el velünk vezetőül; az úgy tudom,

hogy keresztyén, és nincs ünnepnapja.

– Nem merem tenni az öregapám engedelme nélkül.

– Hol van az öregapád?

– Itt van az imaszobában, s a “brachot” hálaimáit mondja el sorba.

– Hát te nem imádkozol vele?

– Én már elmondtam háromszor, de ő elmondja hétszer. Én nem

tudom többször, mert a szívem megfájdul bele.

A mellékszobából áthangzott a gépszerű imahadarás. Áron odament,

és kopogtatott.

Egy mély, rekedt hang megszólalt onnan belülről.

– Naftali! Ki van itt? Ki háborgat engem?

– Két idegen férfi meg egy asszonyi állat.

– Láttad, hogy asszonyi állat?

– Nem láttam, csak a hangjáról hallom.

– A kisujját sem láttad?

– Semmit sem.

– Micsodák a jövevények? Midianiták, a Baal Peor imádói, vagy

emoreusok?

– Köszöntésükből gondolom, hogy sadduceusok.

Erre a hadaró hang sietve bevégzé a megkezdett dicséretet, s annak végeztével hallatszott, hogy az ajtóhoz csoszog valaki.

Az ajtó pedig be volt zárva, s a kilincset fordítani a Garizim-hegyi ünnep törvénye ellen van. Azért egy gömbölyű ablak volt vágva az ajtó

felső részén, s ez letakarva kicsi függönykével. A lyukon dugta ki a fejét

Matuzsálem, úgy, hogy a függöny takarót képezett a homloka körül.

Mintha sírboltajtón dugná ki a fejét valami rég ott heverő halott. Ez arc

barna, mint a szattyán, és keresztül-kasul ráncokkal tele, hosszú, kétágú

szakálla s szijácsnak kunkorított hajfürtei nem voltak fehérek, hanem zöld és sárga színűek; szemei szúrók és mélyen bennülők, sovány orra nyergéhez fölhúzódtak az éles ráncok, s két szemöldöke hegyesen állt előre.

Első dolga volt az, hogy kiköpött a szobába. Ezt rendeli a törvény, ha

hitetlenek vannak jelen.

– Áldassék Isten neve! – üdvözlé őt Áron.

A kidugott fő lehunyta szemeit, és ezt mormogó:

– Min haólám, wead haólám.

S aztán egyszerre fölnyitá megint a szemeit, Áron szemébe nézve, s

most már kérdőleg, követelőleg ismétlé: “Min haólám, wead haólám?” –

míg Áron észrevette, hogy az öreg azt kívánja, hogy ő is mondja azt utána. Miért ne tette volna meg neki? Utánamondta.

Erre ravasz vigyorgás szedte ráncba a múmia vonásait. Nevetett

magában. Sikerült rászednie a sadduceust. “Min haólám, wead haólám”

azt teszi, hogy “egyik örökkévalóságtól a másikig”, s kétezer év előtt Kanahánban nagy vita volt afölött a farizeus és a sadduceus között. Ez utóbbiak csak “egy” örökkévalóságot akartak elfogadni, s azt mondták:

“ad haólám” – de az igazhivő két örökkévalóságot vall. Jólesett az öregnek, hogy egy tévelygőt most kelepcébe ejthetett.

– No, hát mit akartok, Saddók fiai, akik utaztok idegen földön a Garizim-hegyi ünnep napján?

– Nem jókedvünkből utazunk, öreg; ellenség kerget bennünket,

fegyverrel jön sarkunkban.

– Ah! Úgy kell nektek. Kergettetek ti is minket. Tűzzel-vassal

pusztítottatok; házainkból kiűztetek; megfizet most nektek az Úr

miértünk; áldassék szent neve min haólám, wead haólám!

– Mi bizony nem üldöztünk benneteket, öreg; hiszen tudod, mi is egy

Istent hivők vagyunk; magunk is árvák, békességben élők.

– Nem igaz! Nem igaz! – rikácsolá a múmiafő, s szakállát s hajcsapjait

rázta mérgesen. – Ahol ti többségben vagytok, ott ti is hatalmasok vagytok; ott a ti nevetek az “Alm!” – A pápista a kálvinistának az “Alm”,

a kálvinista az unitáriusnak, az unitárius a szombatosnak. A püspökök megégették Husztot – de Calvinus megégetteté a Szervétet, s saját

testvére megfojtó Blandratát, a ti prófétátokat, s a ti apáitok

kegyetlenkedtek a mi prófétánk, Simon fölött; az erős bosszúálló úr megbünteti az apáik bűneit a maradékokban. Vagy egy hiten vagyunk-e

most is? Megünneplitek a szombat napot? Megböjtölitek a szerdát, ami az ördögnek a napja? Nem eszitek-e meg a sertéshúst? És a marhának a

forgócsontja melletti inat? És a nyelvét meg a pacalját! És a szőlőnek a levét? Kinyitjátok az ablakaitokat, mikor mennydörög és villámlik, hogy

bejöhessen rajta a Messiás, aki az örök boldogságot elhozza a földre, amiért mi énekelünk? Vagy meg vagytok elégedve azzal a világgal,

amiben titeket nyomorgat az “Alm”, s ti nyomorgattok minket meg

azokat, akiknek ti vagytok az “Alm”, s szidalmazzátok a

nyomorgatottakat azzal, hogy már eljött a Messiás?

– Nem bánom én bizony, öreg – vágott szavába Áron –, akárhogy eszik

és böjtöl más, s mit csinál, mikor az ég zörög. Hallgass rám, s aztán eredj vissza imádkozni, s idvezülj a magad hite szerint. Tisztelem én azt nagyon. – Hanem most arról van szó, hogy az oláhság föllázadt a mi nemzetünk ellen, s jön táborszámra mögöttünk és ránk szembe; mi

menekülni akarunk a mi atyánkfiaihoz. Az idő sürget. Még naplemente

előtt át kell hatolnunk a hegyeken, hogy itt ne lepjenek bennünket. Nézd,

hárman vagyunk; magyarok, hazád fiai.

Áron hívására megjelentek az ajtóban Blanka és Manassé.

– Hát mi közöm nekem mindezekhez? – frecskelte a tajtékzó szót a kidugott fej. – Akár a midianita falja fel az emoreust, akár az emoreus a

midianitát? Nekem ez nem hazám, mert az én hazám Jeruzsálem. Nekem

azok, akik az én nyelvemet beszélik, nem testvéreim, mert az én

atyámfiai azok, akik Izrael hitét vallják. A ti jajgatástok nem fáj nekem. A ti futástok nem ijedség nekem. A ti hazátok romlása nem keseríti meg az

én szívemet. Én hetven esztendő óta nem teszek egyebet, mint tűrök és imádkozom. Tanuljatok ti is tűrni és imádkozni.

– Megtanultuk már, öreg. Hanem ezzel most nincs segítve rajtunk.

Nekünk egy vezető kell, aki a hegyeken át kalauzoljon. Neked van egy felesleges szolgád, engedd azt eljönni velünk; megadjuk a bérét.

– S ha annyi siklus aranyat adnátok, amennyi hajszál van a fején annak

a szolgának, mégsem történhetnék az meg, hogy a törvény ellen útra keljen egy szolga, aki az én kenyeremet eszi, a Garizim-hegyi ünnepe napján.

Áron könyörgésre vette a dolgot.

– Matuzsálem! Jó öreg apó! Ha miértünk, férfiakért nem teszed meg; nézd e nőt. Ez retteg a veszélytől, s szánalomért esdekel hozzád.

– Mit? – vonított csúfondárosan az öreg. – Egy nő, akinek nincs

levágva a haja, s még sincs befátyolozva az arca! Ha asszony volna, nyírott feje volna, ha leány volna, fátyolt viselne. Ez a Midión leánya; egy tisztátalan személy!

De már erre a szóra elhagyta Áront az unitárius flegmája.

– Bekapd a fejedet a lyukon, vén káromkodó! – ordítá Matuzsálemre. –

Vagy kikapok a táskámból egy darab szalonnát, s bedugom vele a szádat!

A legirtózatosabb fenyegetés és sérelem, amit a szombatoson el lehetett

követni.

Matuzsálem vissza is rántotta a fejét a lyukból, mintha tűzzel-vassal közelítettek volna hozzá, s a függöny újra lehullt a nyílásra. Hanem a

függöny mögül kihangzott az öreg rémséges átkozódása a házára tört idegenek ellen.

Blanka ez iszonyú átkozódástól zsibbadni érzé tagjait, mintha Lóth

felesége volna, s kezdene sóbálvánnyá válni.

– Gyerünk! – mondá Áron megfogva Blanka kezét, s kivezette őt a

pitvarba.

Naftali az ajtóig kísérte őket, de a küszöbön keresztül nem lépett; azzal

vigasztalá a kiűzött vendégeket, hogy ez még csak a kisebbik átok – az

“arur”.

– Hát még ennél is cifrább van?

– Igen: a “shófer”. Az elől elfut minden ember. Ez a mi fegyverünk, a

mi várunk, a mi ajtónkon a zár, a mi védelmünk, a mi igazságunk: az átkozódás!

Áron felsegítette Blankát a nyeregbe, s aztán a kantárt tartó oláh legénnyel eredt szóba.

– Vaszilie! Mi béred van neked Matuzsálemnél?

– Húsz forint.

– Hát ha te minket most elvezetsz arra az útra, amelyiken a Hesdád-völgybe jutunk, én adok neked ötven forintot, s nem kell esztendeig szolgálnod Matuzsálemet.

Vaszilie megörült ez ajánlatnak, s nagyot ugrott, mikor Áron egy

bőrzacskót nyomott a markába, ami huszonöt darab valóságos

kétforintos tallérral volt kibélelve.

– Elvezetlek ezért, uram, akár a mennyországba.

Az alku hamar megvolt; de gazda nélkül volt kötve.

Már fenn ültek a nyergeikben mind a hárman, midőn a házhiú

gömbölyű ablakából kidugta magát a múmiafő, s onnan zengé alá a

szolga nevét:

– Vaszilie!

És akkor aztán rákezdé a “shófer”-t.

Szerencse, hogy most oláhul beszélt a megszólított kedvéért, s Blanka

nem értheté az átok szövegét; csak az arckifejezés változataiból sejtheté annak tartalmát meg a hanglejtésből. Valami csodálatos, éneklő

vonítással kevert hadarás volt az, hol felsikoltott, s éles fistulahangon visított fel az égbe, hol meg alámélyedt dörgő basszus hangon, a dübörgő

pokol mélységéig, megrázott álla jajgatva vacogott, szemöldökei

vonaglottak; majd meg epileptikus elmeredéssel nyitá fel a száját, égre

tartott arccal, s egyszerre megint rákezdte a folytatást, arcát ráncba szedve, s felső ajkát vicsorgatva. – A megátkozott szolgalegény arca elkékült, elsápadt, térdei megcsuklottak, utoljára odadobta az erszényt Áron ölébe, s két kezével lerántva a nagy báránybőr süvegét a két fülére,

úgy elszaladt, hogy többet utol nem lehetett érni.

A vén patriárka pedig a diadal után még egy hálaadó dicséretet

zengedezett el onnan a magasból az Úrhoz, “Min haólám, wead

haólám!” De már azt nem várta be a társaság.

– Mit fogunk most tenni? – kérdezé aggódva Blanka.

– Istenre bízzuk magunkat – felelt neki Áron. – Az Úr válasszon, hogy

melyikünk fohászát hallgatja meg. Megkeressük az utat magunktól.

S a hegyszakadékok tömkelegében megtalálták az igazi utat a

bérckatlanból; a Hesdád-völgy egy óra múlva ott mosolygott eléjük

kedves kis magyar falujával, aminek a házai messze fehérlenek.

– Az Úr a mi imánkat hallgatta meg! – rebegé Blanka, s a kiállt kétségek után kitört kebléből a zokogás.

– Kétkedél-e benne? – szólt Manassé, kezét a hölgy kezének ujjaival kulcsolva imára.

X.

A bérctetőről messze el lehetett látni. Északnak meglátszott a meredek sziklafal, melynél delelőre pihentek volt; az óriási bükkfa füstje, mint egy gőzkatlan kéményéből gomolygott föl a magasba; délkeletnek egy másik

hegytetőn szintolyan füstoszlop emelkedett, s a hegy alatt látszott meg a

Tordai hasadék óriási kapuja.

Áron azt mondta, hogy itt a hegytetőn a lovakat meg kell pihentetni; mire mindhárman leszálltak a nyeregből. Áron leterítette Blanka számára

a bundát a gyepre, hogy pihenje ki magát; annak pedig előbbvaló volt a

csalitot fölkutatni havasi virágokért.

– Gyémánt egy asszony ez a tied! – mondá Áron Manassénak. – Kora

hajnaltól kezdve nyeregben ül; a legkeservesebb utat teszi, és nem panaszkodik, nem sopánkodik. Ezzel a filigránmunka termettel kiáll

olyan viszontagságokat, amik egy férfi csontvázát is kipróbálják, s még jó

kedve van. Nevet a baj után, s nem ájuldozik előtte. Láttam egypárszor,

hogy meg akart ijedni; hanem aztán a te szemedbe nézett, s egyszerre megnyugodott. “Pécsi Simonnak” nem volt fanatikusabb híve az ő

hírhedett “Esztere”, mint ez teneked. S amellett tökéletes gyermek. Mikor

a gyermek sírni akar, azt mondjuk neki: “Nézd, kicsinyem, milyen szép

madár repül ott!”, s abbahagyja; ígérünk neki valamit, s belenyugszik; mikor elfáradt, s ölbe kívánkozik, vesszőt metszünk neki, azt mondjuk:

“Paripa; ülj fel rá!”– s előrenyargal. Pedig az út neheze még most jön.

– Mi terved van?

– Nézz el csak arra Monasteria felé a távcsöveddel, ahonnan az a füst

száll föl; nem látsz-e ott sátorokat fehérleni?

– Látok, az erdőszélben szuronyok villogását is látom.

– No, hát az ottan Moga fölkelő tábora. Az fekszik köztünk és a Székelykő közt. Szind felé szekérúton mehetnénk el; de az is el van most

előlünk zárva. A Székelykőre mind a három följárás bizonytalan.

Most halld meg, hogy mi az én tervem. A Monasteria hegy tetejét a fölkelő tábor foglalja el, s mi e tábor mellett fogunk elmenni; csakhogy kétezer lábnyi mélyen alatta – a Tordai hasadékon keresztül. Mind a két

malom molnára a mi szövetségesünk, a sziklahasadék innenső és túlsó büdüjénél. A magyarpeterdi molnár mára elzárta a Hesdád-patakot egy

völgymedencébe szorítva föl a vizét, ahogy szokta, mikor zúgót kell tisztogatnia. Mi tehát a száraz mederben haladhatunk végig a túlsó büdüig. Az ottani malom molnára megadja nekem a jelt, hogy szabad-e

az út a tordai berken keresztül. Ha ez nincs a fölkelőktől elzárva, akkor

igyekezünk az Aranyos partján levő deszkafűrészlőt elérni. Ott vár ránk

egy szekér négy lóval. És aztán tizenkét bágyoni lovas legény. – No, csak

ne húzd össze a szemöldöködet. Nem lesz azért ebből vérontás. Tizenkét

bágyoni lovas megteszi a tréfát, hogy keresztülront egy egész fölkelő

táboron anélkül, hogy valakinek a hajaszála meggörbülne. Lövöldözni is

fognak ránk, de nagyon messziről; semmi kárt nem tesznek bennünk. Az

asszonynak azt mondjuk, hogy így szokás az Erdélyben. A lakodalmas menet elé lövöldözni szoktak. A borévi hídnál aztán már otthon

vagyunk. Odáig bizonnyal nem fog bennünket üldözni senki.

– És ha a tordai berket elfoglalva tartja a felkelő sereg?

– Akkor pihenőt tartunk a Balyika várában. El van készítve minden az

ottidőzésre. Bevárjuk, míg odább mennek. A jeladás az, hogy amint a Balyika kapujához érünk, ott egy zsineg lesz keresztülhúzva egyik

sziklától a másikig, s arra lesz akasztva, ha baj van, egy veres posztószél; ha nincs semmi baj, akkor egy zöld gally.

– Most álljunk meg egy szóra, bátya. Ha te úgy csináltad ki a tervet, hogy a Tordai hasadékon átjussunk ki az Aranyoshoz, akkor te már

Kolozsvárról elindultunkkor tudtad előre, hogy mi nem jutunk az

egyenes úton Tordára, az Aranyos-parti deszkafűrészlőhöz.

– Ezt is felvettem a lehetőségek közé.

– Nem te. Egyenesen így tervezted, hogy erre jöjjünk, s útközben

megmutathasd nekem Ciprianuban a fenyegető ellenséget, akit azonban

Blanka történetesen lefegyverzett; azután pedig a vén Matuzsálemben az

én

békeszeretetem

torzképét

ismertesd

meg

velem,

hogy

megundorodjam saját ideálomtól, amikor meglátom a képtelenségig vitt

közönyt, fanatizmussá vált önmegtagadást; a haza gyűlöletévé fajult

istenimádást. Kiszámított terv volt ez tőled, bátya.

Áron felkacagott.

– No, ugyan nem szeretnék eléd valami gyilkosság bűnvádjával

kerülni; mert ugyan belelátsz az embernek a veséibe. Hát hiszen, ha kitaláltad, mit rejtegessem? Azt gondolod, hogy mi feneörömből

ragadtuk kezünkbe a fegyvert? Azt gondolod, hogy nem mindnyájan

kerestük a békességben megmaradást, amíg úgy kényszerítve nem

lettünk a kardhoz nyúlni, mint ahogy te kényszerítve lész eldobni a kezedből Elihu Burrit olajágát, s kirántani Péter apostol szablyáját, mikor azt támadják meg, ami neked legdrágább. Kénytelen vagy vele. A sors vaskeze hajtja bele a nyakadat. Kedvesedet elhoztad Rómából, együtt utaztál vele. Férfiúi becsületed parancsolja, hogy a feleségi koronát, a főkötőt a fejébe tedd. Törvényünk, kánonunk parancsolja, hogy evégett hazahozd, másutt meg nem esketnek. Az utadat ellenség állja el. Kapsz jó

lovat, kardot, pisztolyt; velem együtt tizenhárom jó pajtást, s tűzön, véren keresztül fogsz számára utat törni ahhoz az oltárhoz, amely elé kötelességed őt vezetni.

– Attól tartok, hogy ő nem állja ki ezt a nagy fáradságot.

– A munka nehéz lesz; de mikor a bajt érzi az ember, akkor az erőt is

érzi hozzá. Olyan ő, mint egy gyermek. Láttál már valaha gyermeket játékban úgy kifáradni, hogy újra ne tudja azt kezdeni? Csak bízd őt énrám. Hát hiába neveltem volna én fel valamennyi testvéremnek a

gyermekeit? Én voltam mindannyink pulyáinak a dajkája, pesztonkája,

játszótársa, hoppmestere. Mindent megtettek, amit én akartam, s azt hitték, hogy ők akarják. Nézd, milyen jó kedvvel fut felénk! Valamit talált bizonnyal.

Blanka azalatt, míg a férfiak a merész haditervet készíték, nagy

gyönyörűségét találta a sziklatető késő őszi flórájában.

Itt még dér nem volt; még nyíltak az indigókék csengettyűvirágok, a fehér és piros gyopár; a sziklahasadékokat elfoglalta a rózsaszínben virágzó szaka (Sedum) s az üszögőrnek egy sárga virágú faja (Senecio).

Ezekből ő egész bokrétára valót szedett. Utoljára aztán az a

gyermeköröm várt rá, hogy egy “medveszőlő” bokorra akadt, mely

éppen tele volt érett gyümölccsel. Ez a havasok díszcserjéje. Sötétzöld bőrkemény levelei sohasem hullanak le, s ághegyein piros bogyófürtök csüggnek.

Hogy megörült neki!

– Nem mérges ez? – kérdezé Árontól repeső kíváncsisággal.

Áron megnyugtatásul a szájába vett egyet a bogyóból. Akkor aztán

Blankának is meg kellett azt kóstolni, amitől nagyon furcsán összehúzta

az arcát. Azt mondta, hogy igen fanyar.

– Azért ő medveszőlő.

– Hanem bokrétának jó lesz a két bátyánk számára, akik vőfélyül elénk

jönnek a Leányka-kőig – mondá Blanka, s ledőlt pihenni és bokrétát kötni

a leterített bundára.

Áron szeme tele lett könnyel erre a szóra.

Azért mégsem esett ki a gyermeknevelő szerepből.

– Ah, annál sokkal szebbet fogunk találni a Balyika-vár völgyében. Az

is egy faja az arbutusnak; de nagy ritkaság. E tájon kívül csak

Olaszországban és Irlandban terem. Itt úgy híják, hogy “ősz-tavasz

virág”. Az ágai korallpirosak, a levelei örökzöldek, s az ághegyein késő

ősszel nyílik a virág fehér illatos fürtökben, s a gyümölcse a másik ősszel érik meg úgy, hogy egyszerre borítja virág és gyümölcs a szép bokrot.

Valódi nemzetiszínű bokréta.

– Hol van az? Messze van ide? – kérdé Blanka felugorva henyéltéből;

nem volt már fáradt.

– Bizony jó messze van az, drága gyöngyöm. Amíg a Tordai hasadékot

elérjük, jó egy óra. Onnan a Balyika váráig másik óra. S én azt hiszem, hogy valaki nagyon el van már fáradva; jól fog esni megpihenni a malomházban, s holnap reggel folytatni az utat.

– Nem, nem! Én nem vagyok elfáradva! Még ma menjünk oda!

S kész lett volna rögtön lóra ülni.

A gyermeknevelői csíny teljesen sikerült.

– A lovak hadd legeljenek egy kissé, azután sem ülünk nyeregbe,

sokkal jobb lesz gyalog mennünk a hegy lábáig, ez kevesebb fáradság.

Azután elment maga az öreg csalitba, s teleszedte a kalapját érett áfonyával, előkereste az iszákjából a tiszta sávolyos kendőt, azon

keresztülfacsarta a bogyók levét egy bükkfapohárba, s megkínálta vele Blankát.

A nő csak éppen annyit hagyott benne, amennyitől Manassé

“megihassa utána szerelmét”, s azt mondá, hogy soha életében nem esett

neki valami jobban.

Egészen felfrissült tőle. A gyermek készen volt újra kezdeni a – játékot

–, mibe már belefáradt.

Áron szájába dugta két ujját, s füttyentett. A három szanaszét kóborló

paripa erre odaügetett. “Co fel, fakó! Megyünk tovább!” Azzal

felkerekedtek, s mentek toronyirányába a hegyoldalon át. A három

paripa követte őket vezetés nélkül.

XI.

A tordai hasadék a vulkáni alkotás egyik legbámulatosabb remeke; itt egy hegylánc tetejétől a talapjáig kettérepedve. A két átelleni meredek fal kiálló sziklái és mélyedései még most is egymásba illenek, a háromezer lépésnyi sziklafolyosó hajlásai, megtörései mindenütt egyenközűek

maradnak, csak imitt-amott mutat tágabb öblöket, hol a sziklaőrlő idő

görgeteg

kőzuhanyokká

porlasztotta

a

bércfalat;

míg

egyes

sziklatornyok, mint a gót építészet pillérei állnak el a falaktól, amiknek ormozata ma is a münsterek cifra, fantasztikus párkányzatát mímeli.

A Magyarpeterd felőli bejáratát egy óriási csúcsíves sziklakapu alkotja,

többszáz lábnyi magas; a világ legnagyobb diadalíve: egy geológiai

talány.

Az átelleni bérctetőről az egész sziklacsarnokot végiglátni, mely

megragadó nagyszerűségével az isteni némaságot egyesíti.

S e felséges táj nem volt mindig ilyen csendes. Egy darab világtörténet

ment itt végbe. A római kultúra egyik előretolt központja volt itten. Túl a hasadékon volt a provincia legnevezetesebb városa: Salinopolis, s a fennsíkon mellette a megerősített táborhely: láncolata a védműveknek, honnan az uralkodó Róma az északi barbároknak parancsait osztá. A

kétezer év előtt vájt sóbányák tanúi ez életnek, és a gigászi kőkockák s a

romok alul napfényre kerülő arany ékszerek, pénzek, fegyverek,

hamvvedrek, síremlékek s művészi alkotású istenszobrok töredékei

hirdetik, hogy itt hajdan egy darab Róma volt. A hatalmas Traján-út most

is ott domborodik a zöld szántóföldek között (a Pratu lui Trajanon, hol Róma uralkodója az utolsó dák királyt, Decebalt letörte), hosszú egyenes

vonalban. – Azután más lakók jöttek. A letelepült magyar népnek egyik

szent királya: László, itt vívta döntő harcát a tatárok ellen. A legenda azt meséli, hogy az ő imájára hasadt ketté a bérc, hogy ellenségeit

visszatartsa; átszökellő lova patkójának nyomát ma is mutogatják a szikla

ormán, s azon a helyen kápolnát építettek a szent harc emlékére. Azt a kápolnát megint Dzsingisz kán fiának mongol hordái pusztíták el, s akkor a sziklafolyosóban védte magát a nép az egész mongol tábor ellen.

Majd a szabadság- és vallásháborúk alatt volt itt menedéke Rákóczi portyázó vezéreinek, kik még a harc bevégezte után is innen folytattak

egy mesebeli küzdelmet, százan egy egész világ ellen. Azontúl csak az emlék maradt meg, s az elrejtett kincsekrőli mondák. A Szent László kápolnája helyén egy faépület húzódott meg, keleti hitű kalugyerek

számára – történetünk idejéig. – Ma már (huszonnyolc év után) azt sem

találjuk ott, csak egy alacsony kőkereszt jelöli – a kalugyerek egykori temetőjének helyét.

A természet alkotásának nagyszerű látványa, a mondák, a legendák, a

történeti emlékek, miket Áron bátya minden lépten-nyomon elő tudott adni, feledteték Blankával a fáradságos, nehéz utat.

A peterdi malom fűzfáit elhagyva, folyvást a vízmederben kellett

előreléptetni, melyből el levén fogva a víz, csak a tócsák maradtak a fenekén, tele vickándozó apró halsereggel s nyüzsgő rákcsoporttal.

A kétnyilatú sziklakapun áthaladva a tíz-húsz ölnyi távolra szétnyílt két sziklafal odafenn csak egy keskeny szalagját engedi láttatni a kék égnek; csak a déli sziklákon megtört verőfény tanúsítja, hogy még nappal

van.

A hegyrepedés egy óra járásnyi távolban a Hesdád-völgytől annyira

ősszeszűkül, hogy a két átellenes fal nem esik egymástól távolabb három

ölnél. Hacsak egy kissé meg van is áradva a Hesdád patakja, a két fal medre között csak nekivetkőzve és nagy elszántsággal lehet

keresztülhatolni. Azért a Tordai hasadék túlsó kapuját nagyon kevés ember látta testi szemeivel.

Ezt a szorost Balyika kapujának hívják.

Még nagyon jól kivehető a két horonyzat, ami a kirúgó sziklafalba van

vágva; e rovátkokba bocsáták le a vár lakói a nehéz tölgyfa kaput, mely

aztán zsilipként zárta el a patakot. E kapunak legalább tizenöt láb magasságúnak kellett lenni, amit világosan jeleznek a vízmosás nyomai a

sziklában, egész üregeket, gömbölyű döböröket vájt a bezárt hullám a kapu fölött. E bevágáson túl látszik a nyoma a vasrostélynak, melyet kerekes lánccal vontattak fel, mikor a zsilipet megnyitották. Olyankor aztán a sziklafolyosó felső részébe felszorított víztömeg, mint a fáraó népeit elseprő tenger, omlott az alsó mederbe, s ha ostromló sereget talált benne, azt tisztára kiseperte, ha ezernyi ezer is volt.

E vasrács és zsilip védte a két barlangvárat, mely a szűkülésen túl egymással szembenéz úgy, hogy egyiknek a kapujából a másikához

nyíllal, puskával át lehet lőni. A néphagyomány e természeti erősséget utolsó védőjéről Balyika várának nevezi.

Mikor a kapuhelyhez közelítettek, hol a patak hátramaradt vize a kőtalaj kivájt medencéjében álló tavat hagyott hátra, Áron bátya

előrelovagolt, állítólag azért, hogy megmérje a vizet, elég sekély-e a keresztülgázolásra. Voltaképpen pedig azért sietett előre, hogy az adott jelt a keresztülhúzott zsinegen meglelje, és mire Blanka odaér, eltávolítsa.

Úgy beszéltek össze Manasséval, hogyha a jeladás kedvező, akkor

Áron megmutatja Blankának a völgy virágkertét; magáról a barlangról azonban elvonja megtekintési kedvét azzal a szóval, hogy abban nagyon

sok kígyó lakik; ha pedig a jeladás veszedelmet hirdet, akkor minden mesemondási tudományát előveszi, hogy Blankának kedvet csináljon

hozzá az éjt a barlangvárban tölteni.

Áron nemsokára visszatért azzal a tudósítással, hogy a medencén

könnyen át lehet lóval gázolni, s akkor rögtön meglátjuk a Balyika barlangvárát.

– Ah; nincsenek abban a barlangban kígyók? – kérdezé rögtön Blanka.

Minden asszonynak ez lett volna bizonnyal az első kérdése. Amióta a paradicsomban úgy megjártuk a kígyóval, azóta a nőknek különös

ellenszenvük van ez egész hüllőfaj iránt.

– Vannak – felelt rá Áron bátya.

Manassé megkönnyülten lélegze fel.

Hanem ezúttal csalódott. Áron bátya csak egyenes hazugság

mondására nem volt képesítve; válasza nem a jó jeladás kővetkezése volt.

– Hanem azoktól minekünk nem kell félnünk – folytatá tovább –, tüzet

rakunk elűzésükre, aminél még erősebb oltalmunk ez a kakas meg a

jérce. Ezektől elfut minden kígyó és patkány; azt hiszi a csupasz nyakuk

felől, hogy saskeselyűk. Ezek fognak strázsálni, amíg alszunk.

Ebből megértette Manassé, hogy a veszély körös-körül elzárta az

útjukat, s itt kell maradniuk a Balyika-várban.

Áron pedig azon volt, hogy földicsérje Blanka előtt azt a felséges mulatságot, mikor a ropogó tűz mellett fognak heverészni egy templom

magasságú barlangban, amiben hajdan őseik hónapokon át védték

magukat diadalmasan barbár hordák ellen. A férfiak fölváltva állnak őrt,

míg ő a tűz mellett jó bundába takarva szenderegni fog, a feje alja illatos szénapetrencéből vetve.

Ezalatt a szűk torkolatból kiértek a tágasabb öbölbe, mely a két átelleni

várat egyszerre fölmutatja.

Két egymásra néző barlang az a két sziklafalban, a patak medre fölött

egyforma magasságban, mely hetvenlábnyi lehet. Az északi oldal barlangjához csak szikláról sziklára mászva lehet följutni; tágas szája annak is be volt falazva, s a fal bejárata is oly magasan van, hogy oda valószínűleg csak lábtón jutottak, akik benne laktak.

A déli oldalon levő barlangvár azonban valóságos erődítmény. Tágas,

boltív alakú szádát a bejáratánál széles, tömör kőfal zárja el; gigászi rendszerben rakott sziklabástya, mintegy tizenöt láb magasan, s

azonfölül még egyszer olyan magas a barlang kapuívezete, de az első

falon túl jön egy második, mely a barlangot egész magasságban elzárja,

ezen ajtók és ablaksorok látszanak, tanúságául annak, hogy ez lakályosan

berendezett otthona volt valakinek.

Ehhez a barlanghoz egy öblös völgyteknő vezet föl. E völgyecske a vadon virágoskertje. Még késő ősszel is tele zöldellő cserjével s az őszi virágok ritka fajaival.

Szenvedélyes füvészek nagyon jól ismerik e helyet. Hogy Torda felől hozzá lehessen jutni, egy osztrák tábornok lőporral vetteté szét a sziklákat, s úgy vágatott egy merész utat a sziklaoldalba; ezt az utat most egy magyar főpapról nevezték el, ki tekintély és mecénás a botanikus világban, s maga is gyakran látogatja a helyet (Haynald).

Mikor Blanka e kis völgyben leszállt a lováról, olyan volt, mint egy valóságos gyermek. Minden virágot le akart szedni, ami eléje akadt.

Áron megmondta neki minden virágnak a nevét, s hogy azok “e helyen

kívül” mely távol világrészben találhatók csak föl.

Még Manasséra is elragadt a füvészkedési kedv, elfeledte azt, hogy ez

csak a halálveszély borzalmait eltakarni való játék, egy asszony számára

kigondolva, aki előtt a bajt titkolni kell.

– Hogy került ide, s hogy maradt meg itt annyi ritka délövi növény? –

jegyzé meg Áronnak.

– Hát én az én paraszt eszemmel így okoskodom: ez a vidék római kolónia volt. Ezt a barlangot még a rómaiak erődítették meg itten. Tanúja

annak a falakba ékelt sok égetett cserép, melyet csak a római használt, a

dák se azelőtt, se a mai napig nem vesződik azzal, hogy követ süssön. Ez

is a Salinae védelmére szolgálhatott a leigázott dák ellen. Amely római urat ebbe a várba tettek centuriónak az azt száműzetésül vehette, s Ovidiusszal együtt sírhatott az elhagyott “urbs” után. A római szereti a

virágokat. Amerre járt valaha, nemcsak a romok, a hamvvedrek, a régi pénzek, hanem a meghonosított növények is hirdetik egykori ottlétét. Én

azt hiszem: e vár száműzött urai csináltak egykor virágoskertet ebből a völgyből. Ők elmúltak, a virág megmaradt. Ezt a völgyet a déli nap süti,

a bércek védik az északi szél ellen; alatta soha be nem fagyó víz zuhog, a

tél fagyát enyhíti; így ebben a katlanban, mint egy melegházban

tenyészik száz olyan növény, ami ez égalj alatt sehol.

A virágszedés mellett mindjobban megközelítették a barlangot.

Blanka futott elöl. Nem akarta másnak engedni azt a dicsőséget, hogy

az “ősz-tavasz virágot” feltalálja, aminek létezését bizton hitte.

Áron nem szokott tréfálni. Ő Manassé bátyja. S Blanka Manassét is úgy

ismerte már, hogy amire azt mondja, hogy “van”, az bizonyosan van.

S asszonyoknál megvan a találási ösztön. Blanka az öröm sikoltásával

rohant egyszerre előre, mintha attól félne, hogy valaki elveszi tőle, amit

talált. S valóban ott volt a díszbokrok leggyönyörűbbike: az “ősz-tavasz

kukojca” (Arbutus Unedo), odahúzódva egy sziklasut fülkéjébe, mintha rejtegetni akarná kincsét szem elől; egy embermagasnyi bokor, tövénél pikkelyes kéreggel, mit századok moha fed már; míg fiatal ágai a korall

pirosságával vetekednek, sötétzöld levelei kemények, mint a puszpángé,

s ághegyein egymás mellett skarlátpiros bogyófürtök és gyöngyvirág

alakú illatos fehér bokrétácskák.

Ha Dárius rejtett kincseit találta volna meg, nem lett volna olyan öröme Blankának, mint mikor azt az ígért bokrot meglelé. Örömében

nem tudott mást tenni, mint hogy Áront megcsókolta, amin az öreg

nagyon elbámult. Rút volt szegény, szokatlan volt neki, hogy őt

jókedvéből megcsókolja valaki.

És aztán nem mert arról a szép bokorról egy ágat letörni Blanka. Csak

állt előtte, mintha attól félne, hogy most mindjárt kijön az a nagyúr a barlangból, akié ez a csodaszép bokor, s iszonyú zálogot követel.

– Látja, ángyikám, ugye, hogy Áron bátya nem hazudott.

Blanka felkacagott.

– Áron bátya! Én szeretném, ha tegeznők egymást.

– Az se hazugság ám.

– No, hát szakíts nekem róla; én sajnálom megtépni.

Áron aztán, kertész ember módjára, kivette a görbe kését a bekecs zsebéből, s szép figyelmesen metszette le a gallyakat a pompás bokorról.

Blanka rendelkezett.

– Egyet Manassé kalapja mellé! Egyet teneked. Kettőt a két vőfély bátyánk számára. – Többet ne. Nekem nem kell. Hadd maradjon azoknak

is, akik jövő évben ide jönnek.

XII.

A nap utolsó alkonysugarai aranyat szőttek a sziklavölgy átlátszó

ködébe, midőn a barlangvár kapujához érének. A magasból valami

hangzott alá, ami hasonlatos nagy néptömeg énekléséhez, vegyülve

dobpörgéssel.

– Siessünk be a várba! – súgá Áron Manassénak. – Asszonyod meg

találja kérdezni, mi az, ami itt a fejünk fölött zeng.

Az a fölkelő tábor estima-éneke volt. Az ott tanyázott a fejük fölött ezerlábnyi magasban. A barlangszáda fölött elnyúló sziklatömeg, mint egy titáni rizalit eltakarta az alant fekvő völgyet a fennsíkon levők szemei elől.

A vár bejáratának azonban kapuja is volt. Ezt nem készítette ács és lakatos, maga a természet növelte oda rengeteg vadrózsabozót alakjában,

mely a kapu elejét egészen betölté.

Áron előretörtetett a bozóton keresztül; az ő bőrködmönének nem

ártott az meg; de Blankának és Manassénak kívül kellett maradniok, amíg ő a várból visszatért három szál deszkával, amiket keresztüldugva

a csipkebozóton, kettővel kétfelé hajtották ő és Manassé a gallyakat, a harmadikat pedig a résbe fektették pallónak; azon aztán Blanka

sértetlenül vehette be a tövissáncot.

– Hol vetted te ezeket a dockákat?– kérdé Manassé a bátyjától.

– Gondoskodik az Úr az ő híveiről a pusztában – felelt neki Áron bátya.

S az Úr gondoskodása még többre is kiterjedt. Az ölnyi vastag külső

falnak egy zugába szénahalmaz volt tetézve; annak a rejtekéből

szurokfáklyák kerültek elő; egyet azok közül meggyújtott Áron, s azután,

mint aki idehaza van, s a cselédjeivel rendelkezik, kiadá a parancsolatot

Manassénak, hogy vezesse be a lovakat egyenként az udvarba,

Blankának pedig, hogy addig üljön le a kőpadra, és kösse meg bokrétáit,

etesse meg a baromfiait, amíg ő bemegy, és rendbe hozza – a házat.

Blankának dévaj kedve volt afölött, hogy ő valahára egy elhagyott

várban fog meghálni éjszakára, kísértetes meséket hallgatni, karját

kedveséébe fűzve a lobogó tűz mellett.

Várakozásában azt a mulatságot találta ki egyes-egyedül, hogy a

vadrózsáról leszedte a csipkebogyókat, s azokat fonálra fűzve korallnyakláncot készített belőle magának. – Pedig még a másik ékszere

is megvan Manassé ereklyéi közt: a pitypang-nyaklánc a Colosseumból.

Azalatt a kakas és jérce az öléből ette az árpát.

Manassé eközben felvezette a lovakat, kipányvázta őket a fal mellé, s szénát tett eléjük. Azután behúzta a deszkákat a rózsabozótból, azokat bevitte Áron parancsa szerint a barlangba; az összeboruló rózsa aztán ismét zárt kaput képezett a barlang előtt.

Akkor Áron bátya is előkerült, s mint szíves házigazdához illik, karját

nyújtá Blankának, hogy őt bevezesse.

– Ah, ez a te házad, Áron? – kérdé enyelgőn Blanka.

– Ez eleitől fogva mindig annak a háza, aki elfoglalja. Most az enyém.

De mennyire meg volt lepetve Blanka, mikor a belső ajtón belépve, egy

tisztán tartott boltíves termet látott maga előtt, melyet a közepén rakott rőzsetűz körös-körül megvilágított, s a tűz mellett terített asztalt, annak folytatásául egy vetett fekhelyt, az asztalon palackokban friss vizet és üvegpoharakat.

– Áron bátya, te ezermester vagy! Honnan szerezted ezt mind?

Ez a kérdés majdcsak hogy ki nem pattantotta azt a titkot, hogy

idejövetelük és itt maradásuk elő volt készítve. Áron gondolkodott rajta,

hogy mit feleljen. Azt mondani, hogy mindezt magával hozta az

általvetőben, mégis ocsmány nagy hazugság lett volna az Isten színe előtt, aki bizonyára a föld alatt is meglátja az embert. Valami közvetítő

orákulomot gondolt ki.

– “Annak” a molnárnak tudtára adtam, hogy itt maradunk, az küldé

előre mindezeket a rövidebb hegyi úton. – Így aztán csak a jobb kezének

a hüvelykujja hazudott, amelyikkel hátrafelé mutatott, mert nem

“annak” a molnárnak a cselekedete volt ez, aki a peterdi bejáratot őrzi, hanem “emennek”, aki a Torda felőlinél őröl.

A további kérdezősködésnek útját állta Áron bátya a régészeti

értekezéseivel, elmagyarázva Blankának, mire valók voltak azok a nagy

ablakok a homlokfalon, s azok fölött a lőrések; hol voltak a ví-folyosók, a lakszobák az emeletre épült szikla alatti házban; melynek bizonyosan volt asszonylakója is – különben kinek a kedvéért lett volna a kert ültetve a vár előtt?

Azután körülhordozta vendégét a palotájában. Az egy görög p betűt

képez (éppen, mint a Cagliari-palota), s a túlsó szárnyából egy fölfelé

haladó folyosó nyílik, de melyen már csak meggörnyedve lehet haladni.

Ez vezet a kúthoz, ahonnan Áron a friss vizet meríté. A vár hajdani lakói

mindennel el voltak látva.

– Mi úgy vagyunk most itt – mondó Blanka –, mint Cooper “Utolsó Mohikán”-jában az utazó angol család a barlangban. Csak az indiánok hiányzanak.

A két férfi egymás szemébe nézett. Hiányzanak? Itt vannak a fejünk fölött.

Blanka, amint visszatértek a tűzhelyhez, kínálás nélkül elfoglalta a számára készített fekhelyt. A három szál deszka három széles kődarabra

volt végigfektetve, s le volt takarva bundával. Áron bátya négy szál paticsfából meg Blanka sáljából még mennyezetet is rögtönzött a fekhely

fölé; ez illő, és szokás is. Amint Blanka végignyújtózott e fekhelyen, a kakas is fölrepült jércéjével együtt a mennyezet kalodafájára úrnője lábához; onnan őrködött rá. A nyoszolyául szolgáló deszkák folytatása volt az étkezőasztal, melyhez a férfiak letelepedtek. Blankának nem kellett már semmi, csak egy ital üde forrásvíz, azután meg mesemondás.

Azt elhallgatta félálmosan is, arcát tenyerében nyugtatva; oly érdekes volt, ahogy azt Áron bátya (keverve a valót a költöttel) ki tudta rakni.

Hogyan védte magát e várbarlang utolsó harcos ura éveken át a császári

tábornonok ellen. Mikor Rákóczi Ferenc seregei mind lerakták már a fegyvert, ő egyedül, századmagával megtagadta a békekötést. Hogy

viselt háborút egy egész ország ellen. Hogy hullottak el bajtársai egyenként az egyenetlen harcban. Hogy maradt utoljára egyes-egyedül.

Még akkor sem adta meg magát, még akkor sem tudták legyőzni. Végre

őt is, mint annyi mást, csak a szerelem ejthette meg. Belebolondult a szép

Rozáliba, a tordai mézesbábsütő legszebbik leányába. Annak pedig volt

már akkor jegyese, Marci, a nyalka henteslegény, a leghíresebb tordai malacpecsenye-sütőnek a fia. A szép Rozáli mégsem sajnálta Balyika

Nikita szerelmét viszonozni. De ezt csak azért tette, hogy a hírhedett rablót megejtse, s az országot megszabadítsa tőle.

Egy este, mikor ismét találkozót adott Balyikának, alattomban

értesítette a bírákat és hadnagyokat, s azok elrejtőztek fegyveres

hadakkal, hogy a híres rablót elfogják. De Balyika kivágta magát a fegyveresek közül, s menekült a Tordai hasadék felé. Üldözői nem bírták

utolérni se gyalog, se lóháton. Csak Marci, a megcsalt vőlegény maradt a

sarkában, s mikor már Balyika éppen be akart illanni a vára kapuján,

utánahajított fejszével úgy fejbe találta, hogy rögtön ott halt meg. Ez lett vége a vár utolsó urának.

– Hát a Marciból és Rozáliból mi lett? – kérdé tovább Blanka.

Áron bátya aztán fogta Marcit, elvitte török fogságba, tatár fogságba, kozák rabságba; mikor már a kutyafejű tatároknál volt vele, ott Blanka szép csendesen elszunnyadt.

– Sohase hallottam én ezt a történetet, bátya – mondá Manassé, midőn

bizonyos volt már, hogy Blanka alszik.

– Magam sem – felelt rá őszintén Áron –, de hát szorultságból az ember még poétává is lesz. Nem tudom, holnap miféle hazugságokkal

tudjuk az asszonyt itt tartani. Gondolj ki már te is valamit! Ne csak mindig az én lelkem kárhozzék el a sok görbe igazságmondástól.

– Jó lesz, bátya, majd gondolok ki valamit. Most tedd le magadat, és add át a nyugalomnak; én fönnmaradok őrködni, s a tüzet éleszteni. Éjfél

után majd fölkeltelek, s akkor én fekszem le aludni, és te virrasztasz.

– Biz az jó lesz – mondá Áron –, hanem gondolj ki valami tréfát holnapra az asszonyodnak, mert én már kifogytam a tudományomból.

Azzal egy köteg rőzsét tett a feje alá vánkosnak, a két karját keresztbe

tette a mellén, “Én édes istenkém!”, sóhajtotta, s a másik percben aludt.

…Manassé aztán azon volt, hogy találjon ki valami újat holnapra, valami meglepőt.

XIII.

Manassé elővette a tárcáját, s annak a pergamenlapjára e sorokat írta tollal:

Kedves Áron bátyám!

Lehetetlen az, hogy én álomra hajtsam fejemet, amikor Simon és

Jonathán bátyám feje fölött a halálpallos függ.

Lehetetlen az, hogy az én drága kis szülöttevárosomat irtóharc

színhelyévé tenni engedjem.

Lehetetlen az, hogy én arra a völgyre – mely az emberölést nem

ismerte erénynek soha, ahova nőmet azért akarom vinni, hogy

megismertessem vele az embert a maga ősártatlanságában, az Istent a maga végtelen szeretetében – most tűzlángokat, vérfürdőt vigyek.

Megkísértem azt, amit lehetőnek tartok.

Míg ti csendesen alusztok az Úrban, én elmegyek fölkeresni a fölkelő

tábor vezérét. Amit erőszak, fenyegetés ki nem vihet, jó szó, engesztelő

hang elérheti. Én két bátyámat a halálból és fogságból megszabadítom.

Nincs félelem, mely ettől visszatartson. – Valamint hogy nincsen öröm, nincsen gyönyörűség az életben, mely rábírjon, hogy a siralomházba tett

testvéreim börtöne mellett lopva osonjak el, s menjek lakodalmat ülni, amíg őket veszteni viszik.

Egyedül megyek közéjük és fegyvertelenül.

Ti jöttök énrám dárdával, pajzzsal, én pedig rátok a seregek urának nevével!

Hiszem, hogy győzni fogok.

Téged pedig arra kérlek, hogy légy oltalmazója egyetlenemnek.

Mindenekelőtt a Balyika-várat hagyjátok el kora hajnallal. Ittlétünket már

egy ember tudja, s az elárulhatja.

Te ismered az utat innen a »Porlik-barlang«-hoz, aminek létéről

kevesen tudnak; az jól el van rejtve itt a sziklák között. Oda költözzetek

át.

Én reggelre a Monasteriától szintén oda fogok jönni a két bátyámmal együtt. Amelyikünk elébb érkezik, a másikat nyugodtan bevárja.

Ha pedig azt végezte volna felőlem az Úr, hogy feladatomban

elbukjam; akkor légy gondviselője egyetlenemnek. Mentsd meg innen, de

ne hadd elveszni a világban. Ha családunkat megtartja az Úr, fogadjátok őt testvérül magatok közé. Ő hozzátok méltó. Balsorsomat, ha utolér, kímélettel add tudtára. E tárcában van az ő vagyona és az én

megtakarított keresményem – ennek viseld gondját.

Dávid bátyám annyira hasonlít hozzám arcban: szívében sokkal jobb,

mint én…

Mindenemet reáhagyom…

Aztán ne mutasd előtte, hogy miattam keseregsz.

Ha Isten velem, ki ellenem?

Öcséd, Manassé”

Mikor ezt megírta, a tárcából néhány bankjegyet vett magához, s azzal

a tárcát Áron bekecsének külső mellzsebébe dugta.

Aztán odahajolt csendesen Blanka fölé; egy csókot lehelt tiszta

homlokára, a tűzre új rőzseköteget rakott, s köpenyét vállára vetve elhagyá a barlangot.

Az udvaron felnyergelé a lovát, s keresztültörtetett a kaput elzáró csipkebozóton.

A hold akkor jött fel; utolsó negyedében járt már; egy idomtalan, világító jégtömeg a csillagok között. Világánál kivehető volt a

patakmeder útja, melyből a Balyika várától néhány száz lépésnyire egy meredek lejtő visz fel a Monasteria fennsíkjához. Merész, kockáztatott út,

görgeteg kövek között; a paripát jobb kantáron vezetni, mint rajta ülni, de az erős akarat legyőzi az erős akadályt. Fél órai nehéz fáradság után

Manassé elérte a Muntye fennsíkjának kezdetét, mely szálas tölgyerdővel

volt fedve.

Jó kalauza volt az éjben a hegyormon meggyújtott jeltűz, melyhez

hasonlók több hegytetőn világítottak közel és távolban; égő felkiáltójelek

az éjben, mintha Erdély minden hegyei összebeszéltek volna, hogy ma tűzokádókat játszanak.

E jeltűzből megtudta azt, hogy hol van annak a fölkelő tábornak a főhadiszállása, amelyik Torockót fenyegeti.

Afelé tartott. A fölkelő tábornak nem voltak előőrsei; ez nem szokás –

útjában egész a Monasteriáig nem talált senkit, aki feltartóztatta volna.

Ott leszállt a lováról, azt megkötötte egy fához, s aztán gyalog ment a kis tornyos épületig, mely zárda és kápolna volt egy személyben, s ez alkalommal, mint egyetlen födél a hegyháton, főhadiszállás is.

Az épület bejárata előtt volt két őr, mind a kettő hason feküdt, és aludt.

Az egyiket megrángatta Manassé, hogy bejelentesse magát vele; az nem sikerült sehogy, a másiknak aztán békét hagyott. Kénytelen volt minden

bejelentés nélkül belépni az ajtón a Monasteriába.

Künn hamvadóban voltak az őrtüzek; csak az egy szurokkal bekent

jelfa égett lángolva. Aludt az egész tábor csendesen. Felőle mind el lehetett volna lopni azokat a hosszú faágyúkat, amelyek mellett a vontató

bivalyok kérődztek csendesen.

XIV.

Áron bátya felől ugyan szépen elmúlhatott az éjfél, meg is virradhatott a

szép piros hajnal; ő ugyan föl nem ébredt magától, olyan jóízűen aludt azon a puszta földön. – Hanem a lovaknak az a szokásuk, hogy ha egyet

elvisznek közülök, az ottmaradtak elkezdenek nyeríteni utána. – Ez

ébreszté föl Áron bátyát.

Meglepetve ugrott fel. A tűz elhamvadt egészen, hanem az ablakokon

besütött a reggel fénye.

– Hopp! De el is aluvám! – mondá az öreg, s elkezde Manasséval

veszekedni, hogy mért nem költötte föl elébb; s csak azután, hogy szemeivel is meggyőződött róla, hogy az, akivel perlekedik, nincsen itten, kezdett róla gondolkozni – hol van hát.

Bizonyosan kiment a lovakhoz, s engedte bátyját nyugodni.

Utánanézett.

Az udvarra kilépve aztán látta, hogy nincs ottan több két lónál; a harmadik hiányzik.

– Hát ez már micsoda? – dörmögött az öreg meghökkenve. – Csak nem

evett gombát, hogy itt hagyjon bennünket?

Ekkor, amint tapogatni kezdi magát, hogy vajon csakugyan ébren van-

e – észreveszi a bekecs zsebébe dugott tárcát.

– Ne te ne! Hisz ez a Manassé pugyillárissa! Hát ennek mi kell, hogy

hozzám ragasztja magát?

Kinyitotta a tárcáját, s látta, hogy a pergamenre valami van írva, ami ezen kezdődik: “Kedves Áron bátyám!”

– No, ezt aligha hozzám nem írta a Manassé gyerek.

S hozzáfogott, hogy olvassa.

Mikor aztán végigolvasta, csak odacsapta magát a két tenyerével a

kőfalhoz, s fölsóhajta keservesen:

– Óh, én édes Jehova Istenem! Mivel látogatsz még meg engem? Minő

csapást mérsz még az én kemény fejemre? Óh, én uram, kegyelmes

Istenem!

Olyan lenyomott hangon beszélt, hogy azt csak az Isten hallhassa meg,

de amaz alvó személy föl ne ébredjen reá.

Aztán Manasséval kezdett el versengeni, mégpedig oly hangon, hogy

az mérföldnyi távolban is meghallja azt, de a közel lakó asszony föl ne ébredjen reá.

– Hát elmentél te is megkísérteni a lehetetlent. Beszélni fogsz a jégesőnek, hogy váljon permeteggé! Beszélni fogsz a kiáradt folyónak, hogy térjen medrébe vissza! Beszélni fogsz az oroszlánnak, a tigrisnek, a

párducnak, hogy ne szomjazzák többé a vért? Rábeszéled a halált, hogy

legyen személyválogató. Ne vágja le eztán azt, akit megsiratnak, hordja el csak a naplopót, a gonosztevőt. Be akarod oltani az emberekbe a szeretetet, mint a bárányhimlőt, hogy ne legyenek egymásra nézve

dögvész? – Óh, én legkedvesebb, legjobb vérem! Házamnak koronája!

Miért cselekedted ezt mivelünk! Vesztünk volna el mind a heten, csak te

maradtál volna meg! Ki szabadít meg, ki tart meg, ki oltalmaz meg téged

ama halálos utadban? Hol lakik az Isten? Lakik-e ebben a kőben? Hát ebben a másik kőben? Pedig ezek nem olyan kemény kövek, mint az

emberek szívei.

S elkezdte egyik követ a másikra hajigálni.

Erre a zajra fölébredt Blanka.

Első pillanatra nem tudott ráeszmélni, hogy hol van. Egy sötét terem,

nagy ablakokkal, künn kőzuhogás. Azt hitte, a Cagliari-palotában van, s

a római nép hajigálja kövekkel a falakat.

– Hol vagyok? Manassé!

Kiáltására a fehér kakas elkezdett kiabálni. Ettől megijedt, azt hitte, rém! Lidérc.

Aztán lassanként magához tért. Kezdte az álmát elfeledni s felismerni a

helyzetet, amiben van. Egyes-egyedül egy mély, sötét, süket barlangban.

A kődobálás zöreje is elnémult, s aztán sírbolti csendesség lett

körülötte. El van-e itt temetve?

A kakas azonban megtudta már, hogy itt van a hajnal, s pulykautánzó,

tompa hangján egy nagyot kukurékolt ülőjéről.

Blanka leszállt fekhelyéről, s a félsötétben a barlangfal ajtajához közelített.

Látta, hogy már világos van; a nap verőfénye ragyog az ormokon.

Az ajtófélhez húzódva kitekinte, s ott a csipkebokor előtt látott egy férfialakot, ki két hosszú karját összekulcsolt kezeivel feje fölé emelve tartó, s úgy nézett fel mozdulatlanul az égre. Egyszer aztán e

szobormereven álló alak elkezdé énekelni:

“Szívemet hozzád emelem,

És benned bízom, Uram!”

Egyszerű, csendes dallamú zsoltár az, s aki énekli, sem mestere, sem művésze az éneklésnek; de érzés volt benne és igazság, mit kifejezett a hang és a tekintet.

Dávidnak, az ellenségeitől körülvett királynak, az üldözői elől

barlangba rejtőző igaznak, a gyermeke halálhírétől lesújtott apának égre

kiáltó szava volt az.

Ez nem ceremónia – ez az érzések kitörése.

Valami ellenállhatatlanul megragadó volt a jelenetben, amint ez

idomtalan, túlizmosult férfialak az ember nem lakta magányban, holt kövek és örökké élő bokroktól környezten, kezeit feltartva, kényszeríté a

magasságos eget leszállni hozzá. Az Istennel érintkezés közvetlensége sugárzott szemeiből vissza; arcvonásain az erőszakos törekvés megtalálni

azt, aki mindenütt jelen van – s nem látható sehol.

S aztán minő áldott megnyugvás tért ez arc vonásaira, midőn zsoltárát

végigéneklé; éltető hit, meleg bizalom, szívbeli erősség, “Mert szégyent nem vallanak, akik hozzád esedeznek.”

Mikor tekintetét elfordítá az égről, látszott ez arcon, hogy ez embernek

a szíve megtölt Istennel.

A barlang felé indult.

Blanka visszahúzta magát az ajtótól, nehogy Áron észrevegye, hogy őt

megleste. Azt hitte, hogy ez bántani fogja őt.

Mikor aztán meglátta őt Áron, egyszerre visszatért az arcára a

megszokott, székelyes, enyelgő kifejezés:

– Ne te ne! Hát már magát fel is öltöztette a dajka?

A “maga” megszólítás még a tegezésnél is bizalmasabb.

Blankának azonban csak egy kérdése volt hozzá:

– Hol van Manassé?

Hiszen már erre készen volt a felelet nagyon szépen.

– Jaj, édes vérem, nagy kópé az! Azt gondolá ki, hogy útba ejtsük a

“Porlik-barlang”-ot, ami szintén hegyhasadékban van; de kissé furfangos

az útja, azért kissé elmene előre, hogy a kecskepásztorok segélyével azt előttünk elegyengesse. Az ám a gyönyörűséges szép barlang, édes

mézem!

Áron bátya aztán elmondott mindent, amit a Porlik-barlangról korábbi szemléletből tudott, hogy az olyan, mint egy teátrum, belül bevonva drága csepegőkő briliántos zúzmarájával; kívül, mint egy színpad,

fölcifrázva repkénnyel, bokorral, bohókás csepegőkő alakok benne a

játszó személyzet; van orgonája is sztalaktitból, azon játszani fognak fölváltva Manasséval az ő kedvenc nótáját, ha majd megmondja, hogy mi

az; s ott fognak ebédelni a Dárius király asztalán, amely mindig meg van

terítve, csakhogy kőből van rajta a kenyér.

Mikor vége volt a mesemondásnak, Blanka fájdalmas, szívtót szakadt

hangon ismétlé megint csak az elébbi kérdést:

– Hol van Manassé?

– Hát hiszen, drága gyémántom, mind arról beszéltem most

egyfolytában.

Blanka e pillanatban oly mondhatlan fájdalmat érzett szívében, mintha

azon tőrök járnák azt keresztül, mik a szűzanya szívét megsebzék. Egy okát meg nem mondá, meg nem magyarázható kínos érzés: sejtelem,

előérzet, titkos “alajtása” a nagy veszélynek, mely a lelkéhez nőtt alakot

fenyegeti; névtelen, alakot nem öltő baljóslat.

Olyasmit érzett, mintha most mindjárt meg kellene halnia.

– Nono, édes kis bárányom; mi baj hát? Ne reszkess. Mid fáj olyan nagyon? – szólt Áron bátya gyügyögtetve, s átkarolta a szegény teremtést, és kivitte a szabad levegőre. – Nézd, milyen szép kék az ég, galambkám!

– Az ég – sóhajtó föl Blanka, s homlokát odanyugtatá Áron bátya

vállára; aki soha annál nehezebb terhet nem érzett a vállára súlyosodni;

pedig de sok “vaskenyeret” fölhordott a mély föld alól!

– Óh, Áron bátya! – súgá neki Blanka. – Te az imént egy olyan szép zsolozsmát énekeltél itten.

– Te hallottad?

– Taníts meg engem erre az énekre.

– Meg akarod azt tanulni? Látod, ez az ének nekem olyan nagy

kincsem. Ha a világ minden aranyát nekem kínálnák érte; nem adnám oda cserébe, hogy ne legyen az enyém többé! Mikor ezt elénekeltem, akkor minden csodában hiszek. Akkor eszembe jut, hogy hányszor

szabadított meg a csodatevő Isten, az én földön mászó eszemmel ki nem

található módon engemet, szeretteimet, népeimet, hazámat, az üldözött igazságot, s akkor aztán a legnagyobb bajok és szorongattatások közepett

is hiszem, hogy újra megszabadít. Sokszor vitatkoznak előttem a tudósok, a geológusok afölött, hogy a Tordai hasadékot ki alkotta.

Neptun-e, vagy Vulkán. Egyik se tudja, amit állít, bebizonyítani, csak a másikát tudja megcáfolni. És én akkor inkább hiszem azt, hogy amidőn a

nemzetnek egy szent királya e helyen harcolva az ellenséggel, az látta, hogy nemzete el fog múlni, ha itt legyőzetik; ezzel a zsoltárral és az erős hittel kényszeríté az Istent, akinek Neptunus csak inasa, s Vulkánus csak

kályhafűtője, hogy egy perc alatt kettérepessze ezt a sziklát. – Látod, olyan erős hitem van nekem abban megnyugodni, hogy ha én kérném az

Istent, hogy ismét csukja össze fölöttem és szeretteim fölött ezt a sziklahasadékot, úgy védelmezzen meg; hát az is megtörténnék. – Ilyen

kincsem nekem az én zsoltárom! – De veled megosztom, drága

virágszálom. Ülj ide mellém erre a kőre, s mondd utána a te üvegharang

hangoddal az én köszörülő hangomat.

S aztán megtanította a maga zsoltárára.

Jó tanítvány volt.

– Hát hiszed már most, hogy Manassé ott fog bennünket várni a

Porlik-barlangban?

Blanka nem felelt rá; de megkísérté “hinni”!

XV.

Mikor Manassé benyitott a Monasteria ajtaján, kellett neki néhány

pillanatnyi tájékozás, hogy a terep tudományával rendbe jöhessen.

Egy igen tágas, de alacsony teremben tíz-tizenkét férfi ült egy hosszú asztal körül, s azon az asztalon nem volt több egy szál faggyúgyertyánál.

E gyönge képviselője a világosság terjesztésének igyekezett megküzdeni

azzal a dohányfüsttel, amit ahány ember, annyi pipa tömörített egy lapáttal meríthető légkörré.

E félhomály és negyedrész világosság mellett fáradozott az egész

társaság (polgárruhába öltözött fegyveresek, egypár határőr-egyenruhát viselő tiszt és egy kalugyer) abban a munkában, ami a hadjárat alatt –

tudvalevőleg – legélénkebb föladatát képezi a táborkari tagoknak –

ferbliztek.

Miután historikumot adunk elé, kénytelenek vagyunk mind a tárgy

címét, mind annak műszavait eredetiben visszaadni. Aki nem érti meg, ott van számára a német (stb.) szótár; csak keresse. Hogy megtalálja-e?

Aziránt nem vállalunk szavatosságot.

A közreműködők közül néhányat személyesen ismert Manassé. Azok

nem ügyeltek a belépőre. Nagyobb gondjuk volt annál. Éppen “nagy

cupász” volt.

Az asztal mellett volt egy üres szék, annak a helytartója talán már kidűlt, vagy elfogyott az aprópénze, s kiment váltani. Manassé nem sokat

gondolkozott, odament, s leült arra a székre.

Talán nem ügyeltek rá? Talán olyan társaság volt az, amelynek tagjai csak most nemrég kerültek össze, s még nemigen ismerik egymást? Talán

a nagy füst és pisla világ mellett nem tudtak különbséget tenni? Vagy ami a legvalószínűbb volt, hogy az általános érdek foglalt el minden figyelmet, arról lévén szó, hogy ki “teszi a cupászt”?

Erre a kérdésre pedig csak az univerzál nyelv ád feleletet; “pénz beszél”. Manassénak csak be kellett tenni.

Ami azonban nem volt olyan könnyű tudomány.

Mert azokban az időkben voltak ugyan osztrák állambankjegyek,

csakhogy azokat nemigen bocsátotta józan meggondolású ember

forgalomba. A közforgalmat képezte, különösen a ferblinek nevezett

pénzműveletnél (az elfoglalt területhez képest) vagy a magyar bankjegy, vagy a német államjegy, melyek mindegyikéből egész a demokratikus

krajcármennyiségekig terjedő képviselők voltak nyerhetők, úgyhogy az

ember nem volt kénytelen, mint későbbi években, az egyforintost

négyfelé elvágni, ha ki akart belőle adni.

Már most az tökéletes önárulás lett volna, ha Manassé annál az

asztalnál, ahol a kasszát képviselő tányérban csupa osztrák államjegyek hevertek, egy azoktól elütő magyar bankjegyet dobott volna. Tehát elő

kellett keresnie a zsebéből egyikét azoknak a (minden eshetőségre

számítva dugaszban tartott) Reichsschatzscheinoknak, amiknek az egyik

oldalára aranyos, a másik oldalára ezüstös betűkkel (ez volt az “ércalap”)

volt nyomtatva, hogy mennyit érnek; s ugyanaz nagyobb hitesség okáért

tizenkétféle nyelven ismételve. Azok közül egyet odadobott a tányérba, s

akkor aztán neki is osztottak kártyát. A kalugyer osztott; Manassé esett neki “ostorhegyre”. Az, aki átellenében ült, volt a fővezér; azt ő ismerte

jól; együtt szolgáltak a guberniumnál. De annak most őrá semmi gondja

sem volt, mert komolyabb dologgal volt elfoglalva: “gusztálással”: Aminthogy “ki is vágott” két királyt.

Manassénak még egy szerencséje volt: az, hogy egy hetest meg egy

nyolcast kapott két különböző színből. Mindenki szánalommal tekinte –

nem őrá, hanem a hetesre meg a nyolcasra.

A kalugyer aztán kivágott maga elé “két sántát”.

Általános elszörnyedés!

Akik csak “farbára” mentek be, azok előre elszaladtak, sejtve, hogy itt

nagy ütközet lesz. Háromnak azonban még volt reménysége, kiknek

sántájuk akadt (öttel játszottak).

A kalugyer kegyetlenül bánt velük. Minden kártyát “kóstáltatott”.

Azok egymás után “forpászoltak”.

Manassé fizetett minden “javítást” a maga hetesére s nyolcasára. – Ez

bizonyosan részeg, vagy lopott pénzt hajigál! – Mi köze másnak hozzá!

A fővezér azonban helytállt, s az utolsó kártyát is fizette.

Manassé még akkor sem futott meg. Kivette a maga kártyáit, amik már

most ingyen jártak.

Akkor azután a két matador, a vezér meg a kalugyer elkezdtek

egymásra “hívogatni”; keményen “vágott vissza” mind a kettő. Nagy ütközet lett volna belőle, ha ez a félbolond ott nem ül közöttük, s mindent megadva be nem rekeszti a harcot.

Most azután jött a döntő kérdés: “mi van érte?”

A fővezér diadalmasan szólt:

– Íme, ez a jutalma annak, aki a királyokat szereti: “négy király in natura!”:

A kalugyer még nagyobb diadallal kiálta föl:

– De íme a jutalma annak, aki a disznókat szereti: “négy disznó!”

S azzal nyúlt a bankóval tetézett tányér után.

Manassé azonban szépen megfogá a kezét, s kiterjeszté az asztalra a kártyáit, e lesújtó szóval: “girigári!”

Hetes, nyolcas, kilences, tízes – négy különböző színből.

Ez meg aztán “levágja” a királyokat is meg a disznókat is.

S azzal besepré a kasszát.

Most aztán egyszerre minden ember a szeme közé nézett.

– Hát ez kicsoda itt?

A vezér ráismert, s bámulva kiálta föl:

– Ez itt Adorján Manassé!

Egyszerre felugrált minden ember a helyéről, s megannyi ököl

emelkedett Manassé felé; csak a kalugyer csapta össze imára a kezeit.

Példátlan vakmerőség ez! Az oroszlánok közé lépni, s elkapni előlük a véres koncot.

Manassé pedig könnyűvérű otthoniassággal mondá a rátámadóknak:

– Remélem, hogy urak és gavallérok között vagyok, akik nem szokták

agyonütni azt, aki a pénzüket elnyerte.

A megjegyzés talált. Úri társaság nem emelheti fel a kezét egy ember ellen, aki éppen a kasszát behúzza.

– Te, Adorján! – szólt bosszúság és bámulat hangján a vezér. – Hogy jössz te ide? Mit akarsz te itten?

– Arról majd ráérünk beszélni. Ne rontsuk el vele a mulatságot. Engem

nem kerget senki. Most “färbl geht vor”. Előbb el akarom nyerni a pénzeteket. Az a kérdés, hogy ki ád “vizit”?

Azzal a magával hozott bankjegycsomót kitette az asztalra.

– Átkozott fickó! – mondá a vezér. – Mindig ilyen hidegvérű volt.

Hanem azt előre is megmondom, hogy ide hiába jöttél. Hogy nem lőttek

le az előőrsök!? – És ha azt hiszed, hogy bennünket majd azzal le fogsz

kenyerezni, ha a pénzedet elveszted közöttünk; hát nagyon rosszul

számítasz.

– Sőt, el akarom nyerni a tieteket. Engem már bemutattál ezeknek az

uraknak, légy szíves megismertetni azokkal, akikhez még nem volt szerencsém. Majd beszélhetünk aztán, ha rákerül a sor, idejöttöm céljáról,

hiszen bölcs, tapasztalt és mívelt férfiak között vagyok. Most pedig

“lássunk azután, amiből élünk”.

A társaság nevetni kezdett, a fölemelt ököl tenyérré nyílt meg, s a betolakodó vállára vert negédesen; mindenki visszaült a helyére.

– Szent atyám! – monda Manassé a kalugyernek. – Nem volna egy

heverő pipa a számomra?

A kalugyer hozott neki pipát; Manassé rágyújtott, és játszott.

Holmi gyönge szívű ember csakugyan azt tette volna, hogy abban a

társaságban, ahol a saját élete és testvéreié van kockára téve, azon igyekezett volna, hogy a saját pénzét szándékosan elnyeresse; de

Manassé az ellenkezőt tette. Irgalmatlanul kifosztotta az uraságokat.

Azok egymás után hagyták abba a játékot, s helyeikről felkelve,

lassanként a két élve maradt játékos háta mögé csoportosultak

“Brodsitzer”-eknek. Csak Manassé és a vezér kapaszkodtak össze. S

Manassé egyre nyert, a vezér meg győzte pénzzel.

A vezér már dühös volt. Egyre ivott.

– Adjatok hát nékem is abból a pálinkából – mondá Manassé, s amint

megkóstolta, letette fitymálva a butykost. – De rossz kis vutki! Majd én küldök nektek holnap egy hordóval az én szilvapálinkámból.

– Nem te!

– Hogyan nem?

– Mert holnap függni fogsz.

– Ott leszek én akkor – mondá Manassé, s amíg a vezér nagy

figyelemmel szorongatta a kártyáit, egyiket a másik mögül lassan

tologatva előre, ezalatt Manassé kiverte a pipáját, újra megtölté az asztalon álló döbözből, s egy Reichsschatzscheint fidibusnak tekerve, azzal rágyújtott.

A vezér csakugyan megkapta, amire rálesett: a két X-et, s kivágta maga

elé büszkén.

Nagy ütközet lett belőle. Javítás, visszajavítás, árverezés, háromszor

“beind”-re bevágás; visszavágás; a kasszába nem fért a pénz már.

– Még ezt a “mausit” – mondá Manassé, egy marék olvasatlan pénzt téve a középre.

– Adom! – kiáltá az ellenfél. – És még egyszer annyit. És még a két bátyádnak a fejét is rá.

– Tartom – mondá Manassé. – És még a saját fejemet is vissza.

Aztán fölveték a kártyákat – megint Manassé nyert.

Ellenfele olyan méregbe jött ezen, hogy a kártyáit kétfelé repeszté.

Tovább aztán nem lehetett játszani.

Manassé bezsebelte a pénzt. Rablónak nevezték; de respektálták. Ha

ott próbálta volna hagyni, azt olyan megbántásnak vették volna, hogy sorba meg kellett volna verekednie valamennyivel.

– Nos hát, mármost ráérünk. Mondd el, hogy miért jöttél ide? Rá

akarsz beszélni, ugye, hogy a két bátyádat bocsássuk szabadon, s

Torockót ne pusztítsuk el.

– Ily éleseszű férfiú, mint te, könnyen kitalálhatja a gondolatjaimat is.

– No, hát lássuk, hogy fogsz hozzá? Jonathán bátyád, az egyszerű

falusi ember, azzal jött hozzám, hogy a Bibliából akart kapacitálni.

Beszélt a testvériségről, Krisztus parancsolatjáról, s Jehova hatalmáról.

Addig fecsegett, míg meguntam, s kalodába tétettem. Simon bátyád már

tudományos ember. Ő Kolozsváron végzett. Ez fenyegetőzve jött. Beszélt

nekem alkotmányról, históriáról, a kormány hatalmáról, a kamarilla

perfídiájáról, Hora, Kloska gyászos példájáról. Addig fenyegetőzött, míg

farkasgúzsba tetettem. Te mindenkinél bölcsebb vagy. Diplomata voltál.

Bécsben kvalifikáltad magadat. Tanultál Metternichtől furfangot. Halljuk,

hát te mit tudsz? – Ezzel fölült az asztalra.

– Én is csak tudok valamit – szólt Manassé, fölülve szintén az asztalra a

vezér mellé. – Ha ti szabadon bocsátjátok a két bátyámat, s parolát adtok

rá, hogy Torockót nem fogjátok megtámadni, hát akkor én adok tinektek

tizenhat hízott tulkot és húsz akó jó szilvapálinkát.

A vezér e szóra leugrott az asztalról, s a kardjára csapott büszke haraggal.

– Ha most kard volna az oldaladon, e szóért meg kellene velem

verekedned! Hát örmény bőrkereskedő vagyok én, akitől azt lehet

kérdezni: hogy a hátibőr párja?

Manassé pedig csak nyugodtan harangozott a lábaival ott az asztalon

ülve.

– Bizony, ha örmény bőrkereskedő volnál, sokkal okosabb mesterséged

volna, mint most. De hát minek az a nagy harag? Én azt kínálom, ami nektek a legjobban kell: enni- és innivalót; s azt kérem tőletek, ami nekünk kell, nektek pedig nem kell: a békességet.

– De azt, amit te kínálsz nekünk, mi elvehetjük erőhatalommal is. Most

már hárman vagytok a kezünkben. Megizenjük a torockóiaknak, hogy ha le nem rakják a fegyvert, s önkényt föl nem adják a városukat, oda fogunk benneteket fölakasztani a szentgyörgyi vár ormára mind a

hármat.

– Maradnak még otthon öten. Aztán, hogy a szentgyörgyi várig

eljuthassatok, keresztül kell mennetek a kőhasadékon, vagy a

Székelykövön, s azt tudhatjátok, hogy már egyszer a torockóiak az egész

tatárjárás ellen meg tudták azt a völgyet védelmezni.

– Elfeleded, hogy egy harmadik út is van Torockóra?

– Az Aranyos hídján át. Azt védik Áron bátyám vaságyúi, s a te

rendezetlen hadinéped egy hosszú defilé megostromlására nem

alkalmas.

– No, hát essél kétségbe. Nézz ki az ablakon amarra a nyugati hegyek

felé. Látod azt a jeltüzet? Ez azt tudatja velünk, hogy egy csapat a rendes hadseregből a szentlászlói úton nyomul előre Torockó felé, ágyúkkal és lovassággal.

Manassé fölkacagott.

– Ez a jeltűz azt jelenti, hogy ma délben egy vidám társaság ott ebédelt

a csodakútnál a nagy bükkfa alatt. A darázsok bosszantották őket, s ők csóvát dugtak az odúba, amitől a pudvás fa egyszerre lángot vetett egész

a koronájáig.

– Manassé! Ha most hazudtál!

– Ismersz, hogy azt sohase teszem. Amit kimondok, az igaz. Ha nem akarok igazat mondani, hallgatok. Az éjjel ott háltam Ciprianunál. Az egész helységben egyetlen fegyveres csapat sincsen. Ellenben a magyar sereg elhagyta Kolozsvárt, s kivonult. Merre? Azt nem tudom. De

megtörténhetik, hogy te, aki segítséggel hiszesz találkozni, éppen a torkába futsz ellenfeleidnek, s azok bizony tűzre rakják a te faágyúidat. A három Adorján után találkozni fogsz a negyedikkel: Dáviddal, s amit az

hoz, annak a nevét ismered; az az “ultima ratio regum” – magyarul

“ágyú”.

A vezér meg volt döbbenve. Rejteni akarta azt a nyers, ijesztő modora

alá.

– Ha most nem mondtál valót, Adorján, akkor olyan bizonyos, hogy

eljátszottad az életedet, mint hogy most éjszaka van. Ha hazudtál, haditervemet

feltartóztattad

vele,

s

akkor

nincs

Isten,

aki

megszabadítson.

– Minthogy pedig nem hazudtam, s minthogy Isten mindenesetre van; tehát add tudtomra, hogy hová fekhetem le alunni; mert el vagyok

fáradva.

– Zárjátok őt be a toronyba – parancsolá a vezér.

– Biz az jó lesz; legalább hajnalra majd felharangozlak benneteket –

szólt nevetve Manassé, amíg a harang alatt ágyat vetettek neki szénából.

– Hanem azért a tizennyolc tulok kínálása miatt számolni fogunk egymással! – kiálta rá az ajtón keresztül a vezér, mikor azt bezárta rá a nehéz retesszel.

– Én csak tizenhatot mondtam! – dörmögé vissza Manassé.

A vezér rögtön haditanácsot tartott.

XVI.

Áron bátya nem sokat időzött a Balyika-várban tovább. Abban az

esetben, ha Manassé vakmerő kísérlete rossz véget ér, az is ki lesz nyomozva, hogy ő Áron bátyjával és Blankával együtt jött erre a vidékre,

akkor könnyen rájuk találnak, s Áronnak több oka is volt egynél azokkal

ott a feje fölött nem kívánni semmi találkozást. Leszálltak ismét a patak

mentébe, s annak a medrén átgázolva haladtak azon sziklaösvényig,

amely a Porlik-barlanghoz felvezet.

A titokteljes építészeknek egyik legszebb alkotása ez; kevesektől

ismerve, ritkán látogatva. Egy tündérek számára épült színház. Magas, boltívre hajlott kapuja párkányáról piros levelű, piros gyümölcsű

sombozótok hajlanak alá, s buja iszalag futja be a két oldalát, pelyhes magfüzéreit hosszú girlandokban fonva keresztbe, függönyként a bejárat

fölött. S túl a virágfüzéreken csillámlik a párkányról lecsüggő cseppkőzet

ezüstdíszítménye. S a tág kapun keresztül a napvilág egész a mélyéig besüt a tündérteremnek, csillárokká gyújtva a ragyogó sztalaktitet.

De nem a tündérépítmény szépségén járt a látogatók gondolatja.

Egyszerre szólalt meg mind a kettő; egy szót mondtak ki mind a

ketten.

– Ha most csak Manassé egyszerre elénk lépne a barlangból.

– Né te né! – monda Áron. – Egy dolgot mondánk ki mind a ketten; azt

tartjuk, hogy az olyan dolog bizton teljesülni szokott.

S aztán követelte magában a sorstól, hogy ha már az előjelt megadta, hát tartsa is meg az ígéretét; álljon a szavának, ahogy emberhez illő.

De bizony Manassé csak nem lépett eléjük a tündérteremből.

– Nézd, édes lelkecském – monda Áron –, mintha zúzmarával volna

behúzva az egész terem. Látod, hogy amott közeledik egymáshoz két

pillércsoport. Az egyik felülről csügg alá, a másik alulról emelkedik, a felső növeli az alsót is meg magát is, míg egyszer összeérnek. Így építik

itt a karzatokat.

S amíg az élő kőszikla alkotását magyarázta, magában arra gondolt:

“Vajha ne egyedül jönne Manassé vissza! Hanem a két bátyjától is

kísérve!” – De hát szabad-e egyszerre olyan sokat követelni a sorstól?

Nem haragszik-e meg az a nagy úr, ha olyan sűrű kívánságokkal lépnek

eléje? Nem lehetne-e vele megalkudni? Kiegyezkedni? Ha csak Manassé térne is vissza egymagában; akármilyen rossz hírt, ha gyászhírt hozna is

magával.

– Nézd, galambom, hogy következik egyik válív a másik után s közben

apróbb-nagyobb

páholyocskák;

tündérkék,

föld

alatti

lidércek

nézőhelyei. Odafenn meg egy galéria. Az a kakasülő, a paradicsom az aprószentek számára.

(Oh, az a Manassé bizony már azóta idekerülhetett volna a

Monasteriától!)

Blanka is úgy tett, mintha az érdekelné, amiről hozzá beszélnek.

Az öreget a szorultság nemcsak költővé tette, hanem zenésszé is.

– Hallgasd csak, szívecském; itt orgona is van. Ez is kell egy

teátrumhoz. Nézd, amott; egyik cső a másik mellé rakva, egyik hosszabb,

másik rövidebb. Aszerint adnak hangot, ha megütik őket. Várj, majd én

fölmegyek hozzá. Mászni kell, te nem jöhetsz oda; síkos a szikla.

Eljátszom neked rajta egy szép nótát.

S szegény öreg fölkapaszkodott a cseppkő-orgonához, s a fejszéje

fokával összevissza kongatta a hangadó oszlopokat, s azt mondta, hogy

ez nóta volt.

Blankának nevetni kellett volna erre.

(Hajh, csak Manassé volna itten; majd könnyen állna nála a nevetség.)

– Hát itt a hátlapja ennek a barlangnak nem tökéletes olyan-e, mint egy

színpadi előfüggöny? Akárcsak a kolozsvári teátrum kortináján, ott van Apollo meg a múzsák, csak egy kis képzelet kell hozzá. Az embernek kedve volna a lábával dörömbözni, hogy kezdjék el már a darabot; s azt

hiszi, hogy most mindjárt fölhúzzák a függönyt, s kezdődik az előadás.

(És ha Manassé elő nem jön, ha délig, ha estig elő nem érkezik, mi fog

történni ezzel a szegény asszonnyal?)

– Az a Manassé gyerek bizonyosan valami zűrzavart csinált megint!

Ilyen a tapasztalatlan ifjú ember. A hosszabb utat választotta a Muntyén

keresztül, ahelyett, hogy énrám hallgatott volna. Ott van, ni! Most itt vagyunk a Dárius király asztalánál, aztán “körülültük, semmi sincs”!

Megerőltette magát: nevetett.

– S ha most innen a mélyből visszapillantunk a bejárat felé, nézd csak,

bálványom, milyen fölséges tekintet ez! A nap éppen most bukkanik ki az átelleni sziklatorony mögül, s amint besüt a barlangba, ezek a fejünk

fölött csüggő fényes csapok, mintha az Isten csillárjai volnának, úgy

ragyognak, s a lehulló cseppekben hallgatjuk a másvilágiak melódiáját.

Blanka szívét e pillanatban úgy elfojtá az a névtelen fájdalom, hogy a

természetnek minden föld alatti és föld fölötti pompája nem létezett rá nézve többé. Két kezét egymásra tette keblén, s ott a föld alatti istenség oltára előtt, az önalkotott szent szobrok titokteljes kathedráléjában, kitört ajkain a vigaszkereső ének:

“Szívemet hozzád emelem!

És benned bízom, Uram!”

Áron nem bírt magán uralkodni többé. Amint e nőt így látta maga

előtt, amint meghallá őt énekelni, lelkének vészhárító óhajtása szerint; csak levágta magát arccal a földre, s elkezdett hangosan, hevesen

zokogni, ahogy csak egy erős szívű férfi sírni képes, aki azt magáért nem

szokta tenni, de íme, szerettei veszedelmét nem tudja tovább elviselni.

Azonban egyszerre a közepén félbeszakadt a zsolozsma.

Áron Blanka által a nevét hallotta háromszor kiáltani, oly hangon, mely megrettenté.

– Áron! Áron! Áron!

Felemelte fejét a földről, térdre állva.

És amit akkor látott, hasonlított ama jelenetekhez, amikkel a szentírás

hagyományai tele vannak; amiket a patriárkák istenihletett pillanatokban

szemeik elé tárulni láttak. A fényözönben, mely kívülről a barlangba ömlött, három férfialak jelent meg a napsugár aranyködéből dicsfénnyel

befátyolozva. Egymás kezét tarták. A középső volt a legmagasabb, a legdélcegebb. Olyan volt az, mint egy álomjelenet. – Manassé és testvérei.

Áron felszökött helyéről, s mint a fiait feltaláló oroszlán, oly

embertelen ordítással rohant hozzájuk. Elébb a Jonathánt, azután a

Simont fülelte le. Nem volt elég, hogy megölelje őket, hogy összecsókolja

arcaikat: “Kedvesem, szerelmesem, drágaságom!” – még földhöz is

csapta őket egymás után, s hátaikat öklével jól megdömöckölé: “Nesze neked, te rusnya béka, te varasgyék! Engemet így megkeseríteni. – Te gyémántos báránykám!”

S meg ölébe vette a lehurrogatottat.

– Hát én senki se vagyok? – mondá Manassé. – Nekem nem jut belőle?

– Te pedig vagy a te bátyáidnak atyja, aki előtt a testvéreid

meghajolnak, mint József előtt a búzakévék, és mi mindnyájan a tieid vagyunk.

E szók alatt odaborult Áron Manassé lábaihoz, és átölelte annak

térdeit.

– Mert bizony, mondom néked! Hogy csodatételek helye a Tordai

hasadék; de a legnagyobb csodát te követted el benne, midőn bátyáidat

ide hoztad.

E visszatarthatlan öröm egy messze bepillantást engedett Blankának

elvállalt sorsába. Elárulá előtte azt, hogy ez a találkozás több, mint vőfélyfogadás, több, mint nászkíséret; hogy nagy oka volt szívének úgy

fájni, amidőn a zsolozsmában a kínzó sejtelem utat keresett magának.

Nagy oka volt a félbehagyott zsoltárt megvigasztalt szívvel befejezni –

ott, azon a helyen állva, ahol elkezdé:

“Mert szégyent nem vallanak,

Akik hozzád esedeznek;

Azok pironkodjanak,

Akik hitetlenül élnek.”

A négy testvér bámulva hallgatott, és szemeit lehunyta, ahogy ima

alatt szokták a hívők.

XVII.

Mindhárman lovon jöttek idáig. Manassé biztosítá Áron bátyját, hogy az

az út, amelyen ők jöttek a hegyhát felől, egészen jó; nem lesz szükség ismét a patakmederbe leszállni, és a malom felé kerülni.

– De nincs az útban valami “ugrató”? – kérdezé Áron.

– Ne félj semmit. A lovaink jók, és pazsuránk van.

Blankának még most sem magyarázták meg, hogy mi az a pazsura.

Elég, ha Áron értette.

Most azután volt nagy vigasság a Porlik tündérszínházában; a két

újonérkezett testvér elmondá, mily nagy pompával várják a borévi hídnál

Manassét és menyasszonyát az atyafiak; s segítették az útitáskákat az utolsó morzsáig kiüríteni; nem lesz már több szükség a “madárlátta”

kenyérre.

Délfelé lóra ültek mindannyian; Blankát a két vőfélye közrevette, ezt a

jogot nem engedték maguktól elvétetni, s ők lovagoltak előre; Áron és Manassé kissé hátramaradtak.

– Most mondd el hát, hogy mik történtek? – szólt Áron bátya. – Mert

énnekem olyan ez, mintha álmodnám. Mózes csodatételei voltak a

kezedben, Áron ékesszólása volt a nyelveden, hogy rá tudtad bírni a fáraót, hogy bocsássa szabadon a te nemzetségedet?

– Nem voltak biz énvelem csodatételek, se ékesen szóló tehetség. A botomat nem tudtam kígyóvá alakítani, sem a kezemet bélpoklossá;

próféták hatalmas nyelvén sem tudtam beszélni, hanem úgy jelentem

meg közöttük, s úgy beszéltem velük, mint hozzájuk hasonló ember.

Nem mutattam előttük se félelmet, se büszkeséget. Beültem közéjük, s nem rontottam el a mulatságukat. Kérdeztek, és én mondtam nekik rá igazat. Kértem tőlük a békességet, s kínáltam nekik érte megfelelő árt.

– Miféle árt? – kérdé Áron bátya, ki rosszat kezdett sejteni.

– Találd ki.

– Hogy fegyvereinket lerakjuk, és átadjuk nekik?

– Annál értékesebbet.

– Hogy vasbányáinkat szolgálatjukra bocsátjuk, és ellátjuk őket

kaszákkal, fegyverekkel, vaságyúkkal?

– Sokkal többet érőt annál.

Áron üstöke izzadni kezdett.

– Talán csak azt, hogy meghódolunk Puchner proklamációjának,

kitűzzük a tornyunkba a sárga zászlót, s aláírjuk a balázsfalvi

határozatot?

– De már annál igazán nagyobbat.

– Ne kínozz hát, hanem mondd meg, hogy mit?

– Tizenhat tulkot meg húsz akó szilvaszeszt.

Áron kijött a csendes flegmájából.

– Hiszen volna csak hosszabb a karom, hogy hátba üthetnélek.

– Ők is azt tették, mikor először kimondtam az ajánlatot. Hanem aztán

rájöttek, hogy az igen alkalmas békeföltétel. Nem kell neki se

magyarázat, se tolmács, se szövegezés. Megérti minden ember. A

hadsereg belenyugszik.

– Hát azt a két lovat hogy szerezted az öcséim számára?

– Ott vettem. Olyan áron, amin angol paripákat vesznek, de fele saját

pénzük volt, amit az éjjel tőlük nyertem.

– Kártyáztál az emoreusokkal! Istentelen!

– Reggelig bezárva tartottak, s azon folyt a haditanács, hogy mit csináljanak velem és testvéreimmel. Többen azt akarták, hogy jó lesz a fejeinket elküldeni Torockóra nálunk nélkül, s aztán felszólítani a várost, hogy vagy adja fel magát, vagy megrohanják, s porrá égetik.

– S te hallottad ezt?

– Olyan helyen voltam, ahol minden szót kellett hallanom.

– Mondd a végét frissen, mert nem bírok rágondolni.

– A vége az lett, hogy hajnalra ismét előhoztak, s akkor tudtomra adták, hogy elfogadják az általam ajánlott békét. Felhagynak Torockó ostromlásával, s hazavonulnak falvaikba, s lesznek ezentúl is jó

szomszédok, mint hajdan.

– Megesküdtek rá?

– Az oltár előtt, a pópa olvasta fel az esküt.

– Égett két gyertya az oltárnál?

– Igen.

– Akkor jól van.

– Én pedig mint családunk felhatalmazottja és képviselője, pecsétes írást adtam magamról, hogy népemet az őellenük folytatandó harctól

visszatartom.

– Ezért meg otthon lesz harcod.

– Otthon is győzni fogok. Ők nem törik meg a békét, s mi nem keressük a harcot. A vezér, midőn átadta számunkra a pazsurákat, s testvéreimet elővezetteté, azt mondta: “Most bizton maradhattok

felőlünk békében. Sem én, sem társaim titeket és várostok népét bántani

nem fogjuk. Az ígért kollációt elfogadjuk, mint barátságos áldomást; nem

mint vérdíjat. – Hanem, hogy egyszer valamikor egy közületek támadt renegát nem fog-e tüzet és vasat vinni a várostokra – arról nem állunk jót.” Azzal kezet szorítottunk, összecsókolóztunk, s bizony mondom

neked, hogy egész az Aranyosig nem fogjuk őket utunkban találni többé.

– S ugyan mivel tudtad ennyire megvenni szíveiket? Hisz a tizenhat tulok meg a hordó pálinka csak áldomás volt.

– Egy igaz szóval. Elmondtam nekik a csodakút melletti égő fa

történetét. Ezt ők jelzőtűznek vették, s ez a tévedés nekik nagy kudarcot

okozhatott volna.

– S hittek a szavadnak?

– Nem hittek. Kétkedtek benne. Ezt vitatták sokáig a haditanácsban.

Egy rész azt mondta, hogy nem kell hinni, előre kell nyomulni a haditerv

szerint, mely az ő késlekedésük miatt teljesen meghiúsulhat. Ezek

sürgették erősen rögtöni kivégeztetésemet.

– No. És mi jött segítségedre?

– Egy véletlen. Ne mondjuk azt. A gondviselés: Szív és akarat, mely érez és cselekszik. A haditanács alatt érkezett meg Ciprianu izenetével egy küldönc, aki szavaim valóságát bizonyítá.

– Ciprianutól? Akkor annak egész éjszaka kellett utazni.

– Úttalan erdőkön, hegyszakadékokon keresztül.

– Nem is tudom, hogy tehette azt meg ember?

– Asszony volt.

– Kicsoda?

– Aki eljött a Monasteriáig, bizonyságot tenni róla, hogy igaz volt, amit

mondtam, hogy a jeltűz a véletlen műve csak. Ezzel szabadított ki mindnyájunkat a halálveszélyből. Zenóbia volt az.

– Jaj, jaj, jajajaj! Óh, jaj, jaj, szörnyű jaj! – kiálta föl csaknem éneklő

jajveszékeléssel Áron bátya. – Micsoda nagy adósság ez már! Inkább jöttél volna haza azzal a hírrel, hogy lekötötted az egész birtokunkat harminchárom percentes adósságban a jebuzeusnak, minthogy azt

hallom tőled, hogy három testvérem fejével tartozom Ciprianu

leányának.

De már erre a nagy jajgatásra mégis figyelmes lett Blanka, megállította a lovát, s bevárta, míg a testvérek odaérnek.

– Min pereltek egymás között? – kérdé Manassétól bámuló tekintettel.

(– No, most hadd látom, hogy tudsz igazat nem mondani, s mégsem

hazudni? – dörmögé Áron.)

Pedig lehetett neki.

– Afölött nem egyezhetünk ki Áron bátyámmal, hogy kiket híjunk meg

a menyegzői lakománkra? Ő egészen csak a családban akarja azt

megtartani, én pedig szeretném rá meghívni minden jó ismerősünket.

Hát te, angyalom, mit szólsz hozzá?

Blanka szelíden viszonzá:

– Nekem senkim sincs a kerek világon, akit lakodalmunkra meghívjak.

Igen boldog leszek, ha a ti családotok minden tagja ott lesz arra a napra.

Tehát Dávid is. Őt is hívjátok akkorra haza.

– Ott lesz, édes mézem! – dörmögé Áron.

– De mégis! – szólt Blanka. – Van egy ismerősöm, egy jó barátnőm, akit

azóta szereztem, hogy Erdélyben járok, akinek, ha ott lenne, nagyon örülnék. Ez Zenóbia, Ciprianu leánya.

Áron bátya majd lefordult lováról erre a szóra.

– Amit pedig asszony kíván, az parancsolat– szólt oda nevetve

Manassé.

Azzal Blanka egy csókot vetve ujjai hegyével Manassénak,

előrelovagolt ismét.

Áron bátya pedig Manassé háta mögött maradt, s onnan dohogott

feddő haraggal rá:

– No, már sok furfangos emberrel találkoztam ezen a pulykanyomos

világon, de se örményben, se zsidóban, se cincárban, se székelyben oly körmönfont félkézkalmárral, mint te vagy, még össze nem kerültem.

Manassé nevetve vágtatott Blanka után, s a hegytetőre fölérve, a

gyönyörű panoráma részleteit magyarázta neki.

Útjuk kioltott őrtüzek szénmaradványai közt vezetett el. Tábornak

nyoma sem volt már előttük.

Alkonyatra elérték az Aranyos-parti hidat, s azontúl van már az édes

otthon. A sokszor megálmodott kis holdsziget: Torockó.

XVIII.

Blanka egy új világot látott maga előtt, különbözőt mindentől, amit eddig

ismert.

E kis sziklazug saját különszerű életével, jól el van rejtve szem elől, semmi fővonalnak útjába nem esik. Az ő útja, egyedül az ő útja, az a híd

Borévnél az Aranyoson át, egyedül az ő számára, az ő költségén épült. S

ez a híd is megtekintésre méltó. Százesztendős az már, s annyi idő óta tartja erős járma alatt a rebellis folyót, mely e tájon, mint egy rakoncátlan bércpatak, rohan sziklamedrén alá partjait szaggatva, s sziklaszigeteket szed, és rak le kénye-kedve szerint innen amoda. Hídoszlopai valódi római helepolisok, megtöltve kövekkel; egész alkotása tömör,

mamutszerű, furfangos.

Napjainkban kényelmes országút vezet már e hídig az Aranyos partja

mentében, a meredek sziklaoldalba vágva és építve; ez út kapuja a bálványként felmeredő sziklacsompó, mit a népmonda Leánykakőnek

nevez. Történetünk idejében azonban még csak egy lóháton járható

sziklaösvény vezetett végig az Aranyos szorosán, Várfalvától Borévig, s minden terhet a lóhátra tett “kerezs”-ben szállítottak ez úton. Egy hosszú

bércfolyosó volt az, változatos színű sziklatömegekből alkotva –

valóságos ördög útja.

A borévi hídon túl aztán már kezdődik a torockói út. Egy útvonal merő vasból készítve. Ami századok óta kikerült vassalak a kohókból, abból van verve egy fekete chaussée az Aranyostól egész a Kőig. S ez út

mentében emelkednek Torockó kincstárai, a vasbányák, kohók, hámorok,

a félévezredes munka tanújelei, a körülöttük félkörben felmagasodó

fekete döbörök, a kihányt vassalak halmaza, melyben némelyik hámor

úgy el van mélyedve már, hogy a teteje nem látszik ki, csak a kürtőjéből

fellövellő láng hirdeti, hogy ott Vulkán legényei dolgoznak. – S a föld alatti zuhogás, dübörgés megmondja, hogy nehéz munkát végeznek: a

vasat tanítják engedelmeskedni.

A hídnál Barnabás bátya fogadta Blankát és az érkező négy testvért.

Kocsikkal jött eléjük, s mikor a menyasszonyt üdvözölte, azt versben cselekvé. El is pirult miatta. Ő magyarázta aztán Blankának azokat, a földbe lebújó házföldetek titkait: az ott a Mezőségbánya; ez a Prudentia,

ott következik a Washington; ez a Hermány, az a Cibulás Gárgyás, az a nagy csoport ott a Hármas hámor; ezek itt a mi hámoraink és bányáink,

mint megannyi lesben ülő sárkánynak, úgy fénylik a szemük! Barnabás bátya poétai hajlamú ember volt, szerette a költői hasonlatokat.

Egyszer aztán a Hármas hámort elérve, az útkanyarodásnál megnyílt a

tekintet előtt Torockó völgye.

Ehhez már nem kellett szóbeli magyarázat. Blanka önkénytelen

bámulattal csapta egymásba két keze ujjait, felsóhajtva: “Istenem! Beh szép!”

Egy óriási bérctömeg, fehér, mint a csontkoponya, emelkedik fel

meredeken, s hosszú, eget emelő sáncfalat képez a völgykatlan előtt, melyet a másik oldalon rengeteg erdőkkel borított hegylánc zár körül. A

kopár szirtfal a “Székelykő”, történelmi ősemlék, barlangjaiban a

bronzkorszak

emlékmaradványaival,

tetején

az

ős

székelyvár

düledékével, mely Dzsingisz kán fiának hordáival dacolt egykor; a

mongol és székely nyilak hegyeit most is feltúrja még az ekevas; a mongol nyila lándzsás volt, a székelyé szakállas.

De e kopár szirt lábánál, mint egy amfitheátrum páholysorai, mint a Colosseum emeletrétegei emelkednek egymás fölé az emberkéz legszebb

remekei: a csinált szántóföldek. Az ember földet csinált a kőből.

Lépcsőzetes karzatokra vágta a sziklát, megtörte porrá, keverte kövérítő

anyaggal, s kényszerítette a követ átalakulni kenyérré. Mint egy óriási étagère, amit megraknak virágcserepekkel, úgy tűnik föl a Székelykő.

Négyötöde meztelen, holdhideg sziklafal; az ötödik egy virágágyakra

felosztott kert. Hasonló szépet csak Lombardiában vagy Toscanában

lehet látni. A késő őszi vetés táblái szép zöld keretet képeznek a város körül, mely a völgy katlanát foglalja el sűrű gyümölcserdők közé rejtett házaival, mik közül magasra emelkedik ki az egyistenvallók tornya

aranyos gombjával; az alkony-nap bíborsugárai ragyognak róla vissza. S

ugyanezen sugarak aranyködöt szőnek az egész csöndes völgy fölé,

bezománcozva a házak fölött elterjedő kékes füstfelleget.

– Ez a mi otthonunk – súgá Manassé Blankának.

S az a túlvilági ragyogvány a nő szemében hirdeté a boldogság

végtelen tökéletességét, amiben lelke kéjeleg.

Ez volt egész életének ábrándja mindig. Ilyennek képzelte, álmodta, ilyenné színezte ő ki a paradicsomot. Elzárva, elrejtve a világtól –

boldogság, mely nem beszéltet magáról.

S e boldogság tanújeleivel találkozott e pillanattól fogva szakadatlanul.

Annál a szép koronás fűzfákból képzett sétánynál, mely a patakparton vonul végig, lovas legények jöttek üdvözletükre sajátszerű rókaprém

galléros kacagányaikban, s a piacon, hol a hatalmas patak háromágú vízsugárban szökik ki a sziklából, nagy néptömeg fogadta őket, melynek

éppen akkor adta tudtára Sándor bátya, a népszónok, a Manassé által szerzett békességet a felkelőkkel. Mindenki meg volt azzal elégedve. A szekeret megállították, s Manasséhoz tódultak, hogy kezeit csókolják.

Blanka kezébe virágcsokrokat erőszakoltak az odacsoportosult leányok.

A férfiak délcegek, a leányok szépek mind. És viseletük oly sajátságos, ami sehol a világon nem található másutt. Az csak egy, a világtól elválva

élő kis népecskének saját képzeletéből származhatott, aki kereste a festőit, az eszményi szépet, s csinált magának egy oly divatot, amit nem

lehet utánozni. Hogy miért nem lehet? Azt megtudta Blanka később.

A nép áldása közben hangzott a toronyból a harangszó. Ez már olyan

igazi harangozás volt, amilyen Áron bátyának tetszett. “Egy!” “Egy!” A

harang, ahányat kondul, annyiszor megfordul tengelye körül.

S ez üdvözlő kondulások tovább kísérik a kedvesen fogadott vendéget,

végig a csinos kőházak sorain, miknek ablakain vastáblák, pitvaraikon vasajtók vannak; egész az ősi házig, ahol az utolsó két honn maradt testvér fogadja őket: Bertók bátya, a legöregebb és Anna, Manassé

ikernővére.

A két nőt nem kellett egymásnak bemutatni. A találkozás pillanatában

egymás keblére borultak, s csak azután néztek jól egymás arcába, mikor

már azok egymás könnyeitől voltak nedvesek.

Blanka meg volt lepetve; de kellemesen. Ő egy fájdalmaktól földúlt arcot vélt találni, a korai csalódás hervasztó emésztődésével, s talált helyette egy életvidám, ragyogó, kék szemű, telt, piros arcú, szőke fejecskét körülhullámozva göndör aranyfürtökkel, akinek még a sírása is

olyan, mintha kacagás volna.

Annán kívül még több asszony is volt a háznál. Rebeka, Bertók

felesége: egy magas, nyúlánk termetű matróna; szelíd, nyugodt tekintetű

bibliai alak és Zsuzsánna, a népszónok tűzrőlpattant menyecskefelesége;

aztán még egy csoport apróbb-nagyobb gyerek, leány, akik mind

egyszerre meg akartak ismerkedni Blankával; a kisfiúk hozták neki

mutogatni írásaikat, rajzaikat; a leánykák dicsekedtek neki a babáikkal, s

a kis ölbeli baba kivette szájából az árpacukor darabkát, s azzal kínálta

meg. S aztán mentül jobban hajtotta róla, és szidta a sisera hadait Zsuzsánna, azok annál jobban lármáztak körülötte, míg végre a család legokosabb asszonya, Rebeka bemenekíté őt egy oldalajtón át egy

mellékszobácskába, ahol már el volt készítve Blanka számára az utolsó részletig minden új öltözet. Az asszonyi gond kiszámította, hogy aki azon az úton jött Torockóra, melyen Blanka, annak legelső szüksége lesz

az öltönyváltás. S ezt nem hozhatott magával.

Blanka azon csodálkozott leginkább, hogy minden úgy hozzáillik,

mintha testére volna szabva. Rebeka megsúgta neki: Manassé előre

megírta, hogy Blanka termete Annáéhoz hasonlít. – Tehát ő most Anna öltönyeit viseli.

És viselte azután az egész ház szeretetét. S az annál a háznál sok volt.

Ebben a nagy köztársaságban, melyben senki sem volt elnök, egy törvény

volt csak: a szeretet; az volt az alkotmány, a bíró, az volt a király. Az osztotta föl a munkát és a jövedelmet; az gondoskodott kinek-kinek a szükségeiről; az örökíté meg az együttmaradást. Se asszony, se férfi, se gyermek nem civódott itt egymással soha. Pedig emberek voltak ők is, szeszélyeik, indulataik csakúgy voltak, mint másnak. De a szeretet volt közöttük a törvény. A haragvónak nem volt, aki ellentmondjon, s

kibékíté a szeretet.

Ez volt a föltalált paradicsom legdrágább gyümölcse.

XIX.

Az örömnap szokás szerint nagy áldomással végződött; meg voltak híva

a családi lakomára a város notabilitásai, az őscsaládok fejei, kiknek eredetét egy erdélyi tudós a makkabeusokig vezeti fel, a lelkész, a bírák,

a tanárok s a nemzetőrség altisztjei. A nagy családi étterem egészen megtelt velük.

Blankának volt mit bámulnia Zsuzsánna néne gazdasszonyi

talentumán, kinek azon a feladaton kívül, hogy egy nagy társaságot közmegelégedésre ellásson mindennel, ami kívánatos, még arra is

figyelmének kellett lenni, hogy az asztal vendégeinek minő

kényenckedéseit kell kielégíteni. Mert ahány ember, annyiféleképpen

szereti az ételt elkészítve látni. Egyik tejszínnel óhajtja a puliszkát, a másik kászutúróval; egyik pörkölve a malacot és paprikás lében, a másik

ropogósra sütve nyárson. Rétesben, bélesben s a torockói “somodi”-ban pedig ahány ember, annyifélét kíván. Tisztelendőnek, bíró uramnak saját

kedvenc ételeik vannak, amikről nem szabad megfeledkezni. Az egyik

tanár is, tiszteles Vernezs uram, kivételt képez. – Magában a családban a

legöregebb bátya egész háza népével együtt vegetáriánus. Azoknak csak

növényi eledelt szabad feladni; ők soha húst nem esznek. És a többiek, kik velük egy asztalnál lakomáznak, nem akadnak fel e különösségben; nem bosszantják őket kínálgatásaikkal, nem gúnyolódnak velük; ők

amellett egészségesek, és meg vannak elégedve.

A tanár azonban nem veszi igénybe a maga részére a gyülekezet

toleranciáját. Vernezs uram hódítani, küzdeni és téríteni akar a maga meggyőződései mellett. Ő a környékbeli vegetáriánusok doktora és

patriarchája. Csak a csontja meg a bőre; de az eltörhetlen csont és elviselhetlen bőr, aminek semmi sem árt meg. Ő az igazi ortodox

vegetáriánus! Még a növényfélét is csak nyersen eszi, sohase megfőve vagy sütve. Az ő osztályrésze a gazdag lakománál vékonyra szelt retek,

hosszúra hasgatott murok; élő állattól nem fogad el egyebet, csak a mézet. Kenyerét apró dercepogácsák képezik, minőket gazdasszonyaink

kenyérélesztőül szoktak megaszalni a napon. S minthogy éppen Áron

bátya mellé került az asztalnál, még kötődik vele, kínálgatva őt a nyers sárgarépájával, amit ez nemzeti büszkeségből utál akármi alakban.

Blanka ájtatos kegyelettel figyel e rendkívüliségre; azt hiszi, hogy ez valami vallásos fogadalom. Áron bátya, ki vele szemben ül, észreveszi ezt a gondolatot az arcáról, s nevetve mond neki:

– Azt ne gondold ám valahogy, drága briliántom, hogy a nyers

gyökérevés a hitágazatunkhoz tartozik, mert akkor én rég

kikeresztelkedtem volna belőle; vagy elmentem volna egy olyan

világrészbe, ahol a fán terem a rostélyos.

S hogy hitvallása becsületét megmentse, kapott is a tányérjára egy olyan darab sült húst, mint maga a tányér, amiből a piros lé kiszivárgott,

amint a villát beleszúrta.

– Aki pedig az állat vérét megkóstolja – mondá a tanár –, az az embervérre is rászomjazik.

– Márpedig a tanár úr lakomáiról szoktak a vendégek véres szájjal hazajönni – vágott neki vissza Áron bátya.

S minthogy efölött az egész asztal népe nevetett, Áron bátya

megmagyarázta a célzás értelmét Blankának. Vernezs tiszteletes úrnak keresztneve is van; Lajosnak híják; a nevenapját ő is meg szokta tartani; a vendégeinek olyankor felhord mindent, ami csak jó és drága: nyers

murkot, burgonyát, zöld mandulát, borsót, s végül egy tál jó érett paradicsomalmát. Aki ebből eszik, bizony véres lesz tőle a szája.

A tanár úr ezt is komolyan vette.

– Csak egy évig laknék ön a növények országában, sohasem

kívánkoznék onnan többé vissza.

– Hiszen én is szeretem a növényt – a sült mellé – mondá Áron bátya,

kezébe fogva egyet azon szárastul föltett zöld hagymák közül, amik különösen az ő számára voltak rendeltetve.

– És tudja-e ön – szólt a tanár –, hogy azon hagyma, mely ez évszakban

már ritkaság, s egyedül az ön kedvéért termesztetik, egyike a legritkább

növényeknek, amik egy botanikus érdekeltségét felkölthetik; ez az

“album obliquum”, ami egész Európában nem jön elő másutt vadon,

mint a Tordai hasadékban. Bölcsője az Euphrát vidéke. Valószínű Carus

cézár légiói hozták onnan magukkal, azok honosították meg Salinopolis

vidékén.

Áron bátya bekapta a hagymát.

– Né! Bizonyára mondom, valóságos perzsiai íze vagyon neki. Mintha

csak ahajt szakították volna Szemiramisz kertjéből. Kóstold meg,

rózsaszálorr, milyen fölséges.

Ez a kínálás Blankának szólt.

Csak akkora kis hagyma volt az, mint a legkisebb mogyoró.

És mégis, mikor Blanka mosolygó ajkaihoz vitte Szemiramisz és Vasthi

királynő kedvencét, nagy, beszélő szemeivel Manasséra tekinte félve.

S csak hárman értették meg e tekintetet: ő, Manassé és Áron bátya.

Mert Szemiramisz és Vasthi királynők óta mind a mai napig mindig a Salamon pecsétje volt a női ajkon a hagyma.

Vasthi királynő azzal veszté el koronáját, hogy férje, Ahasvér király hívására az izente neki vissza: “Ma hagymát ettem.”

– “Mi ketten” ne féljünk tőle – szólt ravaszul hunyorogva Áron.

Én élhetek vele holtig, te pedig tizenegy hétig.

Blanka elértette azt. A Székelykő völgyében a vőlegény és

menyasszony az eljegyzés idején át végtől végig az utolsó napig tanulják

egymást – tisztelni. Az első csókot az esküvő után váltják.

Anna segélyére akart sietni Blankának; most már ő is elértette a

példálózást.

– Áron bá! Az nem lesz olyan hosszú idő.

– Nézd, a kedves galambocska, hogy akarja tanítani a vén baglyot, merre kelljen botorkázni a sötétben. Hát számláljunk, édes mézem.

Holnap

bejelentjük

az

esperesnek,

hogy

Blanka

húgunk

egyházközségünkbe akar átlépni; a törvény azt rendeli, hogy két hét múlva újra meg kell jelennie ugyanott, s ismételni elébbi elhatározását. E

két hét. Aztán jön hat hét a válóperre. Egy krajcárral sem adják alább. Ez

már nyolc. Aztán még a háromszori kihirdetés. Tizenegy. Bizony

hetvenhét napig lesz teneked éjjeli, nappali társad a mi kedves

virágszálunk.

Mire Blanka és Anna szerelmesen megölelték egymást.

Blanka nem is lett rosszkedvű.

– És én még öt napot adok hozzá.

– Hogyhogy?

– Úgy, hogy én nem megyek holnap mindjárt az esperes úrhoz, hanem

megvárom előbb a vasárnapot; elmegyek a ti egyházatokba,

végighallgatom a szertartást, s csak azután nyilatkoztatom ki, hogy híve

akarok lenni e gyülekezetnek.

Áron csak elbámult ezen az okos beszéden. Sehogy sem illett az arra az

ártatlan, semmi bölcsességre nem formáltatott ajkakra, amik azt

elmondták.

– Hallja ezt, nagytiszteletű úr! – szólt oda az esperesnek. – A mi oltáriszentségünk nem akar egyik templomból a másikba átköltözni,

amíg meg nem tudja, hogy ott mi lakik. Bizonyosan nagyon

megrémítgethették szegénykét, akik le akarták beszélni. Hogy mi

kisgyermekek vérét használjuk az áldozathoz. Hogy a Bafomet bálványt

térdepeljük körül. Hogy a Jézus Krisztusnak, a mi szerelmes urunknak viaszkból épített alakját gombostűkkel szurkáljuk szíve táján.

– Eredj, nagy bolond vagy, Áron! – csattant fel erre Anna, s meghajítá

bátyját

egy

kis

galambkával.

(Szokása

volt

asztal

fölött

kenyérgalacsinokból apró madárkákat alkotni remeklő ügyes ujjakkal, és

futó nyulacskákat, egérkéket. Egy ilyen plasztikus alakot hajított Áron felé.)

– Senki sem szólt mirólunk Blankának semmi rosszat – mondá Anna –,

de Manassé bizonyára megmondá neki, mikor a kezét megkérte, hogy a

mi egyházunk nem átjáróház találkozni akaró szívek számára; nem

azilum más vallás elítéltjeinek. Ismerje meg elébb az Istent és az embert,

kivel e ház megtelik, azután kérjen benne magának helyet.

Blanka elbámulva tekinte Annára.

– De hát hogy tudod te ezt, hogy Manassé hozzám így szólt. Egyedül

voltunk; sík tenger közepén; száz meg száz mérföldre innen. Se madár, se felhő nem járt fölöttünk, hogy elhozhatta volna hozzád, amit Manassé

beszélt.

– Hát nem tudod, hogy nekünk kettőnknek van egy lelkünk? – mondá

Anna, s aztán kezét az asztalon átnyújtva Manassénak, sokáig néztek egymás szemébe, azzal a mondhatlan gyönyörérzettel, amiben egy

kétfelé osztott lélek kéjeleg, midőn saját felével ismét összetalálkozik.

A nagytiszteletű úr kenetteljes áldomása ismét helyreüté a derült

hangulatot; költői virágokat s bibliai forgácsokat használt hozzá – igen szép tószt volt.

Mire az áldomások egész sorozata következett, vígak és lelkesültek, egyszerűek és felcikornyázottak; és egyetlenegy hang el nem árulta az egész asztal fölött, hogy a mai nap ünnepélye több, mint egy vidám eljegyzési lakoma – ez egy komoly népünnep, a Torockó és a dákoromán

felkelők közötti békekötés áldomása. Mindenki tudta, hogy az egyetlen vendég előtt ezt el kell titkolni – amíg lehet.

XX.

Tehát nyolcvankét napig leszek a te éjjeli-nappali társad! – szólt Blanka,

Annát szívéhez ölelve, midőn késő éjjel kis hálószobájukban egyedül maradtak.

Úgy örült annak a gondolatnak, mint egy gyermek.

S ahogy a gyermek szokta, első dolga volt annak a kis szobának, mely

új otthona lett, és lesz sokáig, minden titkaival megismerkedni.

Megismerkedett a könyvekkel, amik Anna asztalán sorba voltak rakva.

Az rá nézve mind érdekes újdonság volt. (Őelőtte oly gondosan

eltitkolták eddig, hogy van magyar irodalom a világon.) Aztán a

hímzeteket kutatta föl. Azután Anna kanárimadarával ismerkedett meg,

mely a lámpavilágra egyszerre elkezdett énekelni. Majd meg előkutatta valahonnan társnéja rajzmappáját. Anna igen szépen rajzolt, akvarelljei remekek voltak. Hogyne, neki mindent kell tudni, amit Manassé tud, hiszen egy lelkük van. A szoba falai is mind az ő rajzaival vannak tele, igen egyszerű fekete rámákban. Oh, mi kedveseknek találja azokat

Blanka. Nem győzi őket végignézni. Hiába unszolja Anna a lefekvésre.

“Késő már az éj!” Azt mondja, nem álmos. Mindent meg akar látni előbb.

Egyszer aztán visszadöbben. A lélegzete eláll. Egy kis tojásdad,

gömbölyű rámában pillantott meg egy képet, melynek látása vérét

megfagyasztja. Egy szép, eszményi férfiarc. Az ecset, mely azt lefesté, szeretet melegéről tanúskodik. Élethűség és eszményítés találkozik

benne. A szemek ragyognak, az arc büszkén mosolyog, az egész tekintet

csábít.

Ez Vajdár Benjámin képe.

Sírbolti rém nem ijesztheté meg Blankát jobban, mint ez a kép. Hát még e rejtett paradicsomba is be tudott az jutni, hogy ott is üldözze őt!

Anna észrevette Blanka arcán az önkénytelen indulatkifejezést, s mikor

annak zavart tekintetével találkozott, mélyen felsóhajtott:

– Manassé szólt neked őfelőle?

– Én ismerem őt jól – szólt Blanka, s nem bírta idegeiről eltiltani a borzadály végigreszketését.

A leány két összetett kezébe szorítva Blanka kezét, könyörgött neki oly

gyöngéd, oly búbánattelt hangon:

– Óh, kérlek, ha valami rosszat tudsz felőle, ne mondd el azt nekem!

– Te most is szereted őt? – kérdé Blanka szánalommal és

megrettenéssel.

Anna ágya szélére roskadt, s két kezét térdei közé szorító. Szép, göndör fürtei, mint a gyászfűz ágai a síremléket, takarták el arcát.

– Ő engem megölt. Ő sok olyant tett, amit férfinak, becsületes

embernek nem szabad tenni – és én mégsem tudom őt gyűlölni. “Tegnap

még szerettelek, holnap már gyűlölni foglak!”– Lehet azt mondani, lehet azt megtenni; de nem lehet azt – érzeni.

– Szegény Annám! – suttogá Blanka, s eltakarta arcát e kép elől, mint

aki fájós szemét őrzi a szúró lámpafénytől.

– Én tudom, hogy ő becstelen! – szólt titkos suttogás hangján Anna. –

Asszonyok vannak itt, kik mindent elmondanak. Azt hiszik,

meggyógyítanak vele. Mit ér az? Aki igazán beteg, nem lehet azt

rábeszéléssel meggyógyítani. Hányan voltak már, akik vártak egy

messze elutazott alakra. Vártak rá, míg az körülutazza a földet, a világot, s várták, hogy aki az egyik égsark felé elment, a másik felől majd visszajön. És azalatt nem szűntek meg szeretni.

– Ha csak a földgömb feküdne köztetek! – súgá Blanka.

– Igaz! – mondá Anna, arcát a tenyerébe nyugtatva. – A földgömb nem

olyan véghetetlen, mint egy bűbájos arc, mely két szív közé áll. Azt nehezebb körülvitorlázni, mint a világot. Az hosszabb út, mint a

tengerészeké.

– S ha csak egy bűbájos arc állna köztetek – rebegé Blanka, leülve Anna

mellé s annak fejét a keblére vonva.

– Azt is tudom. Az egész világ áll közöttünk. Az ég és a pokol. A becsület, hit, hazaszeretet minden törvénye szakít el egymástól minket.

Én nem mehetek oda, ahová ő. De ő jöhet oda, ahol én vagyok.

– Te azt hiszed?

– Mint az egy Istent! – szólt fellángoló szemekkel Anna. – Azt nem remélem, hogy valaha boldogok lehessünk együtt; hogy ő nekem valaha

bármi örömet adhasson. Ahhoz nincs hitem. De hiszem, bizonyos vagyok

felőle, hogy az út, melyen ő elindult, ide, e ház küszöbéhez visszavezet;

hiszem azt, hogy egykor összetörve, megalázva, az egész világtól

gyűlölve, eltaszítva ide fog vánszorogni az utolsó menedékéhez. És

akkor az, akit senki sem szeret többé, fog találni egy szívet, aki sohasem

szűnt meg őt szeretni, s akinek akkor nem lesz egyéb életgondja, mint az

ő sebeit, amiket a világból elhozott, begyógyítani, s a szennyfoltokat, amiket homlokán elhozott, letisztogatni. Ez az én erős hitem!

S e szónál a leány alakja felmagasodott, és arca ragyogott.

Egy angyal, aki egy ördögöt szeret!

– Lásd – szólt Blankának a képre mutatva, mely most is immortelle-koszorúval volt körülfonva –, ez a kép itt szobámban (akarata ellen) tanúvallomást tesz mindennap arról, hogy a mi családunkban mily

végtelen nagy a szeretet. Testvéreim mind gyűlölik őt, és mégis, mert tudják, hogy én még most is szeretem, nem dobják e képet a tűzbe, a pocsolyába; itt hagyják szobámban. Nem bántanak meg azzal, hogy egy

más alakot hozzanak elém, aki nálánál jobb, hogy őt elfeledtessék velem.

Tudják, hogy mennyire szeretem, s kímélik azt, amit más meg sem ért.

Óh, kérlek, ha neked is van okod őt gyűlölni, tűrd el az ittlétét, ahogy a

többiek eltűrik, és ne lásd meg!

És Blanka most még jobban gyűlölte azt az embert. Eszébe jutott a szép

Cyrene, s összehasonlítást tett a két alak között. Hogy amaz maradhatott

a győztes!

– De lásd, én sem vagyok háladatlan irántatok – szólt mosolygó arccal

Anna. – Nem Iát engem senki kisírt szemmel; nem keverem senki

jókedvébe sóhajtozásaimat. Derült vagyok, érdekel minden, ami

körülöttem történik. Arcom sem ijeszt meg senkit panaszt tevő

halványságával. Nézd, milyen piros vagyok; akár csak te magad.

S Blankát a tükör elé vonva, odaszorítá arcát annak az arcához, s aztán

vitatkoztak egymással, hogy melyikük pirosabb.

– Pedig te boldog vagy. És boldog fogsz lenni! – mondá a leány. –

Manassé paradicsommá teszi rád nézve a földet. Óh, ha te őt egyszer úgy

megismered egész a szíve fenekéig, ahogy én ismerem!

Blanka nem állhatta meg, hogy gyöngén el ne nevesse magát. A nővér

jobban akarja ismerni testvérét, mint ő, a szerető!

Anna pedig elkomolyult.

– Tán nem hiszed? Láttad őt már haragudni? Ellenféllel szemközt

állni?

– Láttam.

– S mit tett akkor?

– Homlokán két égő folt támadt olyankor.

– Az, az! És tovább?

– Szemei kigyulladtak, arca kővé látszott meredni; melle küzdött a

rajta fekvő rémmel, míg lassan ő lett a győztes; arcvonásai kiderültek, elmosolyodott, s aztán hidegvérrel szólt tovább.

– Akkor nem láttad még az igazi szenvedély arcát nála, ahogy én

láttam őt, mikor az őt megbántott erős férfit fél kézzel felkapta övénél fogva, s úgy vágta a lábaihoz, hogy egész atyafiságának kellett

összefutni, hogy őt fölszedje a földről. Mikor haragjában szól, megrettent

vele egy sokaságot, s minden fegyver úgy otthon van kezében, hogy meg

nem mérkőzhetik vele senki. Ugye, ilyennek te nem ismered őt még?

– Nem – szólt Blanka elámulva.

– És lásd, mikor a gyász megesett házunkon, ami menyasszonyi

koszorúmra az özvegyi fátyolt akasztá, egész családunkban nagy

felháborodás támadt. Bátyáim esküdtek, hogy megölik azt az embert,

ahol összetalálkoznak vele. Csak Manassé hallgatott. A többieket nem kísérlém megengesztelni. Tudtam, hogy haragjuk őszinte ugyan, s ha

megsértőjüket közre kaphatnák, annak rossz vége lenne. De ők nem

mennek utána a világba, hogy őt keressék. Torockói embernek már

Erdélyből kimenni is, külföldi út; Bécsbe, Rómába erővel sem hagyja az

magát vinni. Hanem Manassé bizonyosan találkozni fog vele; egy

városban laknak, egy világkörben élnek, utaik keresztezik egymást. És ő

hallgat. Őt vettem elő. Szobájába mentem; még rajtam volt a

menyasszonyi ruhám. Manassé útra készült; éppen egy pár pisztolyt

akart eltenni tokjába. Az egyik pisztoly a kezében volt. Én odamentem hozzá, vállára borultam, s azt mondtam neki: “Manassé, lelkem! Fogadd

meg nekem, hogy nem ölöd meg azt az embert; nem pusztítod el

nyomorultul! Mert az »énnekem« fájna.” Manassé rám nézett – úgy,

ahogy te mondod: lángoló szemekkel, homlokán az a két veres folt

kigyulladt, arca olyanná lett, mint egy márványszobor, s amíg melle zihálva küzdött a rajta fekvő démonnal, azalatt annak a pisztolynak a csöve, amit kezében tartott, e szörnyű önküzdelem közben rettentő öklei

között meghajlott, mint egy viaszgyertya, és úgy maradt. Én bámultam és kacagtam, “Lásd, nem is lőhetnél vele többet! Isten és önmagad álltok

mellettem; ne öld meg, ne pusztítsd el”. És akkor megölelt, megcsókolt, s

aztán öklét feltartott hüvelykujjával égnek emelve, mondá: “Fogadom

neked, hogy nem ölöm meg, nem pusztítom el őt, mivelhogy az a te szívednek fájna!”

Mennyire fölmagasodott Blanka lelkében e vallomás alatt Manassé

alakja! Eddig csak felét látta annak. Az ikertestvér lelke volt a kiegészítő

rész. Eddig csak bámulat tárgya volt előtte az önuralom, mellyel Manassé a bosszúállást elutasítá magától; azt hitte, rideg, vallásos dogma

annak a kútfeje; most aztán megtudta, hogy ami azt az elátkozott embert

védelmezi, ami azt, mint az Iliász és a Niebelungen hőseit sérthetlenné teszi, az egy szeretni soha meg nem szűnő szívnek örök varázslata; egy

sóhaj, egy néma imádság burkolja körül az átkozott démont, amit kard golyó keresztül nem járhat. Manassé a szerető nővérnek adott

fogadalmat emelte hitágazattá. – Most már imádta őt az asszony.

XXI.

Blanka boldogsága utópiáját találta fel az Annával megosztott kis

szobácskában.

Nem is gondolunk arra, minő kincs két rokonszenves nő egymásra

nézve.

Szeretőt találni: mindennapi dolog; de testvért találni: a sors kegyencei

számára tartogatott szerencse.

Aki előtt egy nő szívének legrejtettebb titkait elmondhatja, s aki azt megérti; azokat az ezerféle apró bajait a női szívnek, amiknek

felfogásához még a legodaadóbb férfikedélyben is hiányzik az érzék; azokat a nevezetes gondokat, amik a férfira nézve bohó semmiségek, de

miket egy másik nő teljes értékükben méltányolni tud. Aztán a

leghívebb, a legszeretőbb férfi is nem ismer egyenjogúságot, ha

meghallgatja is a szeretett nő panaszait, aggodalmait, ha talál is rájuk vigasztalást, de a maga baját viszont nem panaszolja el neki, nem engedi

a homlokát elülő felhők titkait kitalálni, búját, keservét tartogatja magának, megcsalt reményeket, megtorolhatlan sértéseket büszke

elmondani az ő szerelmese előtt, bezárja a száját, s csak magában évődik

– míg a rokonszenves nőszív a vele közlőtt panaszra a saját panaszával felel, kitárja a maga világát, engedi a testvérlelket egészen

beleköltözködni.

Blanka és Anna egész hajnalig nem aludtak el; mindig volt egymásnak

mit beszélniök, alig várhatták, hogy a selyemszálakat, amik éltük

eszményeit képezték, úgy keresztül-kasul szőjék egymáson, hogy

azokból utoljára egy szétbonthatlan mintarajz alakuljon.

Hogy közleményeikben Manassé és Benjámin volt a két főalak, az

természetes. Mindketten megegyeztek végre abban, hogy aki Benjámint

oda fogja kényszeríteni, ahol őt Anna akarja látni, az Manassé leend.

Hanem azért mégis fölébredt Blanka, mikor az első napsugár besütött

az ablakán, s az ódon üvegkarikákon keresztül bíborpiros világát

odaveté az ő ágyára. Annát is felkölté.

– Nézd, már hajnal van.

– Pihenj még, édes – súgá neki Anna –, ez még csak az “első hajnal”. –

A Keresztesmezőn jött még csak fel a nap.

S néhány perc múlva eltűnt a bíborsugár a falról, s ismét úgy lett, mintha bealkonyult volna. Blanka szempilláit lecsukta az álomtündér.

Jó egy óra múlva aztán Anna ébreszté fel őt.

– Most van nálunk hajnal, kedves.

Akkor villant ki az első lángsugár a Székelykő fölött, s most már Anna

vánkosaira sütött az.

Torockón kétszer látják a napot felkelni, nem kell e tüneményért Ava Saxa szikla előfokára vándorolni.

A férfiak már nem voltak otthon a háznál, mikor Blanka és Anna

hálószobájukból előjöttek. Manasséról azt mondták, hogy a családi birtok

ügyeinek rendezésében jár. Annál nagyobb dolga is volt: elrendezni a békeegyezményt szülöttevárosa és a dákoromán fölkelők között.

Reggelizés után a meleg őszi verőfényen kisétált a két fiatal hölgy a kastély parkjába, melynek berendezése műértő kézről tanúskodott. Apró

mulatóházak, darázskőből rakott grották, teleültetve havasi virággal, csörgeteg patakok, hattyúktól átszelt halastavak élénkíték az őspagonyt;

a remontant rózsák utóvirágai búcsúztak a múló esztendőtől, s százados

vadszőlőtő még sárguló lombbal koszorúzta be az óriási tölgyfát, mikor

már annak a saját levelei rég lehulltak. S ez a tölgyfa takarja be azt a csendes halmot, hol az apa és anya hamvai nyugszanak. Előtte egy fehér

obeliszk áll, azon e szók: “A legjobb szülőknek!”, s alatta a kilenc testvér neve. Azt a tölgyfát pedig még a nagyapa kedvenc szajkója ültette. A fecsegő madár, mikor gazdáját eltemették, utánament, s a domboldalba,

ahova eltűnni látta, egy makkot dugott el a csőrével; abból nőtt a tölgyfa.

Minden fának, minden kődarabnak története van itt, s egy-egy mohos szikladarab emléke felvezet az Árpádok és első honfoglalók korszakáig.

Majd a nyáron, a nagy pünkösdi népünnep alkalmával el fogják

vezetni Blankát a Székelykő tetejére is, ahol az ősi Székelyvár utolsó sáncfala fönnáll még, amiről annyi hősrege beszél, annyi népmonda dalol

még. A magyar nép legrégibb mítoszának bölcsője, oltára ez a völgy, ez a

bérc.

Dobszó szakítja félbe a beszélgetést.

A “Kő” felől porfelleget verve közelít egy harcias csapat. Blanka és Anna a parkot átszelő patak hídjára felállva nézik az előttük elvonulókat.

A torockói nemzetőrdandár két szakasza az, mely a megkötött

békefrigy után a sziklaszoros oltalmából visszatér. Egyik szakasz hajlott

korú férfiakból áll, a másik tizenhat éven aluli ifjakból. Ami e két élet kor

között esik, az elment honvédnek. Jól vannak fegyverezve mind; hogy miként látták el magukat szuronyos lőfegyverekkel, az Áron bátya titka.

Felvonulásuk példaszerű és a rendes csapatokhoz illő. Az ifjak szakasza

az akkori idők harci indulóját énekli.

Blanka tenyerébe tapsol; azt gondolja, népies mulatság ez.

Pedig ha Manassé közbe nem jön, ma és holnap ez éneklő ifjak

egyharmada ott festi vérével a Kő patakának megáradt habjait.

Most azután az a kis sziklaöböl akár egy bűvös üvegharang alá volna

letakarva. A négy égsark felől mindenünnen fognak felé tódulni a

pokoltól szabadon eresztett szörnyetegek. Ezt bűvkör veszi körül, nem törhetnek át rajta. Szétmállanak, köddé válnak, mikor határát érintik.

Azalatt a sziklasziget boldog védencének elég ideje marad új hazáját megismerni.

Mindenütt együtt járnak Annával, s az minden háznál otthon van. A holdsziget városkája sajátszerű kis telep ezen a világon.

Magára hagyatva; körülvéve elhanyagolt, messze visszaesett idegen

népfajtól, mely faviskókban lakik, rongyban jár, sötétségben lát – e kis darab föld egy önmagából született kultúra telepe. Minden saját

teremtménye, mint Japánnak, Kínának vagy az inkák birodalmának.

Rendes város, amelyben nincs se prókátor, se orvos. S a pört mégis eligazítják, s a nyavalyát mégis meggyógyítják. Boltja nincs, de azért mindent megtalálni benne, ami az élet kényelmére szükséges. Ismeri a pompát, a fényűzést, de azt mind maga állítja elő; a határán túl nem kér

senkitől semmit. Szeret jól élni, vigadni; de egyetlen csapszéke nincsen; az idegen számára vendégfogadó minden ház; az ott lakó pedig mit

keresne a korcsmában?

Azt mondják hogy lakói valaha (ötszáz év előtt) németek voltak,

eisenwürzeli települők; de most a legtisztább, a leghibátlanabb magyar nyelvet beszélik.

S a kis maroknyi népnek tanodái vannak, mikben filozófiát és

költészetet oktatnak. Külön osztályuk van a mechanikai és technikai tanulmányokra. Leánynöveldéjük legrégibb az országban.

Blanka elbámult, mikor meglátogatta a szegény nép gazdagságát. Mert

az gazdagság.

Alacsony házikó a gimnázium és növelde. Valahány angol utazó ott

járt, mind belecsapta még a homlokát a bejárat alacsony

szemöldökfájába. Mert valamennyit figyelmeztették bár előre a

bemenetkor, hogy vigyázzon az ajtóra; az őseik háromszáz év előtt apró emberek számára építették; de amint odabenn az egyszerű parasztfiúkat

a klasszikusokból felelni s a parasztleányokat zongorázni hallotta,

bámulatában mind elfeledte a fejét kijövetkor aláhúzni.

Szerencsére Blanka nem nőtt olyan magasnak.

S a kis sziklaváros nem éri be azzal, hogy a maga gyermekeit nevelje,

még idegeneknek is menedéket tár fel. Szegény székely fiúk messze

földről vándorolnak Torockóra, s ott adnak nekik ingyen kenyeret és tudományt.

S hogy mulatsága se hiányozzék a kis szigettanyának, még azon a

héten szombat este, azok az emberek, akik egész héten át dolgoztak, ellenség előtt álltak, Blanka tiszteletére nagyszerű hangversenyt

rendeztek ott abban a tanodaházban, hogy arra a hercegi úrhölgy azt mondá, hogy olyan szépet nem hallott életében.

– Látod – mond Anna –, ez a mi Scala-színházunk!

XXII.

Blanka egészen új életmódot talált maga előtt: teljes ellentétét az eddiginek.

A

Cagliari-palotában

egyedül,

elhagyottan

élt,

a

világtól

számkivetetten; környezete zsoldért hízelkedő, alattomban ellene

áskálódó, kémkedő, renyhe had. Egyedüli látogatója a csábító szép

kísértet, a vetélytársnő, a bűbájos démon; hálótársnője a zengő

szoborkép; künn a társaságban cselszövény, hazug barátság,

álszenteskedés, hízelgő irigység s áldozatai fölött kacagó bosszúvágy. –

A templomban bársonyba öltözött hölgyek, kik az imakönyvbe nézve

suttognak egymáshoz forró szerelmi kalandokra s jéghideg politikai

merényletekre kiadott jelszavakat, míg fenn a kórusban magasztos

hangok éneklik Palestrina himnuszait, s azalatt a reducik a pápák

síremlékéhez köszörülik orgyilkaik pengéjét.

Itt pedig egy közös házban lakó testvércsalád, melynek minden tagja munkában tölti el a napot, s jól megszolgált kenyerét a közös asztalra felhordja. Minden öröm és gond közös mindenkivel. Az új családtag

pedig kegyence mindenkinek, akinek az első belépése óta a ház küszöbén

kedvét keresi a ház apraja és nagyja. Még dolgot is találnak a számára; tudják, hogy neki ez is öröm lesz. Az első naptól kezdve úgy szeretett volna segíteni mindenkinek; a konyhán sütni-főzni, a kertben a

konyhanövényeket télire elrakni; a majorházban a baromfiakat etetni; odabenn a gyermekek számára ruhát szabni, varrni – de ezt mind nem engedték neki. Ehhez vannak mások, akik jobban értenek. Találtak aztán

ki a számára valamit, ami egészen neki való volt. A családi

számvivőséget. Kapott egy nagy könyvet, amibe az ő feladata volt

följegyezni a napi kiadásokat, a mosásba adott fehérneműt, a cselédek előlegezéseit, az apró bevételeket és a többi. Valami prózai lélek számára

végtelenül unalmas feladat; de egy költői kedélynek valódi mulatság. Az

annak olyan, mint a szárazföld a tenger istennőinek. Az egymás alá rakott számok: a sorok rímei, s az egész teletölt oldal, végén a “summá”-

val (ha jól kiüt) a legsikerültebb poéma! (Mikor én mulatni akarok, akkor

én számadást csinálok.)

Következett aztán (a munkanapok végén) az Úrnak napja, a vasárnap.

Ami után Blanka oly régen óhajtozott.

Egy ünnep abban a házban, amelyről Manassé azt mondta, hogy az

nem átjáróház találkozót tartó szerelmesek számára.

Vajon milyen lehet az ő templomuk? Milyenek az ő szertartásaik? Aki

Rómából jön, ugyan mire lehet ez még kíváncsi templom dolgában?

Találhat-e az még a torockói völgykatlanban valami újat? Találhat.

Egyszerű, fehérre meszelt négy fal, sima boltozattal. Két karzat a két végében, középen a szószék, azelőtt az Úr asztala.

Férfiak és nők, legények és leányok mind külön ajtókon jönnek be az Úrnak szentelt házába. Legelébb az ifjú legények. Azok elfoglalják a karzatokat, az orgona karzatát a tanulók. Aztán belépnek a családos férfiak életkor rende szerint. A legelső padsor szemben a szószékkel az elöljáróké, a nép elnevezése szerint a “nagyfejűeké”.

A szószék melletti bal oldali padsorokat a város tekintélyes családjai foglalják el. A legelső pad magával az Adorján családdal teli van; egy másik a Zsakókkal, harmadik a Boslákkal, kiknek neveit mint alapítókét

az iskolák aranykönyvei tarták megörökítve.

Blanka most látja a torockóiakat először ünnepi öltözeteikben.

Hétköznap durva munkásöltöny van rajtuk, a férfiakon a ködmen, az

asszonyokon a “muszuly.”

Valami sajátságos, sehol másutt nem található viselet a torockói,

csupán egy város népe számára kigondolva; valami vegyüléke a

németnek és magyarnak.

Fekete, báránybőrrel prémezett dolmányok a férfiaknál, ezüstfoglalatú

carniol és ametiszt gombsorokkal, miknek nyitott eleje közül kilátszik a finom bőrmellény, arra tarka cikornyák hímezve selyemmel,

aranyfonállal; a derekat tenyérnyi széles piros bőröv szorítja át, színes szironnyal gyönyörűen kivarrva, s a délceg öltözet fölé van vetve

panyókául a sujtásokban gazdag kacagány, magasra fölálló rókaprém

gallérral; azt hatalmas ezüstcsatok tartják összekapcsolva a mellen; kétoldalt hat sor ezüstboglár. Ez a nép fényűző! Jól teszi! Saját tenyere izzadt érte, amiben pompázik.

Amint a férfiak helyet foglaltak; jönnek a házas nők.

Párizs minden divatja nevetséges erőlködés ahhoz, a fantáziához,

amivel e földműves nép asszonyainak jelmezei dicsekesznek. A

menyecskék islógos ingpatyolatja, a csipkék, hímzetek, fodrozatok remek

összeállítása, az eszményi vállfűzők, zsinórövek, a prémes palástok, a

redőgazdag fersingek, a klasszikus ráncvetésű garáznák, a selyem előkötények kimeríthetlen változatait mutatják föl az asszonyi

szépízlésnek, amit tökélyre emel a fekete csipke főkötő, festői

hajtásokban átkötött fehér fátyolkendőjével.

Mikor a nők helyeiken ülnek, akkor jönnek be végre a negyedik,

hátulsó ajtón a hajadon leányok, egyszerre, párosával, s kétoldalt a nők háta mögött foglalnak helyet. Utoljára jönnek a gyermekek. Gyönyörű

falanksz! Murillo és Bernini angyalai: csakhogy elevenen.

Ez a torockói templom pompája!

Róma templomainak a falai ragyognak a művész remekétől, de népe

rongyos és szurtos. A torockói imaház falai meztelenek, de népének arca

ragyog a boldogságtól; az aranyat, a selymet, a dicsekedő pompát nem a

szent szobrok, hanem az emberek viselik.

Az volt a Canova, az volt a Michelangelo, aki ezt a kődarabot kifaragta

ilyen szobornak!

Egy durva, idomtalan kődarabot, mit a vaksors Ázsiából, vagy a finn pusztákról, vagy ki tudja honnan szeszélyében ide hajított. Az “ember”

boldogsága, a nép pompája az Isten házának legnagyobb dicsősége!

Az egyszerű ének után a lelkész föllép a szószékbe, s beszél a

gyülekezetnek – nem a csodákról, nem a misztériumokról, hanem arról,

amit mindenki megért: hazaszeretetről, embereknek egymás iránti

kötelességeiről, a munka áldásairól, Isten végtelen irgalmáról, a

jótetteknek önmagukban föltalált jutalmáról.

Imájában megemlíti Jézust, mint Istennek szerelmes fiát, embereknek követendő mintaképét.

És nem tagadja meg az üdvöt és paradicsomot azoktól, akik más úton,

más csillagok vezetése mellett indultak azt fölkeresni.

Azután hazabocsátja a gyülekezetet.

Legelébb eltávoznak az egyház vénei, a férfiak, akkor felkerekednek a

házas nők, s azok mögött akkor egyszerre előtűnnek Torockó drága

kincsei: az eddig rejtve volt hajadonok.

Hat hosszú padsort töltenek meg egymás végtében.

Mintha a “szépek könyvei”, az almanachok sorbaszedett címarcképei

elevenültek volna meg, úgy tűnik elő száznál több eszményi arc és alak

egy csoportban.

Viseletük harmonikus egysége a fehérnek. Fehér irhabőr ujjatlan

mente, fehér, kézcsuklóig érő bő patyolat ingujj, fehér, sűrű ráncos

fersing, s az arc körülkötve fehér fátyolkendővel. S az arcok ábrándképei a szépségnek, gyöngédek a színben, nemesek a vonásokban, változatosak

a kifejezésben, csak a szűz szemérmetességben hasonlók egymáshoz,

mintha mind egy családhoz tartoznának.

Hanem a hosszú hófehér sorban aztán feltűnik egy-egy fényalak. Egy

leány, aki már menyasszony. Társnői fellegalakja között ezeregyéjszakai

tündér. Viganójának bíborpiros kösnyői; arannyal, ezüsttel gazdagon kihímzett vállfűzője, arannyal áttört piros zsinóröve; a vállait, nyakát, keblét elfedő széles, gazdag csipkék, az övébe feltűzött, hosszan lecsüggő

színes selyemkendő, a felhajtott orrú piros szattyáncsizmák, a

kézcsuklóit szorító gyöngyhímzett kösöntyűk a népviselet remekét

tüntetnék föl; de a homlokára tett párta még ezen is túlemeli azt, a tenyérnyi széles arany paszománt, mint egy korona fogja körül a ragyogó

tekintetű főt, körüllebegve vállig leomló tarka szalagoktól, amik közül büszkén kiválik az aranyvirágoktól rezgő mátkabokréta: a menyasszony

büszkesége.

Blanka nem állhatta meg, hogy egy ilyen szép menyasszonyt templom

után oda ne csaljon magához, apróra megbámulni araköntösének

ragyogó pompáját.

Mind igazi arany s igazi drágaság az.

És amit az rejt, a szív is olyan arany és olyan drága.

Blanka azt látta, hogy itt százan vannak, akik versenyeznek vele

szépségben és szívjóságban. Jó szerencse, hogy mégsem vetélytársak.

– Honnan veszi ez a nép ezt a pompát? – kérdé Annától bámulattól elragadottan.

– Saját munkája ez mind.

– A csipkét, hímzésgazdagságot értem; ezt maga készíti; de hol veszi ezt a rózsával és liliommal kevert arcszínt! E gyöngéd modort, e szelíd, finom hajlékonyságot?

– A torockói férfi nem engedi az asszonyát, leányát durva munkába elegyedni; nem küldi a mezőre dolgozni. Kíméli és őrzi a napsugártól. A

nő csak házimunkát végez.

E szóban van a civilizáció ideálja kifejezve.

– De ha a torockói férfiak asszonyaik, leányaik finom szépségét nem engedik

a

napsugártól

elbarnulni,

ha

selyemben,

csipkében,

aranyhímzett patyolatban járatják őket, ha növeldéket, tanodákat tudnak

fenntartani, micsoda mesebeli tündér kölcsönöz nekik erre elég

gazdagságot? – Ezt kérdé Blanka Annától.

– Annak a tündérnek neve: a munka. Torockón, az Úr napjait kivéve,

nincs pihenőnap. Mikor a természet téli álmát alussza, akkor a torockói férfiak lemennek a föld alá, ott folytatják a munkát. Azok a füstokádó fekete sáncok az út hosszában az ő kincstáraik: a vasbányák, a kohók.

Több mint fél ezredév óta hordják fel a vasat a bányákból, s az messze földön hírhedett legjobb vas. És minő fáradsággal termelik és készítik azt

el! Egyszerű, öneszükből feltalált gépeiket egyedül a patak hajtja, a legtöbb munkát emberkéz végzi, századokról századokra, pihenés

nélkül. Ez az ő kincshordó tündérük. Nyáron át nehéz fáradsággal

mívelik a sziklába vágott szántóföldeiket, s ha rossz az időjárás, jégeső, fagy elpusztít mindent, amit a föld fölött talált, megmarad, ami a föld alatt van: a vas, s ami az aranykalászban elveszett, visszaadja a vas. Ez mindig egyformán terem, annak mindig van ára. Torockónak vasba van

vésve a múltja, vasra van építve a jövendője.

– És én azt hiszem, hogy az a vas benne van itt a légben, a vízben, a növényben és az emberek szívében, lelkében is.

– Úgy van! – felelt rá Anna büszkén.

Az ünnepélyes ájtatosság után Blanka felkérte Bertók és Áron bátyáit,

hogy menjenek el vele tanúkul a lelkészhez. Ott kijelenté áttérési szándékát. Tudtára lett adva, hogy kétheti időt szabott a törvény

elhatározása meggondolására. Ha változatlan marad az, jelenjen meg ott

ismét.

– Még két hét! – sóhajtott fel Blanka. – S aztán még hat hét a válóperig!

Áron meghallotta azt a sóhajtást.

– Én abból tudnék lealkudni valamit, ha nagyon szorítanók.

– Hogyan?

– A törvény azt rendeli, hogy annak, aki válópert indít, vagy itt kell lakni Erdélyben, vagy pedig itteni birtokosnak kell lennie. Ha tehát itteni birtokos lennél, akkor nem kellene tovább várnunk, mint míg a

consistorium összeül, s kimondja, hogy a római kúria által hozott ítéletet

érvényesnek találja az elválásra nézve; az újra összekelésre aztán nem kell engedély.

– Hát mit kellene tennünk?

– Valami kis viskót kellene megvásárolnod itt Torockón.

– De én nem tudom, hogy van-e nekem pénzem?

– Hogyne volna.

– Manassé mondta?

Áron meg volt akadva. Azt nem felelhette, hogy Manassé “mondta”,

mert ez hazugság lett volna; az igazat sem árulhatta el, hogy mit látott és olvasott Manassé tárcájában, mert akkor minden egyébről föl kellett volna világosítani Blankát; tehát igazi székely óvatossággal azt felelte e kérdésre, hogy “mondódott”.

Ennek aztán Blanka nagyon örült.

– Volna annyi pénzem, hogy megvehetnék rajta egy vasbányát?

– Micsoda? Te egy vasbányát akarsz venni? Te drága kincs.

– Igen. Manassénak hozományul. – Ő azt mondta, hogy új pályát akar

kezdeni: bányász lesz.

– Tehát veszünk egy vasbányát; azt a te nevedre kereszteljük, s az akkor mindjárt gyémántbánya lesz.

A vétel még aznap megtörtént. Egyikét a városhoz legközelebb eső

tárnáknak elkeresztelték Blanka nevére, s kocsikon kimentek az átvenni.

Maga Blanka is leszállt az aknába, új birtokát a föld alatt megtekinteni.

Egész gyermek lett az örömtől.

Pedig biz a vasbánya nem valami költői képzelmet felmelegítő látvány.

Estére az áldomását is megülték a birtokbavételnek. Mert az egy Istent hívők és az angol puritánusok között az a nagy különbség van, hogy a míg ezeknél a vasárnap a zárkózottság rideg napja, addig amazoknál az

öröm és vigasság határideje. Akkor a leányiskola termeit kiürítik,

átalakítják táncteremmé, cigányt hozatnak, s hajadonok, menyecskék és ifjak esti harangszóig táncolnak ártatlan jókedvvel. Korcsma, tivornyaház

e városban nincsen. A mulatság a falu véneinek gyönyörködő szemlélete

mellett foly le.

Az Adorján-házban is mulatság volt tehát ezen a napon. A bányavásár

áldomását ülték. Áron bátyának is nagy kedve csucsorodott, hogy

lehetett tréfálni vele.

– Ma nem lehetne tőlem olyat kérni, amit meg ne tennék.

Blanka és Anna szaván fogták szegényt.

Régóta suttogtak egymással titokban valamit, ami a szemjárásból s a félbeszakított beszédekből ítélve nyilván Áron bátya ellen tervezett cselszövény volt.

Csaknem egyszerre szólalt meg mind a kettő.

– Áron bátya! Szavadon fogunk.

– Meg kell tenned, amire kérünk.

Most már Áron megszeppent. Igazi székely volt, aki tudja, hogy az ígéret: adósság, s azért jó azzal takarékosan bánni.

– No – de csak egyet kérjetek, mert többet nem ígértem.

A két hölgy egyik a másikat nézegette, hogy szóljon.

– No, már tudom, hogy miben mesterkedtek? Látom arról a te fitos orrocskádról, Anikó húgocskám, hogy mi bolondra akarsz rávenni. Azt akarod, hogy táncoljam el az igazi székely táncot!

Az pedig egy igen furcsa tánc, arra a nótára, hogy: “Az én csizmám disznóbőr!” Híres jókedvének kell lenni a székelynek, hogy azt valakinek

bemutassa; mert az nagyon tréfás tánc. Komoly annak, aki járja; de aki nézi, mindig kacag rajta.

– Hamis a zúzád! Már el akarod velem járatni! Pedig megmondám,

hogy nem táncolom el, míg lakadalom nem lesz a háznál. Csitt, te leány!

Szólj, te asszony! Inkább a te kívánságod teljesüljön.

Blanka bátorságot vett magának a biztatást fölhasználni.

– Hát éppen az én lakadalmamra akartunk valamit kérni.

– Mit hozzak rá, gyémántom? Elhozzam a kolozsvári Salamon

bandáját? Hozassak csimpolyást?

– Csak azt szeretném, ha együtt lenne akkor az egész családunk.

– Hisz az meglesz.

– Dávid is?

– Az is itt lesz. Urlóbot kérünk neki három napra.

– Hát akkor az, amire mi ketten kérünk tégedet, hogy – hívd meg a lakadalmamra Zenóbiát is.

Az öreg székely azt gondolta, hogy ez elől az orozva tett megtámadás

elől legjobb menedék lesz a futásban. Megfordult, s megszaladt. De a két

asszonycseléd elfogta, s nem ereszté ki a keze közül. Egzekálták rajta az

ígéretet.

Akkor aztán elkezdett alkudni.

– Inkább eltáncolom az igaz székely táncot.

– Nem! Nem!

– Inkább elhozom a Salamon bandáját Kolozsvárról.

– Nem kell! Nem kell!

– Inkább elmegyek a püspökhöz, elhozom a diszpenzációt a számodra;

s két héttel megrövidítem a várakozási időt.

Blanka aztán olyan szépen kérte.

– De mikor, látod, azt már nekem meg is ígérted.

– Nagy bolondság volt tőlem! De még nagyobb tőled, hogy rá emlékezel. Hiszen ha ígértem, hát meg vagyok fogva. De látod,

Salométól sem volt szép, hogy apjától, Heródestől, Keresztelő János fejét

kérte ajándékba.

– De hisz én nem kérem tőled senkinek a fejét.

– Mit tudod te azt?

– Óh, tedd meg a kedvemért.

Áron bátya megfenyegette keményen a görcsös mutatóujjával Anikó

húgát. Könnyű volt kitalálnia, hogy az beszélte el Blankának Dávid és Zenóbia szerelmi idilljét; aztán meg azt is, hogy ebben a családban Áron

bátya a “tribunus plebis”; ő gyakorolja a “vétót”, s amelyik testvérének a

házasságába bele nem egyezik, annak nehéz állapotja van. Ezt kell

meghódítani.

– De rögtön velünk kell jönnöd a szobánkba. Ki tudja, mikor kapunk megint ilyen jókedvedben? Mi már megírtuk a meghívást.

– Már előre megírtátok?

– Mind a ketten egy levélben.

– Meghívtátok Zenóbiát?

– Igen.

– Akkor az apját is meg kellett hívnotok, Cipriánt.

– Természetes.

– Természetes. Biz az nagyon természetes. Hát már most én mit

csináljak?

– Jer, és írd alá te is a levelünket.

– Este van. Nem látok.

– Hozunk pápaszemet.

– Akkor inkább látok.

S a két ifjú hölgy addig nem ereszté el Áron bátya karjait, míg át nem

ment velük közös szobácskájukba. Ott alája tolták a hímzett tabourettet,

kezébe adták az írótollat, meglíneázták előtte a helyet a papíron, ahová a

nevét kell pingálnia, s széles vállára fektették kétfelől a fejecskéiket, mindaddig, amíg a levelet aláírta.

Megtörtént; a toll utolsó vonása olyan tinta-kartácsot fecskendett maga

körül, hogy az tökéletesen kifejezte Áron bátya érzelmeit ebben a

pillanatban.

– El sem olvastad, mit írtál alá! – enyelgett vele Blanka. – Hátha halálítélet volt?

Áron ránézett szörnyű komoly arccal, s széles tenyerét rátéve a levélre szomorúan mondá:

– Minden bizonnyal az volt.

Aztán megcsókolta Blanka kezét, s:azt mondá neki:

– Nagy bolondságot csináltam mai nap. De hát a te kedvedért még azt

is megteszem, gyémántom.

Azután gunyoros nevetéssel fordult Anna húgához, hozzája intézve a

szót:

– Tehát Manassé menyegzőjén poharat koccintunk egymással, én és

Ciprián! – A zalatnai napok után!

Anna fehér lett, mint a fal.

Blanka arca az örömtől ragyogott.

Anna már tudta, hogy mit jelent – a zalatnai napok története.

De Blankának még nem beszélt róla senki.

Hadd örüljön még!

XXIII.

Mik voltak azok a zalatnai napok? Egy névtelen történet, minőket földdel

betakarni szeretünk, s a kizöldült pázsitot nem bolygatjuk fölöttük. Azt mondjuk: a végzet keze volt; annak méltóztatott egyszer az “embert”

mint elemi csapást mutatni be a világnak. Árvíz, jégeső, tűzokádók lávája emberalakban.

Hogy Torockó új vendége előtt titokban lehetett azt tartani, ami hozzá

oly közel történik, annak igen egyszerű magyarázata van. Nem voltak hírlapok. Kolozsvárott a sajtó megszüntette működését, s Magyarország

felől nem volt postajárás.

Olyan idők voltak.

Hanem ha távolabb elmegyünk a színhelytől, majd ott megtudunk

belőle valamit.

Caldariva márkinő ez idő szerint Bécsben időzik.

E nő jellemének megértésére el kell némely előzményt mondanunk.

Férje, Caldariva márki, valóságos nápolyi főnemes volt. Keze által a szép Cyrene-ből valóságos márkinő lett. S a nápolyi udvarnál ez elég cím

volt az elfogadtatásra. Igaz, hogy Caldariva Rosina ellen nem is lehetett

akkor semmi olyan vádat felhozni, mely előtte a magasabb társaságok bejáratait elzárja.

Mikor a márkit az a baleset érte, melyet már említettünk, a gyászos özvegy Rómába költözött. Ott ismerkedett meg Cagliari herceggel,

akinek azután később bizalmas barátnéjává lett.

Még Rómában nem érezte a viszonyok semmi közvetlen hatását az

életben. Diplomaták és főpapok csakúgy látogatták szalonjait, mint

azelőtt, s a vatikáni fejedelem mellett nincs fejedelemnő, aki srupulózus

legyen megválogatni a hölgyeket, akik előtt nyitva vagy zárva kell lenni

a “boscarettó”-nak.

Hanem amint Cagliari herceg felköltözött Bécsbe, s a szép márkinő is

egyidejűleg a fővárosba tette át székhelyét, nagyhamar tapasztalá, hogy

az ottani magas régiókban sokkal hidegebb a levegő, mint az olasz capitálékban.

Caldariva márkinőnek nem volt elég a magas cím, hogy minden ajtó

megnyíljék előtte. A bizalmas viszony közte és Cagliari herceg között

olyan volt, mint a pókháló a korona ágain. Azt le kellett onnan tisztítani.

A márkinő bizonyos volt afelől, hogy a herceg nem tud az ő

bűvköréből menekülni soha többé; azért azt a tanácsot adta neki, hogy házasodjék meg.

Ő maga választotta ki számára, akit nőül vegyen: a kolostorból csak akkor kikerült Zboróy Blanka grófkisasszonyt.

Tudta előre, hogy ez igen szerencsétlen házasság lesz, s számított rá.

Annyi célt elért vele, hogy a herceg megnősülése által a saját

hírnevének hiányosságai, úgy-ahogy tatarozva lettek. A külső tisztesség

meg volt mentve.

Cagliari herceg mint diplomata igen becses személy volt a sorsintéző

körökben; közbenjárása által sikerült egy meghívót kieszközölni Rosina számára is egy udvari bálba.

Az akkori bécsi udvari bálok feszes etikettje erős ellentétet képezett a nápolyi mulatságok kedélyes fesztelenségével szemközt.

A szép márkinő elég érzékkel bírt észrevenni azt, hogy őt ott lenézik.

Ez még nem elég erős szó. Nem látják meg.

A sorba állított szép élő kariatidák mindenfelé fordulnak, csak őfeléje

nem.

A feszes rendben fölállított cercle átelleni oldalán megpillantja az ifjú Cagliari hercegnőt. Valóságos gyermek még. Mosolyog, köszönget

jobbra-balra, hanem mikor átellenesére kerülne a tekintete – akkor lesüti

a szemeit, és elkomolyodik; vagy átugorja azt tekintetével.

A márkinő megjegyzi magának, hogy ez a nő tudja azt a mesterséget,

hogyan kell valakit meg nem látni; annyira meg nem látni, hogy

vonásaira se emlékezzék, ha valaha összejön vele.

Azután elkezdődik a tánc. A vendégcsoport közül felszínre kerülnek, akik eddig háttérbe voltak szorítva: a fiatal hadnagyok és kancelláriai fogalmazók, akiknek feladatuk az ünnepély táncrendi részét gyakorlativá

tenni. A szertartás mestere bemutatja őket a szép élő szobroknak, s azok

egyenként lejtésre kelnek, selyemuszályaik kört seprenek a sima

parketten – csak a szép Cyrene-ért nem jön senki. Az egész valcert végignézi.

Most a zenekar a francia négyes előjátékát hangoztatja; az ifjú urak sietnek foglalkozni, a táncoszlop alakul; a szép Cyrene megint ott marad,

mintha ő volna egyes-egyedül márványból.

Ekkor egy festőmintának való szép ifjú alak válik ki a tétlen

vendégtömegből, s a szertartás rendezőjével odavezetteti magát a márkinőhöz.

– Vajdár Benjámin úr.

Óhajt abban a szerencsében részesülni, hogy a szép úrhölggyel egy

chassé croisé-t ellejthessen.

Ez a szerencse megadatik neki.

Ettől a pillanattól fogva rabja volt Vajdár a szép Cyrene-nek.

A francia négyes jó suttogási találkozó. A szövevényes csoszogó tánc alatt annyira mentek egymással, hogy a márkinő felhatalmazta Vajdárt, hogy őt meglátogassa.

Ez ifjú az ő reputációját mentette meg, mert a hivatalos báli tudósító kénytelen lesz a márkinő nevét is fölemlíteni, midőn a française

táncoszlopának résztvevőit az utókor számára megörökíti.

Diadalát csak az utolsó táncábra zavarta meg. A “lánc”-ban minden

találkozó kezét nyújtja egymásnak sorba, s mikor Cagliari hercegnő

találkozott a szép Cyrene-nel, csak a legyezőjét nyújtá neki, és megint nem nézett rá.

Talán egész öntudatlanul tette. Talán másnak sem adott kezet. Talán nem is tudta, mennyire megsértett akkor egy nőt. Talán azt sem tudta, hogy az egy olasz nő, s az olasz nők között az, akit a világ a “szép Cyrene” névvel tisztel meg, és gúnyol.

Azt pedig, hogy minő átkos ellentéte van ezen nő csillagának az

övével, bizonyára éppúgy nem ismerte, mint ahogy nem ismerik az

angyalok a hét főbűnt.

Nem sok időre ez első találkozás után Vajdár Benjámin elhagyta a

szerény subalternus állomást az udvari kancelláriánál, hogy Cagliari herceg magántitkárja legyen.

Azon időkben egy dúsgazdag főúr magántitkárjának állomása a

legnevezetesebb közhivatalokkal versenyzett.

Vajdár kora ifjúságától kezdve üldözte az élvvágy, a gyönyörvadászat,

az úrhatnámság. Ezeknek a rossz ösztöneinek sok lelkiismeretbeli

kérdést alárendelt.

Menyegzője ki volt már tűzve Annával, s ő az utolsó napon írta meg,

hogy visszalép. Az egész család együtt volt már, vártak reá, s helyette a

kegyetlen levél érkezett meg.

Azt nem is tartotta szükségesnek tudatni egykori jótevőivel, hogy

egyúttal hitét is megváltoztatta. Ez nagyon természetes volt. Cagliari

herceg nem tarthatott unitárius titkárt.

De átesküdött volna ő már akár phansigarnak is, amióta annyira

elveszté eszét, hogy a főurának mind a feleségébe, mind a barátnéjába belészeressen.

A márkinő ismerte mind a két őrültségét, s táplálta mind a kettőt kápráztató reményekkel.

Vajdár, mikor valami gyönyörvágyat kellett kielégíteni, nemigen volt skrupulózus annak megszerzésében.

Az úrkodás és bonviván életmód a fiatalembert odatántorítá, hogy

megismerkedjék az uzsorásokkal.

Azok pedig előrevigyázó urak. Tudják, hogy egy fiatal hivatalnoknak,

aki hazulról semmit sem várhat, nem sokat ér az aláírása. Benjámin nem

sokat tusakodott magában a lelkiismeretével, hogy a hozzá legközelebb eső jó barátja nevével adjon a saját magáénak nyomatékot. Utánozta Manassé nevét a váltóján. Hiszen leendő sógora volt, és igen jó ember, aki, ha megtudná is, megbocsátana érte; de meg hitte is, hogy az sohasem

fog napfényre jönni. Az uzsorás becsületes ember, akinek a szavában bízni lehet. Ha egyszer az megígérte, hogy a letett váltót senkinek nem fogja mutatni, hát akkor nyugodtan lehet aludni felőle.

Mikor aztán a hercegnél hivatalba lépett, s egyszerre nagy

pénzelőleget kapott, az első dolga az volt, hogy az uzsoráshoz siessen, azokat a bizonyos váltókat kifizetni.

A pénz férfia megvigasztalá nagyon: nem kell már azokat kifizetni.

Neki bizony egy kis pénzzavara volt; szüksége volt a jó papírjait folyóvá

tenni: a letett váltókat elvitte ahhoz az úrhoz, akire utalva voltak, s ez igazi gavallér ember, kifizette azokat első látásra.

Benjámin meg akarta enni az embert dühében!

Az ő hamisított váltóit annak az embernek a kezébe juttatta, kinek a testvérét ő éppen az idő alatt oly csúful meggyalázá. Odaadta a nyakára

hurkolt kötél végét a legkeserűbben megbántott ellenségnek.

Ez ember őt most üldözheti az egész világon keresztül, s még csak azzal sem segíthet magán, amivel férfi férfi ellen szokott föllépni, ha egy láncot ketté akar szakítani, mely őt akadályozza: még csak meg sem ölheti. Hisz a kihívásra elég annak fölmutatni a hamisított váltókat, s nem lehet párbaj.

Manassé pedig kerülte őt e nap óta.

Vajdár megjelenése a Cagliari-palotában nyílt kitörésre hozta a hercegi

házastársak közt lappangva izzó ingerültséget; egy délután a hercegnő

elhagyta a palotát, s egy nevelőintézetbeli barátnéjához menekült

Magyarországba. Onnan indítá meg a válópert férje ellen.

A közbejött nagy politikai fordulatok aztán fölforgattak minden eddig

létező rendet. A világnak nem volt gondja a hercegek magánéletében előforduló botrányokra, s a főudvarmesterek, amióta a “tisztelt

polgártársak” talpai otthagyták a nyomaikat a fényes parketten, nem válogattak többé olyan nagyon a márkinőkben.

A herceg válópere – még inkább a római események – aztán Rómába

szólíták a herceget, titkárját és barátnéját.

Az a gondolat a márkinő agyából került ki, hogy megfordítsák az

eddigi viszonyt a két nő között, s az elválás után Blankát Vajdárhoz adják

nőül, kit a szerelemszomjas herceg kész volt fiává fogadni – ilyen eredményért.

Hanem aztán önmaga elrontotta megint az egészet. Lehet, hogy Blanka

miatt nehezen kivihetőnek találta a cselszövényt. Nyomára jött Blanka vonzalmának Manassé iránt. Most azután más tervet főzött ki. Egészen nagyra nevelni Blanka szívében azt a szenvedélyt, s bukott nővé tenni őt

általa.

A kúria ítélete a válóperben a márkinőre nézve is kényelmetlen lett. A

hercegnek nem lehetett újra nősülni, amíg elvált felesége él.

Most már nem volt elég, hogy megalázza, összetörje azt az asszonyt, most már az kellett neki, hogy el is temesse.

Úgyis halott volt már. Annak egy nappal több vagy kevesebb ezen a világon, nem sokat számít már.

És akkor egy csodatevő varázsló rábeszéli ezt a halottat, hogy hagyja el

a sírboltot, s kezdjen el egy új életet az Isten szabad ege alatt, s az bejelenti egész naiv őszinteséggel, hogy őneki bizony megtetszett az a szép világ, s visszaküldi koporsóját az elvált urának, az özvegyi évdíj aranyaival s a szentszék ítéletének papírhamvaival együtt.

Mármost mi vár erre az asszonyra?

XXIV.

A szomorú évben is voltak, akik mulatni szerettek. Amíg a Tisza partján,

a Kárpátok között, az erdélyi havasok völgyeiben folyt a vér, a nagy császárvárosban csakúgy nem maradt el a farsang, mint más

esztendőben. S a táncvigalmak legelsője, amit a hírlapi fáma előre elhíresztelt, a Caldariva márkinő táncestélye volt. Még akkor a gazdag főurak voltak a társadalom tónadói; az egyenlőség korszaka nem tolta helyükbe a – fényűző fináncbárókat.

Az olasz asszony ízlése túlfinomítá a megszokott mulatságot. Az ő

termeiben nemcsak táncot és pezsgőt talált a vendégsereg, hanem

isteneknek való mulatságot is. A kor hírhedett művészei voltak

megnyerve az estélyek számára; a hasonlíthatlan Altioni, a

hegedűművész Vieuxtemps, kit kétszeresen érdekessé tett az, hogy

Budapesten a magyarok, amiért szerződése ellenére a német színpadon is

fellépett, kifütyülték; Elssler Fannynak egy fiatal növendéke (állítólag leánya), ki félévi ragyogás után a művészi pályáról végképp letűnt, s ami

legnagyobb zajt ütött azon idő tájon Európában, Kobler automat

színháza, melynek alakjai minden gépezet nélkül táncoltak, lejtettek, máig is kitalálhatlan mechanizmus bűvészete hatalmával. Ezeket mind

egyesíté a Caldariva-palota estélye, melyre a bécsi társaság színe-java hivatalos volt.

A mulatság fényes volt és hevélyes. A házinő ünnepelt királynője volt

a mulatságnak, akit mindenki tömjénezett.

Csak az volt a kérdés, hogy ki volt ez a “mindenki”?

Mikor az utolsó vendég is búcsút vett, s a zenekar a finálé ábrándját hangoztatta, a ház úrnőjét karonfogva vezeté Cagliari herceg pompás budoárjába.

– Hogy van ön megelégedve az ünnepéllyel, királynőm? – kérdé a

herceg dicsekvő hízelgéssel.

– Sehogy sem – felelt rá a márkinő, legyezőjét, karpereceit lehajigálva

az asztalra.

– Mi hiányzott belőle?

– Az emberek.

A herceg elbámult.

– Én azt hittem, hogy az ön termei tele voltak.

– Igen. Majmokkal.

A kesztyűt, mely nem akart könnyen lejönni kezéről, lerepesztette, úgy

tépte le róla.

– Nem vette ön észre – mondá a márkinő –, hogy egyetlenegy

udvarképes alak nem volt a megjelentek között. Még az udvari színház tagjai is kimentő leveleket küldtek saját becses személyeik helyett. Éppen

azok, akiket akartam itt látni, tündököltek jelen nem létükkel.

– Az udvarnál gyász van – szépíté a dolgot a herceg.

– Nálam van a gyász, uram, nálam! – mondá a márkiné indulatosan, s

gondatlanul szórta le hajfürtéből a gyöngysorokat, nyakáról a gyémánt rivière-t, s hogy corsette-jétől hamarább szabadulhasson, ollóval vagdalta

szét a fűző selyemzsinórt, s aztán a földre taposott bálruha helyett egy bő

burnuszt keríte magára. – Meddig fog e megaláztatás még tartani?

A herceg bosszúsan vont vállat.

– Én oka nem vagyok.

– Hát ki?

– A római kúria, mely megtiltotta megházasodnom.

– Önnek legnagyobb örömére.

– Ön igazságtalan hozzám, Rosina. – Tudja, hogy mennyire szeretem.

A márkinő ajkait pittyeszté, s lehűtő tekintettel nézett a maga

bolondjára. Olyan rút szájat tudott csinálni, és kiállhatatlan orr-redőket, mikor bosszús volt, hogy az embernek rosszul esett reánézni.

– Esküszöm önnek – mondá a herceg –, hogy amely napon elvált

nőmnek halálhírét veszem, másnap kihirdettetem eljegyzésünket.

– Ezt tehette volna ön, mielőtt azt a nőt elvette.

– Nem önnek a tanácsára vettem-e el?

– Akkor még nem ismertem az itteni szokásokat. Azt hittem, hogy jobb

lesz szabadnak maradnom. Önnek a házában lesz egy hosszan tűrő

mártír, akinek a hallgatása elfed minden titkot, s az nekem szabadalmat

ád. Nem tudtam, hogy itt még az asszonyok számára is van

titkosrendőrség. De hát utoljára is nem tudott ön végképp

megszabadulni ettől az asszonytól?

– Én mindent elkövettem, hogy a kúria kedvezően ítéljen. Követtem

önnek a tanácsát, hogy a nőt kegyelem útjára vezessem. Mi hiúsítá meg

mindezt? Most ki van ránk mondva az ítélet. Ameddig ez a nő él, addig

sorsunkat el nem fordíthatjuk.

– És meddig fog még ez a nő élni! – kiálta fel szikrázó dühvel a halavány alabástrom alak.

A herceg hidegen felelt:

– Ameddig Istennek tetszik.

A szép Cyrene közel simult hozzá, s fejét vállára téve halkan súgá fülébe:

– Tudja ön, hol van most az az asszony?

– Nem tudom – szólt a herceg, arcát félrefordítva, mint aki nem mond

igazat.

– Lássa ön, én nem bocsátom el őt olyan könnyen a szemem elől. Ön

otthagyta őt Rómában, jól odaláncolva őt börtönéhez. Feje fölött kifent kések, lába alatt kaszatömlöc; árulók, orgyilkosok körülötte; lázadás, gyújtogató népharag közepett. Már ott ugattak az ablaka alatt Jezabel kutyái! Én tudtam, hogyan kell ettől az asszonytól megszabadulni.

– Ön remek nő, Rosina.

– Ekkor egy ember, aki senki – egy pont, egy zérus, közécsap a

játéknak, s halomra dönt mindent. Igen, mert ez a senki, ez a pont, ez a

zérus mégis volt valami, mi több egy hercegnél, egy fejedelemnél – egész

férfi! Ez elvitte magával Rómából azt az asszonyt.

– Szerették egymást.

– Azt gondolom. – A sors másodszor is belevezette őket a kelepcébe, amiben annyi más ember otthagyta az életét. Triesztben három óráig voltak a haditörvényszék és rendőrség hálófonalai között. Ha négy óráig

maradtak volna ott, bizonyosan megfogta volna őket a háló. Csak az útleveleiket kellett volna hamarabb elolvasni valakinek, hogy megtalálják

az okot, amiért az ember a cinterembe vándorol. Azonban, mire ez

valakinek az eszébe jutott, akkorra már az az ember, az a semmi! Az a férfi! Elvitte őt magával. Gyalog mentek a Karszt sziklaösvényein

keresztül.

– Nagyon szeretik egymást! – mondá a herceg.

– Olyan nagyon szeretik egymást, hogy nem fognak öngyilkosokká

lenni, hanem tovább élnek, hogy tovább szerethessék egymást. Eleinte azt hittem hogy úgy fog végződni a drámájuk, amint hasonló kedélyű

embereknél szokott. Turbékolnak, epedeznek, édelegnek, s mikor azt

látják, hogy nem lehetnek boldogok, hogy a sors ellen hasztalan

küzdenek, akkor egy szép este bezárkóznak egy szobába, s reggel mint szép halottakat találják meg őket. Még mást is reméltem. Hisz nem

vagyok oly kegyetlen szívű. Azt hittem, el fognak szökni együtt más világrészbe. Onnan majd egyszer a nőnek halálhírét fogjuk venni. Nem lesz igaz; ők álnév alatt elrejtőznek, de nekünk a hivatalos hír elég lesz bizonyítékul. Cagliari herceg keze felszabadul a rávert bilincsből s akkor

aztán válaszolhat arra a kérdésre, hogy vajon a szép Cyrene több-e rá nézve, mint egy szép játékszer.

– Rosina, esküszöm önnek!

– Fölösleges eskü! Legalább egy időre az. Ön megkapta Zboróy Blanka

levelét?

– Nem kaptam.

– Dehogynem, amit még Triesztből írt önnek novemberben.

– Nem jutott el hozzám. Én még a december havi illetményét

elküldtem neki Vajdár által Rómába: ötezer scudit.

– Hahaha! Önnek derék fogadott fia van, mondhatom. Önnek a leveleit

utasítás szerint ő szokta fölbontani. Erre az egyre elfeledte önnek a figyelmét fölhívni. Annak aztán megint nem ő lesz az oka, ha a mostani

olaszországi állapotok mellett egy ötezer scudis küldemény, mely a

címzettre nem talál, úgy elvész, hogy nyomára nem lehet akadni. – Ez igazán zseniális kölyök!

– Kitelik tőle ilyen escroquerie.

– Hanem azért ne vesszen ön vele össze. Nekem vett rajta

gyémántokat. A családban maradt a vagyon. Arról a levélről nekem már

novemberben tudomásom volt.

– No, és szabad nekem “is” megtudnom, hogy mit írt nekem a

hercegnő?

– Azt, hogy lemond az apanázsáról, újra férjhez megy, s minthogy ez

nem megy templombontás nélkül, áttér a jegyese hitére.

– Ebben az az örvendetes, hogy nekem megmarad a hatvanezer

scudim.

– Fi donc! Ha Mayer bankár mondaná ezt! De egy Cagliari herceg!

– Én ezt a hatvanezer scudit ezentúl önnek adom – szólt a herceg, hízelgőn fonva karját a szép hölgy vállai körül.

– Uram; ne érintse ön a kezemet! – szólt az, elhárítva magától az ölelést. – Ha volt bátorsága “egy” nőnek azt mondani önnek a szemébe:

itt a hercegi koronád meg az aranyaid: szedd fel! Nekem nem kellenek;

én akarok egy “egész” embert, aki nekem uram és királyom! – Hát

akadhat ön még egy második nőre is, aki ezt szintén megteszi.

– De hát mit kíván ön? Csináljam én is utána azt, amit Zboróy Blanka tesz? Legyek önnel együtt protestánssá, hogy aztán mi is

megesküdhessünk?

– Bizony, majd azt mondtam rá, hogy tegyen úgy! Úgy hiszem, hogyha

egyszer az “advocatus diaboli” előtt védeni kell a földön elkövetett bűneinket, az ön tréfájára könnyebb mentséget találna, mint amit én tervezek.

– Ön valami tréfát tervez, Rosina?

– Nem is rosszat. Hogy a szerelmes pár célt érhessen, Torockóra kell hazajutnia. Nyomról nyomra kísértem eddig az útjokat. Erdély felé

tartanak, annyi bizonyos. Ott a hegyek között van a galambpár fészke, amelyben meg akar húzódni. S azok a körülfekvő erdők most tele

vannak kányákkal, héjákkal!

– Ön arra gondol? – szólt akadozó szóval a herceg.

Az öreg roué szerette magát kegyes embernek mutatni, aki fél az

éjszakai rémektől; hisz a babonákban. Nem szerette, ha egy szép hölgy halálról beszél előtte.

– Még most csak gondolok – szólt a szép Cyrene. – S lehet, hogy a gondolatom is teljesül. De ha nem úgy lesz, akkor majd tenni is fogok.

Azzal elővette azt a nagy katonai térképet, melyen Erdélynek minden

hegye, völgye, még elszórt csárdái is mértani pontossággal vannak

följegyezve. Több hely beleszúrt gombostűkkel volt megjelölve.

– Itt a völgykatlanban fekszik Torockó. Körülötte ezeket a pontokat tartják megszállva a fölkelők. Hallott ön már valamit a viselt dolgaikról?

– Borzasztó meséket.

– Azok nem mesék, s borzad tőlük, akinek gyönge szíve van. Én nem.

Mit gondol ön, hogy ha egy ilyen borzasztó mesének a színhelyére

tévednének a mi menekültjeink, mi történnék velük?

– Arról álmodni sem szeretek.

– Ott nem védi meg őket az angyali szépség. Azok ott gyorsan ítélnek,

és végrehajtanak.

– Valóban?

– Valóban! Valóban! Ön olyan hangon mondja azt, mintha egészen

másutt járnának a gondolatjai. – Meglehet, hogy önnek a felesége már ebben a pillanatban valamelyik kútnak a fenekén fekszik.

– Az rettenetes volna!

– Rettenetes csak az volna, ha igaz lenne, s nem volna senki, aki a tényt

be tudja bizonyítani. Erről gondoskodtam én.

– Ön borzasztó nő, Rosina!

– Ne rémüljön el! Én nem tettem semmit. Én csak engedem őket menni

a maguk útján. Ha elbuknak, nem az én hibám. Én csak arról

gondoskodtam, hogy ha balsorsuk utoléri őket, erről bizonyítvány

legyen a kezemben. Csak nem tart ön Fredegondának, Lady Macbethnek,

Borgia Lucrétiának?

– De hát hogy akar ön erről bizonyos adatokat szerezni?

– Igen egyszerű úton és módon. Erdélyből minden ily rémeseményről

a legrészletesebb tudósításokat küldik meg a hadügyminisztériumnak.

– Ki küldi azt?

– Olyan hű emberek, akik a hadviselésnek azt a nemét rosszallják.

Azokban a tudósításokban fel vannak sorolva az áldozatul esettek nevei

mind! Én e leveleket megkaptam másolatban.

A márkinő felnyitó pompás, teknőchéjjal kirakott szekrénykéjét, s egy

rózsaszín szalaggal átkötött iratcsomagot vett ki belőle.

A herceg tetteté, hogy összeborzad, mikor azt azt asztalkára letette eléje.

– Ne ijedjen meg, herceg. Nem lehet ez iratokat olvasni. Titkos

írásjegyekkel vannak fogalmazva.

De a herceg mégis fölkelt az asztaltól, mintha egy sírboltot nyitottak volna ki előtte, s annak a kísértetei emelkedének ki eléje.

A szép Cyrene vette észre a hatást, s most már úgy tett vele, mint az állatszelídítő a meghunyászított oroszlánjával, mikor a nyers húst

szájához veri, s korbácsot ad neki helyette.

A márkinő felnyitott egy iratot, s nevetve olvasott fel belőle egypár sort. Az természetesen úgy hangzott, mintha szanszkrit nyelven lett volna írva: semmi értelme nem volt. A herceg fülében mégis úgy

hangzott, mint valami rettenetes varázsmondat.

Aztán csábító mosollyal dűlt oda a vállára a szép hölgy, s

bársonyujjaival megcirógatta az állát, s azt mondá neki:

– Hanem ha egy kellemes éjt akar ön az oldalam mellett eltölteni, ha van önnek vágya rendkívüli, nem mindennapi emberek számára

fenntartott gyönyörben részesülni, akkor szerezze ön meg nekem a

hadügyérségtől e levelezések titkos kulcsát. Akkor ketten egymás mellé ülünk. Ön nekem kibetűzi az iratok tartalmát. Gyönyör és borzalom

küzdenek egymással. Meglássuk, melyik lesz erősebb! – S ha aztán “egy

nevet” talál ön felolvasni előttem, amelyre várok, akkor majd megtudja ön, hogy milyen az a nőoroszlán, aki az ő meghódítójának a lábát csókolja.

A hercegnek a hideg veríték gyöngyözött a homlokán.

A hölgy leveté magát a kerevetre, állát tenyerébe fektette, és kacagva ingerkedett.

– Nos, uram, az idő még nem késő; csak éjfél után három óra. Ilyenkor

legjobban lehet a hadügyminisztériumban értekezni valakivel. Kevés

ember van jelen. Legjobb óra a bizalmas kérdezősködésre. – Én

visszavárom önt, ha tetszik visszajönni. Ha alva talál, csak e szót mondja:

“erdélyi hírek”, s én fölébredek és figyelni fogok. Visszavárom önt.

Adieu!

A herceg sietett tőle menekülni.

S aztán hajtatott – nem a hadügyminisztériumhoz, hanem a Sperlbe,

ahol még akkor táncoltak a hercegasszonyok, akiknek csak keresztneveik

vannak.

XXV.

A márkinő a komornájának csengetett.

Különösen fanyalgó kedvében volt. Amíg a fiatal leány dolgait végezte

úrnője körül, az minden rigolyáját éreztette vele, amivel csak egy bálból

kedvetlenül hazatért asszony rendelkezik.

Mikor a haját kibontotta, minden kis hajmeghúzásra felkiáltott, s

tenyerei gyorsaságával fenyegetőzött.

A komorna gondolta magában: “Ma megint drága napunk lesz; egész

reggelig nem hagy lefeküdni, folyvást talál valami parancsolnivalót.”

Ekkor az óra tízet ütött.

A márkinő olyan mozdulatot tett, mint aki meg van lepetve, s az órára

tekintett.

A komorna kapott rajta, hogy valaki mást fognak szidni, nem őtet, pedig most megérdemelné, mert a márkinő gyors mozdulata

következtében ugyancsak berántotta a bontófésűvel a haját. Igyekezett árulkodni, arra a másikra.

– Bolond óra ez! Hármat mutat, s tízet üt. Ritkán üt, és akkor mindig

tízet.

– Hallotta ön már ezt az órát máskor is ütni? – kérdé a márkinő

bizalmasra váló érdeklődés hangján.

– Csak az imént is egy órakor éjfél után, hogy a kandallót felszítani bejöttem. Akkor is tízet ütött.

A márkinőnek bohó kedve támadt egyszerre, nevetett.

– Ez egy nagyon régi óra. Az ütőgépezete elromlott, s semmi órás nem

tudja megigazítani. Akkor üt, amikor eszébe jut. Pedig zenemű is van benne, ami háromféle operából játszik. Menjen oda, Fanchette, nyomja meg azt a veres korángombot az oldalán.

A komorna tette, ami mondva volt, s arra az ódon óra elkezdett egy minden divatból kiment nótát nagy álmosan leőrölni.

A márkinő erre csupa nyájasság és figyelem lett a komornájához. Azt

mondta neki, hogy késő az idő, ő már álmos, most hagyjon mindent szerteszét heverni, s úrnője haját félig felbontva; menjen aludni, s holnap délig be ne jöjjön.

– “Igazán szeszélyes asszony!” – mondá magában a komorna, amint

megcsókolta azt a kezet, melyet az imént a tenyerével megfordítva, most pedig kegyteljesen nyújtának felé, s aztán sietett megfogadni az utasítást.

A márkinő pedig, amint egyedül maradt, félig szétbomlott hajfürteit egy kis csipke főkötő alá szorítva az órához sietett.

Az egy ügyes antik utánzat volt, aminőt Velencében gyárilag

készítenek, cifra faragványú álló tokkal, Jean Jouvence modorában.

Műértő az első tekintetre kitalálja, hogy nem igazi antik.

A márkinő egy kis acélkulccsal fölnyitá az óraállvány ajtaját, s aztán elkezdett nevetni.

Nevetésére másik nevetés felelt, s az óraajtón át belépett egy férfialak.

Vajdár Benjámin volt. Az antik óra csak egy rejtett bejárat álcája volt; az óraütés a jel, hogy akit várnak, itt van, s a zenehang a felelet, hogy várnak rá, bejöhet.

A látogató meg akarta csókolni az úrhölgy kezét, az pedig ahelyett a kezére ütött negédesen.

– Megjöttél, bolondom.

– Ma már másodszor vagyok itt.

– Olyan sürgetős?

– Megkaptam a levelek kulcsát.

– Ah! – Most egyszerre villogni kezdtek a szép hölgy bágyatag szemei.

– Ez már kedves szó. Úgy, ülj ide mellém, kis szamaram.

Ez a szó egészen átváltoztatá a nőt; minden tagjában nyugtalanság, minden vonásaiban izgalom látszott. Odavezette karöltve Benjámint a

kerevethez, mely előtt egy gyöngyház mozaikkal kirakott asztalra dobva

hevertek az említett levelezések, s odavonta őt maga mellé.

– Te már készen tartottad az iratokat? – kérdé Benjámin.

Rosina hamisan nevetett.

– Jupitert riasztottam el velük az imént. (A herceget egymás között Jupiternek hívták.) Nagyon földi gondolatjai voltak őistenségének, s olyankor semmi sem téríti vissza olyan gyorsan az égiekhez, mintha a halálról beszélnek előtte. Az is elég neki, hogy tőlem elfusson, ha a fehér köntösömön fekete csipkét lát. Mi lássunk hozzá, mi van a kriptaajtón belül.

A nő szinte lázban volt az izgalomtól, amint e fárasztó, lassú munka lepergett előtte. A cryptographia kulcsával egyenként kellett a szavakat kibetűzni. Eleinte odatette a két kezét Benjámin vállára, s úgy leste a kibonyolított szavakat és mondatokat, annak a vállán keresztül nézve.

Majd nem találta ezt elég kielégítőnek, akkor odaült vele szemközt, hogy a felolvasó arcvonásairól olvashassa előbb a kitalált szavak értelmét.

Odatámasztotta arcát a tenyerébe, úgy bámult az írásfejtő ifjú ajkaira.

Szemeiben, mint bűvös tűz, ragyogott a lámpa fénye.

S a fölnyitott lap valóban megannyi kriptaajtó volt, s a kibetűzött sorokon, mint lépcsőkön szálltak föl belőle a sötét éj kísértetei.

Az első lap szólt a zalatnai vértanúkról; a preszákai mező borzalmas jeleneteiről, mikben egy szép, virágzó bányaváros népe lett kiirtva: férfiak, aggok, nők, gyermekek; hatszáznegyven lélek. Mind királyi

hivatalnokok, bányatisztek családjai. Csak ketten maradtak élve. Egy anya, ki egy lándzsadöféstől tetszhalottan maradt ott, aztán fölocsúdott,

a holtak mezején föltalálta kis gyermekét, az is tetszhalott volt, feléleszté a pataknál, s elvánszorgott vele az erdőbe; s itt megmenekült. Az okirat

elszámlálja az áldozatok neveit.

– Ne olvasd ezt végig! – mond türelmetlenül a márkinő.

– Borzasztónak találod? A többi is ilyen lesz.

– Nem! Hanem ez még nem érdekel egészen. Mikor ez történt, még

akkor “ők” Rómában voltak.

Következett a második levél. Ebben a sárdi rémnapot írják le, egy megmenekült özvegy elbeszélése után.

Azután a borbándi, kisfaludi katasztrófák.

Azután a benedeki vérkrónika. Mellékelve mindenütt az áldozatok

névsorozata. Egy-egy túlélő mindenütt maradt fönn, véletlenül,

csodamódon megmenekülve, hogy legyen, aki a nagy romlást a világnak

elbeszélje. Igenből a református lelkészt hagyták élve, azzal a szóval:

“Eredj és mondd meg a népednek, hogy mit láttál a krakkói lovardában!”

A kisenyedi mérszárlásból egy úrnő a mély kútba ugorva menekült

meg, kisgyermekével keblén.

Egy fiatal úrleányt egy csimpolyás mentett meg azzal, hogy

testvérének adta ki. Benedeken egy kiirtott földesúri család kisasszonyát

szabadítá meg egy jószívű cigánylegény azáltal – hogy nőül vette.

– Hisz ez valóságos regény! – mondá a szép Cyrene.

De még milyen regény!

Dumas “ezeregy kísértetén” is túltesz.

Hanem az egyformaság kezdé untatni. Ásítozott.

– Ezek mind igen régi történetek. Mi történt később?

Aközben a kiterített térképen veres zászlós gombostűkkel jelzé a

rémhadjárat előrenyomuló stratégiai pontjait. Iszonyú hadjárat! Az elesettek életkora is föl van jegyezve. A férfiak mind negyven éven felül,

a gyermekek mind tíz éven alul. Harcra való férfi nincs köztük.

Legnagyobb szám a nőké.

S mit vétettek?

Azt, hogy magyarok voltak, és urak (vagy németek; de urak).

S a szép Cyrene (most majd azt írtam: “Európa”) azt mondta rá:

“Sajnálom, de ki tehet róla?” (Hiszen akik megölték őket – nem voltak törökök!)

– Folytassuk!

Pedig Benjámin maga is ki volt fáradva a munkában.

Azokat a feldúlt helységeket ő mind jól ismerte. Igen sok vérrel írott név tulajdonosával jó barátságban volt, házánál mulatott, a

háziasszonynak kezét csókolta, kisasszonyával táncolt.

S azok most – a kút fenekén!

Hisz mégis végigfut az embernek a hátán a borzadás, még ha a szép Cyrene-nel szemközt ül is.

– Fázol tán? Kiszáradt a torkod!

A szép hölgy maga hoz neki egy kristálypohárban villogó zöld

chartreuse-t, s hogy annál édesebb legyen, maga is beletorkoskodik. S

aztán odaül mellé. Talán ha a karját a válla körül fogja fonni, az még jobban fölmelegíti?

Menjünk tovább! Merre veszi futását a jégvihar? Merre özönlik a láva,

aminek neve “ember”?

Következnek a tudósítások a későbbi időkről.

Nagyenyed!

– Azt hiszed, hogy Nagyenyed felé mehettek csak Torockóra?

– Okvetlenül arra kellett venniök az útjokat. Ez a kényelmesebb és rövidebb út. Deés és Kolozsvár felől a leghevesebb harcok színhelyén át

kellett volna végighatolniok, s Kolozsvárott a legrosszabb helyre jutottak

volna; ott bizonyosan elfogják őket.

Tehát mi történt Nagyenyeden?

Az, hogy egy nagy népes város, a kultúrának egyik végőre ki lett tőrühe hosszú időkre a létezők sorából.

Sírbolti rémek egész táborszámra!

Rémdráma, mely előtt Néró, mint egy bukott komédiás, futhat el a

színpadról; a fölséges nép túltett a fölséges cézáron!

S a szép Cyrene ereiben is római vér folyik.

Az Agrippinák és Faustinák vére, akik a halálordítás közepett letépték

fejükről a rózsakoszorút, s lehajították a gladiátornak.

Hétszázan menekültek meg az égő városból az erdőkbe. Ahogy az

éjjeli

orvtámadás

ágyaikból

kiverte,

öltözetlenül,

mezítláb,

fegyvertelenül, januári csikorgó hidegben.

Hova akarnak menekülni?

Legközelebb van nekik Torockó.

Tovább! Tovább!

Üldözőik rémtábora mindenütt nyomukban van.

Vajon megmenekülnek-e előlük?

Vajon “ők” közöttük vannak-e?

Most egy új tudósítás következik.

Ez azon kezdi, hogy Kolozsvárt visszafoglalta Bem, s egyik alvezére Tordáig nyomult.

A hírlapok nem beszéltek erről. A közönség a hadjárat felől a

legtökéletesebb tudatlanságban volt tartva.

Hah! Itt a kibetűzött név, amit kerestek: “Adorján”.

– Manassé? – kérdi mohón a márkinő.

– Keresztnév nincs mellette.

– Olvasd hát!

– Egy Adorján és négy magyar mágnás, még hét huszárral és húsz

honvéddel

elindultak

Tordáról

a

Nagyenyedről

menekülőket

megszabadítani, s Torockót megvédeni.

– Harmincketten tízezer ellen! Ne motoszkálj a betűk között oly lassan!

Siess!

– Felvincnél rábukkantak a felkelő táborra, mely a nagyenyedi

menekülteket üldözni, s Torockót megrohanni sietett. A harminckét

ember nem várta be, míg a mögöttük járó főcsapat utánuk érkezik,

közéjük vágott a fölkelő seregnek.

– Őrjöngők! Tovább! Tovább! Mi történt Adorjánnal?

– És szétverték az egész tábort.

– Harminckét ember egy egész felkelő sereget.

– Így szól a hivatalos jelentés. A támadók részéről csak egy lovas esett

el.

A márkinő nem akart hinni az írott betűknek.

– Hogyan? Harminckét ember egy egész felkelő tábort? Az talán csak

annak előhada volt.

– Meglehet. A tudósítás tovább szól. Délre megérkezett a gyalogság, két század honvéd és aranyosszéki nemzetőr. Azon az éjszakán hétszáz

menekültet, nőt, gyermeket, félig megfagyott alakokat szedtek össze az erdőkből. Azokat szekerekre rakták, és hajnalban megindultak velük

Torda felé. Vincnél maguk előtt találták teljes hadirendbe felállítva az egész felkelő sereget. Nekivágtattak, s utat törtek maguknak s az egész szekérsornak a hétszáz nyomorulttal tízezer emberen keresztül.

– S megmenekültek mind?

– A magyarok részéről csak egy huszár esett el. Ellenfeleik szerteszét oszoltak.

– Lehet-e, hogy most csak megtámadják Torockót?

– Ez a sereg, mely Enyed körül táboroz, bajosan. Onnan csak egy szűk

sziklaszoroson át lehet bejutni a torockói völgybe, ahol még a

legrendezettebb hadsereget is agyonverhetik aláhajigált sziklákkal a

védelmezők, akiket meg sem lehet közelíteni. Hanem egy másik felkelő

tábor, mely Aranyosszék körül tanyáz, meglepheti őket a Székelykő felől,

ha annak a feljáratai nincsenek őrséggel ellátva. Még erről a táborról nem

kaptunk tudósítást. Azonban még egy levél van hátra.

– Pihenj meg. Igyál még egy pohár likőrt. Én hadd szívjam ki addig a

magam mézét e rettenetes méregvirágból. Milyen borzalmas képek! Látni

ezeket az útfélen fekvő nőalakokat, ruháik letépve, meztelen fehér

keblükön a halálos sebbel. Rettenetes gondolat. De hinni azt, hogy hátha

az “ő” szelíd madonnaarca is ott van azok között, akik véres mintájukat

ott hagyták a fehér hóban. Mellette két imádója, akik csókjára vágynak: a

holló és a farkas! Ah, mi gyönyörteljes ábránd!

Mégis összeborzadt erre a szóra. A nőszív sohasem romlik meg

annyira, hogy a rosszat, amit tesz, meg ne bánja. Azért megteszi.

– Nem! Nem vagyok olyan rossz. Nem kívánom neki azt a sorsot. De

azt igen, hogy mentse meg őt is hódító szépsége. Találjon egy

parasztlegényre, ki őt a mészárlásból azzal menti meg, hogy feleségül veszi. Zboróy Blanka grófnő, Cagliari hercegnő, egy pakulár felesége.

Aki aztán maga könyörög, hogy tegyék az ő nevét is a halottak

lasjtromába! Akkor aztán hadd éljen, ha el van temetve.

A szép Cyrene annyira meg volt elégedve magával, amiért ily

nagylelkű megoldást tudott feltaláni, amiért magát rajtakaphatta egy nemes szívű gondolaton, hogy önteltségében megcsókolá saját hófehér

vállát.

– Te mégis jó lélek vagy, Rosina! – mondá magának hízelegve.

Jól kiérdemelt hízelkedés.

– Nos! Kis bolondom. Még egy levél van hátra. Nem vagy még álmos,

kis kutyám?

Benjámin egy percig gondolkozott rajta, hogy ne legyen-e valósággal kis kutyája a szép Cyrene-nek. A delnő hátravetve magát a kereveten, s

két felemelt karjára nyugtatva fejét, lustán letapadó szempilláival oly élveteg képet mutatott, hogy afölött az ember elfeledheté az egész hadjáratot, szörnyeteg mészárszékeivel együtt. Benjámin gondolkozott

rajta, hogy ne dobja-e az utolsó levelet az asztal alá.

Küzdött benne a vérszomj és a gyönyör démona egymással az

elsőbbségért. A vérszomj győzött.

– Lássuk ez utolsó levelet is.

Ez a monasteriai főhadiszállásról kelt. Az itt összegyűjtött felkelő

tábornak kellett Torockót megsemmisíteni.

A legelső sorok olvastára a legnagyobb érdekeltség lepte meg a delnőt.

Adorjánokról volt szó!

Odaült a szék kartámlányára, hogy jobban belelásson a megfejtett

iratba, s ujjahegyével kísérte a leírt szavakat, míg szőke fürtei, a főkötő

alól kiszabadulva, a felolvasó arcát beárnyékolták. Az alabástromarcon végigvonaglottak az indulatkifejezések csodái.

– Egy Adorján odament a felkelőkhöz békét ajánlani. Azt elfogták,

megláncolták.

– Egy másik Adorján jött utána kérni a fölkelőktől a békekötést és elfogott testvérét. Azt is a másikhoz láncolták, nem irgalmaztak.

– Ekkor jött egy harmadik Adorján. – Manassé.

– Ah! Végre hát Manassé!

A szép hölgynek összeszorított két fehér fogsora kivillogott felvetett piros ajkai közül, míg szemei kerekre felnyílva lesték a megszülető új sort.

– Olaszországból jött, egy szép hölgyet kísérve, aki menyasszonya.

– Megvannak!

– Azon a napon, melyen a magyar seregek Kolozsvárt elhagyták,

indultak ők el, a hegyi utakon. Éjjelre Ciprianu házába szálltak meg, aki a felkelők egyik főnöke s az Adorján-ház elkeseredett ellensége.

– Az elfogta őket! – sietett a márkinő a még ki nem betűzött sor

talányát megelőzni.

– Nem. Az megmenté őket, s erdei járatlan utakon keresztül

Magyarpeterdig vezetteté.

– De hát bűvészek azok az emberek? Varázslatuk van?

– A menekülők a Tordai hasadék Balyika barlangjában tölték a

következő éjt.

– Hol van az? Mutasd a földabroszon!

– Itt.

– És a Monasteria?

– Az meg itt.

– Hisz itt két ember a könyökével éri el egymást.

– Úgy van. Mintha egy házba szálltak volna, az egyik a földszintre, a másik az emeletbe.

– Tovább, tovább! – szólt a delnő, türelmetlenül ütve tenyerével az asztalra.

– Minden útjok el volt zárva a Torockóra jutáshoz. Ekkor Adorján

Manassé éjjel felment a Monasteriába, s megjelent a fölkelők

főhadiszállásán.

– Vakmerő!

– A haditanács már készen volt a támadási tervvel. Volt tízezer

fegyveresük. Vártak egy segédcsapatra, mely rendes katonasággal,

ágyúkkal ellátva támadja meg más oldalról Torockót, azt pedig nem

védte több háromszáz nemzetőrnél.

– Manasséról olvass! És asszonyáról!

– Adorján Manassét megérkezésekor elfogták, s bezárták. Két bitófa föl

volt már állítva a két testvére számára, reggelre felállították melléjük a harmadikat is.

– Úgy, úgy! És az asszony? Az asszonyt nem találták meg?

– Reggelre Adorján Manassé rábeszélte a felkelők vezérét, hogy kössön

békét Torockóval, maradjanak jó szomszédi frigyben, s őt és testvéreit bocsássák szabadon. A vezér megkötötte a frigyet, pazsurákat adott az Adorján-testvéreknek s Manassé arájának; azok hazajutottak Torockóra; a felkelők pedig visszatértek falvaikba.

A delnő felkapta az egész iratcsomagot, s oly dühvel vágta azt le az asztalra, hogy a légcsapástól az argandi lámpa kialudt. S csak a

boltozatról lefüggő éji lámpa világító még be a szobát.

Mint egy felbőszített szép nőtigris, úgy szökött fel helyéről, s

végigfutott szobáján meg visszatért, főkötőjét ledobta fejéről, hogy hajfürtei mint aranykígyók omlottak vállaira.

– S mi történt tovább? Mi történik Torockón?

– Több tudósításunk nincs.

– Nincsenek ott kémeitek?

– Torockón nincsenek árulók. Egy volt. Azt már magadévá tetted.

– S te nyomorult, nem osztod azt a dühöt, ami engem képessé tesz arra, hogy pofon üssem magát az ördögöt! – Nem. Nincs többé ördög!

Más gyáva csak odáig tudta vinni, hogy istentagadóvá legyen – én az ördögöt tagadom meg. Ki hagyta őket siklani a körmei közül! Hát már most kiben bízzék még az ember?

Benjámin

megkísérté

enyhültebb

kedélyhangulatra

bírni

a

gyönyörűséges szép fúriát, s kapott tőle a kísérletért egy irgalmatlan nagy pofont.

– Nesze!

– Köszönöm. Ez hát az enyém. Egy négyszemközött adott pofonért, ha

szép hölgy adja, nem haragszunk. Az egy váltó.

– Mégpedig nem hamis.

– “Értéke” egy mennyország!

– Pokolban akarod-e megtalálni a mennyországot? Te hidegvérű reptil!

Mikor azokat a jeleneteket olvastad előttem, amik alatt valamit éreztem Báthory Erzsébet gyönyöréből, aki ifjú leányok vérében fürdött, azt véltem, lángba borulok, s megégek azzal együtt, aki lángkörömbe lép. A

kísértetek orgiájába vitt oda képzeletem, s gyilkossal s legyilkolttal karöltve jártam a bőszült danse macabre-t. Nem érezte szívemhez

szorított fejed a vad feldobogást? Vége van. Eredj haza, s igyál

szódavizet! Most jégbálvány vagyok. Ez a hír méreggé változtatott

bennem minden életnedvet. Ha megharapnék most valakit, meghalna

tőle, mint a csörgőkígyó fogától. Gyűlölet, utálat minden gondolatom.

Beteg vagyok. Halálos beteg. A nehézkór előjeleit érzem. Valakin ki kell

töltenem bosszúmat. Ne óhajts ilyenkor megismerni, mert rettenetes

vagyok.

Benjámin mozdulatlanul állt a szép dühöngő előtt. Az kezébe fogta a csengettyűzsinórt.

– Rosina, ön cselédjét akarja híni? – kérdé Benjámin elkedvetlenülten.

A delnő másik kezével közelebb vonta őt magához, s erőszakosan

elfojtott hangon suttogta fülébe:

– Gondolj rá, hogy van egy ember, akinek egy kötél van a kezében, aminek a hurokja a te nyakadra van szorítva, s aki annál fogva tégedet,

amikor neki tetszeni fog, a sárba, a mélységbe leránthat; aki elől hasztalan menekülsz bármely világrészbe a föld kerekén, hasztalan

emelkedel a legmagasabb polcra, rád talál, lába alá tapos. Aki miatt nem

lehetsz boldog soha; kiránt a hitvesed, a gyermeked karjai közül, amikor

legboldogabb, legkevélyebb fogsz lenni. Aztán gondolj rá, hogy van egy

asszony, aki tégedet arcul ütött, nem úgy, mint én, enyelgő kézzel, de halálra sújtó szóval, aki téged felismert, kikacagott, s aki utamban áll nekem, mint egy áthidalhatlan mélység, mint egy elolthatatlan tűz. Aki miatt kell éreznem a mérges nyilak legmérgesebbjeit, az emberek

gúnymosolygását, aki miatt börtön rám nézve ez az egész világ; mert azokon az ajtókon nem léphetek be, amiken belül egy más világ van: az

én világom. Amíg az az asszony él, addig rám nézve nincsen nappal; csak éjszaka szabad az arcomat megmutatnom. S te az én mosolygásomat

akarod látni, amíg ez asszony él?

Vajdár hallgatott.

– Te! Gondolj reá, hogy ez a két ember talán most a lopott

boldogsággal mámorig lakozva egymás álmait őrzi, s talán e percben hízelgő néven szólítja egymást, s felel rá gyönyörittas örömmel… Ah!

Pokol!

A szép hölgy indulatosan dobbantott lábával.

– Tépni, harapni, körmeimmel hasogatni van kedvem ezen az

éjszakán! Mondani olyan sértő szavakat, amiktől a könny kicsorduljon!

Ütni olyan sebeket emberek testén-lelkén, amik be ne gyógyuljanak soha.

– Nos, mit tudsz vigasztalásomra mondani, te gyáva? – Meddig él még ez a két ember?

Vajdár néma maradt.

A delnő most változtatta a hangját, az indulatkifejezést. Mesterkélt ájtatosság hangján kezdett beszélni.

– De hát nem istentelenség-e az, amit ők cselekszenek? A szentegyház

örök törvényeit megszegve! A pápa tilalmát, a szentszék ítéletét lábbal taposva. Ők a bűnösök, akik előlem elbújnak, nem én, aki őket üldözöm.

Ők lázadtak föl az Isten ellen. Ők sértik meg a szentséget, a

tízparancsolatot. A szakramentumot meggyalázzák. Aki őket megöli,

csak a bosszúálló Isten ítéletét hajtja végre.

Vajdár nem szólt semmit.

A szép Cyrene látta, hogy ez olyan ember, kire sem az Istennel, sem az ördöggel nem lehet hatni. Ennek csak egy fétise van, aminek meghódol –

a nő!

A szép Cyrene-ben abból is volt.

Kezével keblébe nyúlt, s a szétbontott hímzetfodrok bűbájos rejtekéből

egy zsinórkán függő acélkulcsot vont elő.

– Te! – súgá Benjáminnak, s egy percre mosoly derengett arcán. – Ez a

kulcs azé leend, aki nekem hírül hozza, hogy az a nő halva van.

Azzal megcsókolta a kis kulcsot, s aztán Vajdár ajkaihoz értette azt, hogy az is csókolja meg.

– Mit szólsz?

Vajdár halkan, csendesen felelt.

– Én csak gondolni szoktam, és tenni.

– Tehát a rivederci!

Azzal megrántotta háromszor erőteljesen a csengettyűzsinórt.

Ez világos utasítás volt Benjáminnak, hogy siessen távozni azon az úton, amelyen jött.

Az óraajtó becsukódott, s az óra ismét ütötte a tízet.

A szobaleány rohant be ijedten; fél papucsa a kezében, hálófőkötője a

nyakában. Azzal aztán kezdődött a drága mulatság. Minden cselédet

felvertek, akit kéz ügyében kaphattak, megvertek; inasokat, kocsisokat éjnek idején orvosokért kergettek, meghozott gyógyszereket földhöz

vertek; semmi élő teremtésnek nem kegyelmeztek.

A márkinőnek ez a bál-nap a legszomorúbb napjai közé tartozott.

XXVI.

Vajdár Benjámin, hogy méltó katasztrófával végezze a megkezdett

tragédiát – sietett a Sperlbe.

Ott jó ismerőse, a főpincér közlé vele azon nagybecsű titkot, hogy főnöke is itt van, valamelyik cabinet séparéban soupézik, két rangjához illő úrihölggyel.

Benjámin benyitott hozzájuk.

– Tudtam bizonyosan, hogy idetévedsz! – szólt nevetve a herceg, amint

ő belépni látta. – Nézd: teríttettem is számodra.

A kerek asztalnál volt még egy negyedik számára való ülés.

Abban az évben legújabb párizsi divat volt a “fleurs animées”; az egyik

delnő éjviolának volt öltözve, a másik tulipánnak. Egy gazdag lakoma romjai hevertek az asztalon. A tulipán-márkinő kezében tele pohár,

melyet már az ajkaihoz emelt, de nem tudott kiüríteni a kacagás miatt.

– Íme, egy tékozló fiú, aki elhitette magával, hogy én az ő apja vagyok!

– szólt a herceg, a minden feszély nélkül közéjük telepedő Benjáminra mutatva.

Ekkor észrevett rajta valamit.

– Te! Neked az egyik pofád veresebb, mint a másik.

– Igen, féloldali hideglelésem van.

– Féloldali hideglelés! Sohase hallottam ilyennek hírét. Gyógyíttasd magad, fiam!

– Azt teszem – szólt Benjámin, odatartva poharát az éjviola-márkinő

elé, ki azt teletölté pezsgővel.

– Megállj csak! Mielőtt azt a gyógyszert bevennéd, hadd tartsak egy kis

orvosi kikérdezést. Van-e még sok pénzed abból az ötezer forintból, amit

a volt feleségem decemberi havi illetményéül átvettél?

– Éppen arról akartam beszélni – szólt Vajdár a kés fokát a túlhabzó pohárra téve. – Kérem a januári illetményt, de rögtön.

– Rögtön-e? Talán még ma?

– Igen. Még ma.

– S nem volna tudomásod róla, hogy a feleségem még novemberben

megírta nekem, hogy más vallásra tér, újra férjhez megy, s az

apanázsáról a levél keltétől fogva lemond? Nem jutott a te kezedhez az a

nekem szóló levél?

Benjámin vállat vont, zavartalanul facsargatva a citrom nedvét az

osztrigára.

– Bizonyos voltam felőle, hogy Cagliari herceg, aki minden ízében

nemes ember és gavallér, azt fogja mondani e levélre, hogy “Az nekem mindegy, mit tesz az asszony, de amíg az én nevemet viseli, addig nem

szabad besároznia a cipőit a gyalogjárással”.

– Brávó. Ezt jól adtad. Tehát mármost még ki is házasítsam, ugye? Erre

kell a januári illetmény?

– Nem erre kell, hanem valami másra.

– Mi az a más?

– Eh, most ne beszéljünk arról; ne rontsuk el vele a mulatságot; majd reggel.

– Én most akarom hallani.

– De vajon a grófnők akarják-e?

– Márkinők! Te naplopó. Az a kérdés, hogy érdekes-e.

– Érdekes! De nagyon erős.

– Ah! Piquant! Interessant! Csak ki vele. A márkinők szokva vannak ahhoz.

A két delnő kíváncsian vonult közelebb. Az éjviola legyezőjét vette kezébe.

– Tehát röviden ez az eset – szólt Benjámin –, hogy a szép Blanka e percben halva fekszik.

A herceg hátrahökkent.

– No, fiú! Az ilyen bolond tréfákat kikérem magamnak. Ismered

gyöngeségemet, hogy nem szeretem, ha a halált emlegetik előttem. Ahol

arról beszélnek, onnan eltávozom.

– Kérdezve volt, s én a kényszerítésnek engedtem. Szívesen

elhallgatok.

– De nem! Vond vissza! Mondd, hogy nem igaz! Csak tréfálni akartál

velem.

Vajdár fölállt, és meghajtá magát mélyen.

– A tiszteletlenségnek ily fokát az én uram és jóltevőm irányában nem

hagyom magamról föltenni.

– No, ülj helyedre, ne bolondozz. Hol fekszik halva?

– Valahol az útfélen, Nagyenyed és Felvinc között, elterülve a havon,

átszúrva lándzsadöfésektől.

– Hisz ez őrült beszéd.

– Lehet, hogy az, de való. A hadügyminisztériumhoz hiteles

tudósítások érkeztek W-r tábornoktól a mészárlásokról, miket ő rosszall.

E tudósításokat én olvastam, s szolgálhatok a részletekkel.

És aztán elmondott néhány eseményt a pokoli hadjáratból, ahogy azt ember ki nem gondolhatná, ha ördög nem sugallja.

A tulipán-márkinő a háta mögé önté a fölemelt pohár tartalmát, s az éjviola egészen beburkolta magát sáljába. A hamis márkinőknek jobb

szívük volt, mint az igazinak.

– S honnan gondolod, hogy Blanka is ez áldozatok közt volt?

– Fel vannak jegyezve a legyilkoltak nevei.

– Ez rettenetes volna.

– Mindenekfölött azonban Cagliari hercegnek az az első teendője,

amivel saját magának tartozik, hogy megölt nejének holttestét

fölkerestesse, és idehozassa Bécsbe, hogy ravatala saját palotájában legyen fölállítva, s koporsóját onnan vigyék el a családi sírboltba.

A herceg fölugrott helyéről.

– Ravatal, sírbolt, gyászmenet? Gyönyörű éjszaka ez, mondhatom! S ha

ez csak farsangi tréfa tőled…

– Excellenza. Ha ez tréfa volna tőlem, úgy olyan tréfa volna, amiért valaki a magához hasonló rangúval élet-halálra megverekszik, az alatta állót pedig korbáccsal kergeti ki a házából. Ha bizonyossá akar felőle lenni – íme, odaadom a tudósítások cryptográfiai kulcsát; a másolatokat

ott találhatja ön ez órában egy olyan helyen, amely az ön számára mindig

hozzájárulható. Győződjék meg saját szemeivel.

– Nem! Nem! Vidd innen a kriptaajtó nyitogató kulcsodat. Én hozzá nem nyúlok. Én végig nem betűzöm a megölt emberek neveit.– A két kezem olyan hideg lett egyszerre, mint a jég. No, ez szép mulatság volt

ma! A végét itt hagyom neked.

– Amiben nekem nem nagy gyönyörűségem lesz. Még ma akarok

indulni Erdélybe. A dologgal sietni kell.

– Tehát csakugyan komolyan akarod?

– Komolyan akarom önnek idehozni Zboróy Blanka hercegnő

holttestét. S az most nehéz feladat lesz. Galícián, Bukovinán keresztül kell kerülnöm Erdély északi határába; ott sírokat feltöretni, száz közül az igazit fölkeresni; ólomkoporsóban, szekéren, vasút nélküli három

országon keresztül ideszállítani. Ahhoz ember kell, akinek a szívében vas

van.

– Meg egy másik ember, akinek a zsebében arany van. Most egyelőre

átadom a tárcámat, majd utasítani fogom az ismerős bankházat

Cernovicban, hogy nyisson számodra hitelt, előre nem látott esetekre nézve.

A nehéz feladat legnagyobb részét pedig elhallgatta Benjámin az ő

fogadott atyja előtt; azt, hogy a hazahozandó szép hulla még most piros

arccal és ragyogó szemekkel látja naponként kétszer felkelni a napot a torockói völgyben, s nem is álmodik felőle, hogy készítik számára az ólomkoporsót.

A herceg már leküzdte magában az első borzalmat. Könnyelmű,

élvsóvár ember volt, aki hamar ki tudott alkudni a balsorssal. Azt hitte,

hogy azáltal, ha bőkezűen gondoskodott egykori neje pompás

temetéséről, lekenyerezte annak a “maneseit”. Képzelmét most az a

gondolat hevíté, hogy ha ő most Blanka halálhírével fog menni a szép Cyrene-hez; milyen lesz az a nőoroszlány, aki az ő meghódítójának lábait

csókolja? Ez olympi élvezet lesz az itt hagyott triviális mulatsághoz képest. Ami maradjon Benjáminnak.

Búcsút vett a két istennőtót, s tárcájával együtt átruházta teljhatalmát Vajdárra, s aztán hajtatott Caldariva márkinő palotája elé. Hintaja nem mehetett be a kapubejárat alá, mert azt már egy szemközt álló fogat tartá

elfoglalva.

A kapus felvilágosító róla, hogy a doktor van itt.

– Ahá! A szokott betegség! – mondá magában. – Azoknak az

asszonyoknak a baja, akiknek az egész világ “fáj”; s minthogy az orvos nem tudja az egész világot olyanná csinálni, amilyenné ők akarják, tehát

a baj kínos és gyógyíthatatlan.

Ezúttal azonban azt hitte, hogy ő hozza magával a biztos gyógyszert,

aminek hatása csalhatatlan.

Az előszobában meglepte az, hogy ahány szobalánnyal, inassal,

komornával találkozott, annak egyik pofája mind pirosabb volt, mint a másik. – Epidémia volna tán már a féloldali hideglelés?

A hálószoba szőnyegajtajában szemben jött rá az orvos meg az

orvosságos üveg. Az üveg repült magától az orvos feje felett. Majd a herceg orrát találta el.

– Mi baj van? Be lehet menni? – kérdezé a herceg.

– Óh, igen – felelt az orvos komolyan. – Erős vértolulás az

agyhártyákra, ideges neuralgia. A beteg olyan állapotban van, amidőn az orvosnak is tanácsos mind a két kezén egyszerre tapintani meg az üteret,

miután bizonyos nemét a vid-táncnak fejleszti ki, ami csak a kezeket lepi

meg, amiknek ellenállhatlan ideggörcsük van, a hozzájuk közeledő

arcnak tenyereikkel gyors érintkezésbe hozatalára. Bemehet a herceg. A baj nem veszedelmes; de jól fogja tenni, ha egyszerre mind a két kezét megfogja a betegnek, midőn kezet csókol neki, s aztán el nem ereszti, míg

közelében marad.

A herceg úgy tett, ahogy utasítva volt. Beléptekor a szép Cyrene azzal

foglalatoskodott, hogy vánkosáról tépte le a hímzett fodrokat.

Éjszekrényén már nem volt tárgy, amiből hajító eszközt lehetett volna csinálni.

Mikor meglátta a belépőt, egyszerre hátat fordított neki, s holtnak tette

magát.

A herceg lábhegyen lépett hozzá. Ismerte a jelszót, mely őt életre fogja

támasztani.

– Rosina. Nőm; Blanka meghalt.

E szóra egyszerre visszafordult a fekvő hölgy, s arcán, szemeiben

démoni öröm világolt, a harag és öröm ellenmondó vonásaiból támadt gyönyörű medúzakép.

Most már lehetett bátorsága a hercegnek a két kicsiny kéz után nyúlni,

s mind a kettőt biztosítva, egyiket a másik után megcsókolni.

– Hol? Mikor? Hogy? – kérdezé a hölgy.

– Nagyenyeden. Meggyilkolták.

– Eh! Őrült beszéd! – mondá a márkinő, s a herceg vette észre, hogy a

kezét szeretné saját rendelkezésére tartani. De nem adta neki vissza.

– Amit ön meg akart tőlem hallani: meghoztam.

– Ki mondta azt önnek?

– Az én kedves fiacskám, az ön kedvenckéje, Benjámin. Most olvasta a

hadügyminisztériumhoz érkezett tudósításokból. Onnan jött egyenesen

hozzám a jó fiú.

A márkinőben forrott a méreg.

Ki akarta szabadítania kezeit erőszakosan; de a herceg nem bocsátá el.

– Igazat mondok önnek. Szavamat adom rá, hogy úgy van. Pénzt is

adtam rá Benjáminnak, hogy rögtön utazzék Erdélybe, s a szegény

szerencsétlen nő maradványait szállítsa Bécsbe.

– Óh! Bocsássa ön hát el a kezeimet!

– Mit akar ön, kedves Rosina?

– Mit akarok? – szólt a nő, s elkékült ajkán tajték kezdett habzani. – Hát

egy imádságot akarok – mondani – a szerencsétlen asszony lelkiüdvéért.

– Engedje, hogy a kezeimet imára kulcsoljam!

Már erre a kegyes célra csakugyan szabadon kellett bocsátani a kezeit.

Páccs! Abban a pillanatban aztán a herceg is megtudta, hogy milyen az

a féloldali hideglelés!

XXVII.

Az arcul ütött alak egy herceg volt. És egy római. És egy démon.

Ez nem az a frivol szerető, ki a bársonykéz arccsapására azt mondja,

“Annál jobb! A nő ütése egy váltó; értéke egy mennyország!”

Ha Caldariva márkinő azt akarta megtudni, hogy milyen az ördög,

akit arcul ütnek, maga előtt láthatta azt.

E percben Jupiter valóban Jupiter volt; az, akinek láttára a kíváncsi Semele szörnyethalt!

A szép Cyrene ijedtében két felemelt karját keresztbe tette arca elé. S a

megsértett bálványkép mély, rezgő hangon (mintha még mindig az ütés

vibratiója alatt reszketne) szólt hozzá:

– Amint én mondtam, az úgy van. – Vajdár ez órában indul még

Erdélybe, s onnan Zboróy Blanka holttestével fog visszatérni (s közben jéghideg kezét a szép hölgy lepletlen vállára tette).

E szóra a hölgy odaveté magát Cagliari nyakába fekhelyéről,

szenvedélyesen átölelte azt két karjával, s megcsókolta a homlokát, s onnan elkezdve aztán végtől végig csókolta őt, le egész a lábai hegyéig, s

ott maradt a lábainál arcon fekve és térdeit ölelve, zokogott, bocsánatért

könyörgött, fuldokolt, vonaglott.

Cagliari felemelte őt, s kérte, hogy legyen nyugodt, mert

indulatoskodásával még betegebbé fogja magát tenni.

A hölgy arcát vánkosába temeté, hogy sírását erővel elfojtsa.

– Én értem az ön türelmetlenségét, Rosina – szólt hozzá Cagliari

halkan. – Ön Nápolyban udvarhölgy volt; kegyence a koronás főknek, s

itt Bécsben nem akarják önt meglátni. Ez annyi, mint szellemileg halálra

ítélve lenni, az élők sorából kitörülve lenni. Ön el van telve keserűséggel mindazok iránt, akiknek kegye önt boldoggá tenné. S akinek tehetsége is,

akarata is van hozzá, hogy önnek azt a boldogságot megszerezze: az nem

mozdulhat. Hozzá van láncolva egy asszonyhoz, akinek halálbűne az,

hogy él. S ön azt hiszi, hogy ez csak ön előtt halálbűne. S hogy engemet

csak az ön szenvedése érdekel; azért könnyen veszem azt, s hagyom a sorsot folyni, ahogy neki tetszik. Ha megígéri ön, hogy nem sír többet, hát még mondok önnek valamit.

– Nem sírok.

– Mosolyogjon rám egyszer.

– Megbocsát-e?

– Ha mosolyogni fog. – Ön elragadó szép!

– Megbocsát-e? – ismétlé, sima kezével végigcirógatva az imént

megütött arcot.

– Azért igen. De hogy saját arcára veres foltokat szerzett sírással, nem

addig, míg azok el nem múlnak. Ejh, ilyen veresre sírni a szemeit!

A szép hölgy nevetni kezdett, s többé nem voltak a szemei veresek.

– Mármost hallgasson rám nyugodtan, s attól, amit én önnek el fogok

beszélni, meggyógyul ön, mert az erős narkotikum.

Cagliari leült a karszékbe a márkinővel szemközt.

– Én jobban akarom, mint ön, hogy Zboróy Blanka ravatala körül

égjenek a viaszgyertyák a Cagliari-palota címertermében. Indokaim

vannak rá; erősebbek, mint önnek. Az ön indoka csak egy méhecske; döng, míg nem háborgatják a mézszívásban, s csak akkor ereszt

fullánkot, ha fölingerelték; az én indokaim viperák. Ön egy nőt el akar veszteni, mert miatta asszonyi büszkesége van megalázva. Erre még az evangéliumban is találni fölmentő szózatot. Még ettől a gondolattól az ön

homloka ilyen tengersima maradhat, mint most. De az én homlokom

redőiben a Gaderénok “légiója” lakik. Amiről ön még csak álmodik, azt

én már régen cselekszem. Hogy Zboróy Blankának vissza kell adni azt, ami az ő uráé: holttestét, ez az ítélet ki van mondva. Négy fal között arcul ütheti egy asszony azt – akit szeret.

(A szép Cyrene engesztelő csókkal érinté a herceg kezét.)

– De hogy arcul üssön egy nő az egész világ szeme láttára egy Cagliari

herceget, hogy a szeme közé csapja a szentszék ítéletét, mely őt többé nem tartja fogva, de engemet igen; hogy kitörülje nevemet neve elől, s helyébe írja egy székely góbé családnevét, s aztán mosolygó arccal járjon-keljen a világban, megütve ostorral az én haragom fenevadait – az nem fog idillen végződhetni. Ez a tréfa polgárok között megjárja, de a Ferrarák utódainak asszonyok számára is vannak pokolgépeik. Nem

alszik ön el beszédemen?

– Hallgatok és gyönyörködöm! – monda a nő, s ébrenléte bizonyságául

elkezdé egyik hajfürtét Cagliari egyik ujja körül csavargatni.

– De én nem alázom meg magamat azzal, hogy a haragot, a megbántás

keserű érzetét is felvegyem indokaim közé. Hidegvérrel, érzéketlenül bánok el vele: akár egy anatóm. Nekem szükségem van arra, hogy ő ne

legyen! Asszonyok gyilkolnak gyűlöletből. Nevetséges! Mi, akik megszoktuk ezerekben játszani: legyen az arany vagy emberélet, csak nem jövünk felindulásba, ha “egy” aranyról vagy “egy” emberről van szó. “Le

jeu est fait.” Tízezer emberrel be kell tömni egy sáncárkot. “Le jeu est fait.” Talán az, aki ki tudta adni a parancsot, hogy Flórenzet fel kell gyújtani congréve röppentyűkkel, ingadozni fog, ha el kell rendelni, hogy Zboróy Blanka ravatala körül gyújtsák meg a viaszgyertyákat?

A márkinő egészen elfeledte, hogy baja van. Szemei ragyogtak.

– Énnekem az a játékom, hogy összeveszítsek egy országot a másikkal,

uralkodókat népeikkel, mert az az én világom, életpályám,

elementumom. Utamban meg nem állít a tenger. S egy asszonyi

könnycsepp nagyobb víz akar-e előttem lenni a tengernél? Szép játék ez,

és igen nagyban megy! Tudja meg, hogy én iszonytatót vesztettem

benne. Engem ez a politikai nagy hazárdjáték már leszállított

jövedelmeim egyharmadára. Azelőtt évenként másfél millióval

rendelkeztem; most csak féllel. Romagnában elkobozták birtokaimat;

Magyarországon felszabadították a parasztjaimat; a zűrzavarban

állampapírjaimon roppant összeget vesztettem; az alkotmányos élet

kivert rendes szférámból. Új emberek jöttek, akik félretolnak, s most csak

fél millióm van egy évre másfél helyett. Ha egy nyomorult hivatalnoknak

lefoglalják fizetése kétharmadát, s aztán egyharmadából kell neki

megélni, az nem szenved oly kínokat, mint egy úr, akit másfél millió jövedelemről fél millióra szállítottak alá. Koplalni, mezítlábos

porontyoknak kenyeret, tüzelő szenet nem tudni teremteni, nem olyan rettenetes, mint érezni egy nábobnak a dekadenciát. – Elvégre is azt, hogy az ember rongyosan járjon, pincében lakjék, azt meg lehet szokni.

De a hanyatlást – soha! Hogy én, aki eddig az epsomi, longchamps-i mezőnyökön hat versenyparipával írattam be, ezentúl csak kettőt küldjek

oda, hogy ki eddig olyan társaságban játszottam a piquetet, ahol louis d’orban ment poénja, ezentúl keressek olyan kompániát, ahol csak

tallérban játszanak? – Hogy aki eddig egész udvari kísérettel utaztam, ezentúl nagy szerényen egy titkár meg egy komornyik kíséretében járjak-keljek? Hogy akinek termeiben eddig a világ első hírhedt művészei

jelentek meg, ezentúl a bécsi streichquartett s a karinthi kapu énekesei mulattassák a vendégeket? Hogy félbehagyjam a fogadalmi templomot,

amit őseim uradalmi székhelyén tizenkét év óta építtetek; vagy

megrakjam azt Thorwaldsen művei helyett egy bécsi kőfaragóéval? Hogy

aki eddig minisztereket, főpapokat, tábornokokat köteleztem le magam iránt, most beérjem egy fakó zsurnaliszta szubvencionálásával, ki

elveimért papirosfegyverrel harcol? Ha meggyűlöltem valakit, hadat

vittem az országára, s ha megszerettem valakit, várost csináltam a falujából, s most én se tudjak máshoz nyúlni, mint pokolgépecskéhez, gyémántos katulyákhoz? Sőt, utoljára még azt mondjam annak a nőnek,

kit imádok: “Kedvesem, eddig két palotában laktunk, ezután lakjunk

egyben!”

A szép Cyrene felkacagott; oly képtelenség volt mindezt még csak fel

is tenni!

– És ami mindezek közt a leglehetetlenebb, hogy én a bankáromat, a háznagyomat mind beavassam hanyatlásom titkába, s megkérjem őket,

hogy rendezzék ezentúl a háztartásomat egyharmadára, hogy adják el

képtáramat, múzeumomat, s gyémántgyűjteményem kétharmadát,

pótolják másolatokkal, hamis kövekkel a hiányzatot. Nem! Nem! Azt,

amit önnek most elmondok, nem hallotta még tőlem senki, és nem is fogja megtudni senki. Mert én tudok segíteni magamon; s nem tűröm az elmerülést! Akárkinek vérébe kerüljön az! Mert higgye el ön nekem, Rosina, hogy az a brigante, aki az útszorosban a közeledő mailpostra les,

s a maga mesterségét nem nevezi másképp, mint “affare d’un colteletto”,

nem olyan mindenre elszánt ember, mint egy grand-seigneur, akinek az

elébbi harmincmillió helyett tízből kell megélni. Ha ezt másnak

mondanám, megrettenne tőle; ön egyedül van beojtva a belőlem

kisugárzó contagies ellen.

Ez a szó azt az ötletet adta a delnőnek, hogy amint a herceg kezén a mutatóujját aranyhajának egy tincsével körülszorítva tartá, hirtelen egy arany melltűvel beleszúrjon ez ujj hegyébe, s aztán a kigyöngyöző

vércseppet ajkával felszívja.

– Hadd menjen át az én szívembe a te véred!

Most azután egészen közel hajolt hozzá a herceg, hogy suttogva

beszélhessen vele.

Az ernyővel letakart éjlámpa sugárbűvköre megvilágító mind a két főt.

A tündérszép női arc egészen a fölé hajló démonarc befolyása alatt állt már; annak az indulatkifejezései idomíták az ő arcvonásait, annak a szemei delejezték az ő szemeit, annak az ajkai kényszeríték mosolyra, bámulatra, eksztázisra az ő ajkait. Egészen hatalmában volt annak az embernek, ki a rombolás, a kártevés vágyában oly vulkáni magasban állt

felette! Vulkánhoz, a tűzokádóhoz csak Venus mehetett feleségül. Más nő

irtózott volna tőle.

– Most következik az a nő, akiről beszéltünk – szólt suttogó hangon a

herceg. – Mikor hozzám adták a testvérei feleségül, egy szerződést írattak alá velünk, mely szerint ha a házastársak bármelyike elébb meghal, annak a vagyona a túlélőre marad. Ő fiatal volt, én idős. Az előny az ő részükön. A válóper kimenetele nem semmisíté meg a

szerződést; azt a felbonthatatlan szakramentum őrzi. Ha Zboróy Blanka

meghalna, testvérei kénytelenek volnának a birtokát kiadni, amiben az én helyzetem annyival előnyösebb, minthogy az egész család erősen

belekeverődött a forradalmi mozgalmakba Magyarországon.

– De hisz az ő birtoka csak egymillió. (Ez védelem volt.)

– Ne higgye ön. Csupán ennyi után fizettek neki a testvérek kamatot;

valóságban ötször annyi az.

(Ez súlyosítja a vádat!)

– No de – még én nem vagyok az “új Pitaval” hőseinek galériájába felvételre megérve. Én nem keverek “örökségi porocskát”. Choiseul Praslin herceg sem vagyok. Várhatok türelemmel az én kedvező esélyeimre.

Lehet, hogy egy dühös szerető egyszer megöli e makacs asszonyt; lehet,

hogy önmaga vet véget szerencsétlen életének. Rómában néha már csak

egy hajszálnak kellett volna elszakadni, hogy tragédiájának vége legyen.

Egy véletlen, egy ösztönszerű sugallat, hogy egy órával hamarább tűnjék

el palotájából, mint azt a római nép az éj sötétében megrohanja – s most –

a napirendre tértünk volna át fölötte. Azonban most egyszerre egy

bolond ötlete támadt ez asszonynak. Ő férjhez akar menni. – Jó! – A kettőnk közötti viszonyt ez nem változtatja meg. A római kúria ítélete felül áll minden törvényen, s az nem veszi tudomásul az ő új házasságát.

Ha meghal, mint Cagliari hercegnő hal meg. Igen, de a protestáns

kánonok meg azt követelik, hogy térjen ki a római egyház kebeléből, ha

első férjétől elváltnak akar tekintetni. S ha ezt megteszi, akkor elveszti a saját jogát a birtokaira, amik a hagyományozó végrendelete szerint csak

római katolikus utódokat illetik, s akkor nemcsak őrá nézve, de rám nézve is köddé foszlik szét az egész Zboróy Eldorádó.

A nő mindkét karjával magához vonta a herceg fejét, hogy a fülébe súghassa:

– Meg kell neki halnia, mielőtt másodszor nővé lehetett volna.

– Odáig – egyedül – neki – magának – szólt egyenként megnyomva

minden szót a herceg. – Alkudhatik a sors velem. Beérem azzal az eredménnyel, hogy Vajdár meghoz egy ólomkoporsót a szerencsétlen

mártírhalált szenvedett asszony hullájával. Annak hercegi pompával

adok végtisztességet, s síremléke művészremekül fog állni fogadalmi

templomom oltárának jobb oldalán. Halála minden évfordulóján

gyászmise lesz teljes pompával a Szent István székesegyházban.

Gyilkosait üldöztetni fogom, s azokat az elöljárókat, kik a balesetet megakadályozhatták volna, földönfutókká teszem.

A szép Cyrene kacagott, mintha csiklandták volna. Nevetni való tréfa.

Mikor az ördög mosdik!

A herceg maga is elmosolyodott.

– Ez tréfa. Ezen még nevethetünk. – De hogyha megtörténik az, mit arculütésnek neveznek, akkor olyan kataszrófa fog következni, amit a krónikákban fognak fölírni vörös betűkkel. Hunyd le a szemedet, és úgy

hallgasd most, amit mondok, mintha álmodnál… Ha Zboróy Blanka

elhagyja ősei hitét… megesküszik egy új férjjel… akkor nem elég neki magának meghalni;… hanem meg kell halni annak a férjnek, aki őt

elvette;… meg a papnak, aki őket összeeskette… az egész családnak, az

utolsó gagyogó gyermekig, mely őt tagjául befogadta;… a

násznagyoknak, tanúknak, akik szertartásán jelen voltak;… az énekes

deákoknak, akik az alkalmi zsolozsmát énekelték;… a násznépnek, aki a

menyegzői lakomán vele egy asztalnál evett és ivott;… meg kell halni az

egész népnek, mely az ablakon kinézett, míg a násznép végigvonult, és aki csak azt mondta róluk: “Milyen szép egy pár!”… És meg kell halni annak az egész városnak, mely annak tanúja lesz vala!… földig kell romboltatni a templomnak, ahol az megtörtént, és a háznak, mely az anyakönyvet őrzi, hogy ne maradjon egy élő, aki azt mondhassa, hogy látta Zboróy Blankát az egy Isten hívők templomából kilépni! Ne

maradjon egy papírlap, mely tanúskodjék az ő hitehagyásáról!… Nekem

van erre módom… Amit az egyik római nép meg nem tett, majd

megteszi a másik római nép!… Traján dédunokái elvégzik az én

számadásomat Attila dédunokáival… Nos? Meggyógyítottam-e önt?

A hölgy nem felelt. Elaludt.

A magánál hatalmasabb démon igézete alatt zsibbadtan, aléltan

menekült az álom világába, s ott talán egy ártatlan gyermeknek álmodta

magát, aki pillangót kerget, s ha megfogta, megszánja: elereszti.

A herceg az elfogadóteremben ismét összetalálkozott a visszatérő

orvossal.

– Már jobban van. Elaludt – mondá neki.

– Bizonyos voltam felőle – szólt az orvos. – Az én “laudanum

Sydenhamii”-m az ilyen bajoknál csalhatatlan.

A herceg ráhagyta, hogy úgy van.

XXVIII.

A kis holdsziget városkájában ezalatt gondtalanul készültek a közeledő

örömnaphoz. S az gyorsabban közeledett, mint kiszámították; a tizenegy

hétből hat el lett engedve. A consistorium Blankát szabályszerűen

elválasztottnak tekinté Cagliari hercegtől, a római egyházjog házassági akadályait a protestáns kánonok el nem ismerik; Blanka abban az órában

szabad volt, amelyben az egy Isten vallók községébe átlépett. S ez hat héttel rövidíté meg a várakozást.

A fennmaradt idő éppen elég volt arra, hogy Áron bátya a tervezett meglepetést elkészítse a kedvenc számára.

Az ősi udvartelken egy különálló házikót két szobával meg egy

konyhával rendezett be éppen arra a mintára, ahogy a torockói gazdák lakásai vannak ellátva, cifrán faragott keményfa bútorokkal, körül a falon

végigfutó fogasra sorba felaggatott mázos kancsókkal, ősrégi tálassal, miken parasztremek kőedény és cintányér pompázott. Ágynemű,

függönyzet, ágymennyezet mind parasztleánykéz hímezte munka; egy

boldog, istenáldotta nép fényűzésének teljes tárlata. Még a kakukkos óra

is parasztember munkája benne, s az a gyönyörű vaslábakon álló kályha

olyan igazi hazai sötétkék porcelán, amilyent csak egy torockói bányász

házában lehet látni.

Ezeket a szobákat majd csak a menyegző napján fogják Blankának

megmutatni, mikor a kérő násznagy befejezte verses feleselését a kiadó násznaggyal. Áron bátya lesz a kérő, Bertók bátya a kiadó násznagy.

Három vasárnappal előre hirdetik már azt az örömnapot. S az első

vasárnap már felgyülekezik a vőlegényi házhoz a város fiatalsága.

(Gyermekek ezúttal csak tizenhat éven alul, a többi messze van.)

Üdvözletüket átadják; megvendégeltetnek, aztán felállítják a magas

szálfát a ház szöglete elé, tetejében a felpántlikázott fagyöngybokorral a

közelgő menyegző hirdetőjét.

Az egész város meg van híva erre a napra. Kell az a három hirdetés köze a sok sütésre-főzésre; mert amilyen hosszú az a pajta, úgy lesz az két sor asztallal, négy sor paddal benépesítve, s vasárnap kezdődik, kedden végződik a mulatság, a dínomdánom.

Csak valami baj ne jöjjön közbe!

A két fiatal hölgy örömét megkétszerezte a készülődés. Blankának úgy tetszett mindaz, ami itt őmiatta történik. Egész nap majd fölvették a házat dallamos szavukkal.

És ezalatt Áron bátya minden este följárt a Székelykőre, s onnan

nézegetett szét, mely tájon látszik ismét tűzveresség az égen; s aztán találgatta magában: “Ott mostan Borbánd ég; emitt meg Sárd – amott Magyarigen – ez a nagy veresség az égen nem lehet más, – mint

Nagyenyed veszedelme.”

Reggel pedig beszélt az ifjú hölgyeknek a lakodalmi öltözetekről, s ő

adta nekik a tanácsot, milyen hímzést készítsenek a “fűzőre”, hogy varrják ki igazi torockói divat szerint a fersing-szegélyező kösnyőt.

Dehogy árulta volna el előttük, amit éjszakánként látott.

– Vajon eljönnek-e ők? – kérdezé egyszer tőle Blanka.

– Állunk elébük! – kiálta föl Áron, nagyon is fölemelve az öklét.

Blanka rábámult, s aztán elnevette magát.

– Én Dávidra meg Zenóbiára gondoltam.

– Vagy úgy! – Áron persze másvalakire gondolt.

– Elküldted nekik a meghívónkat?

– Hogyne küldtem volna, briliántom. De még vőfély által küldtem. Rá

is talált mindenik vőfély a meghívottjára. Az egyik hozott nagyobb bizonyságul egy szép selyemkendőt, a másik meg egy pár pisztolyt.

– Pisztolyt?

– Hát kinek mije van, azt ajándékoz. Dávid csak nem adhatott neki selyemkendőt, mert az ott nem terem.

– S azt izenték, hogy eljönnek?

– De azt ám. A leány azt mondta, hogy ha ezer ördög áll is az útjában,

mégis eljön a lakadalmad napjára Torockóra. A fiú meg azt izente, hogy

ha az egy Isten megsegíti, hát akkor semmi sem fogja visszatartani. –

Ezekkel a szavakkal biz ők! Hát kinek milyen az erkölcse! Kit hogyan neveltek! Hanem hogyha megígérte, mind a kettő itt lesz; mert kemény szívű ember mind a kettő.

Pedig akkor már nehéz volt az ígéretet beváltani, hogy valaki – a szomszédból – vagy távolból – Torockóra el fog menni: lakodalmat ülni.

A menyegzőt megelőző héten “féltél napját” ünnepelte Torockó. Ez az

ősi kegyelettől felavatott ünnep még azon korszakból maradt fenn,

amikor egész Torockó római katolikus volt. A bányászok védszentjének

volt az áldozva, öröm és hálaadás napja. Még most is ünnep minden

háznál. – Hálaadás annak a bölcs teremtőnek, aki két hazát adott a maga kegyenc népének: egyet a föld fölött, a másikat a föld alatt, s megengedte, hogy akik áldásnak tartják a munkát, nem pedig a paradicsomból kiűző

átoknak, még a tél jege alatt és az éj sötétjében is folytathassák az emberi küldetésüket a vasemberek, akik vasból élnek, vasat teremtenek. Még a pénzt is, amit másutt “aranynak, ezüstnek” neveznek, ők úgy híják, hogy

“vasat! vasat!”

Blanka ezen a népünnepen a torockói menyecskék divatjában jelent

meg. Fölvette az islóggal kivarrott sípujjas inget apróra ráncolt

kézelőjével, a zöld fersinget a hímzett piros kösnyővel s a tarka madarakkal kivarrott vállfűzőt meg a csipkés kötényt. Azzal is legszebb

volt valamennyi között.

De nem is maradt el a lakadalmáról egy magával jól tehető lélek sem a

városból.

Pedig a torockói menyegző nem afféle divatos házasság, ahol amint

vőlegény és menyasszony hátat fordíthatott az eskető papnak vagy

jegyzőnek, siet felülni a vasútra, s elszaladni a házától, a rokonaitól, ismerőseitől; a torockói nép, ahogy összetart a munkában, úgy az örömét

is szereti megosztani az egész községgel.

Az utolsó kihirdetés vasárnapján ott van az egész jó baráti sereg (egész

tábor) a vőlegényi háznál, mely most egyúttal menyasszonyi ház is. De a

lakoma most még nem a házasulók gondja. – Most a vendégek adnak

“búcsúvacsorát” a leendő új párnak; minden vendég magával hozza a

sült tyúkot és a rétes alakú somodit. A vőlegény csak a bort adja hozzá.

De azt sem ingyen. Minden ember a maga pénzéért iszik, s azért

meggondolja, hogy mennyi szükséges a jókedve fönntartására. Az

összegyűlt pénzt aztán odaadják az iskola szükségeire. Semmi se vész itt

kárba.

Hétfőn reggel kezdődik aztán az igazi menyegzői ünnepély. Korán

reggel már tarackdurrogások ébresztik föl a várost; lovas ifjoncok

nyargalják be az utcákat, a két vőfély trombiták kísérete mellett hordozza

végig a mátkatálat, amit a vőlegény és menyasszony kölcsönösen

egymásnak küldenek. S aztán a harangszóra megindul a nászmenet az

örömünneplő háztól az Isten házáig; elöl az öregek, azután az ifjak, leghátul a nők, középett a vőlegény, mellette két testvére mint vőfély és a menyasszony két nyoszolyójával: az egyik Anna, a másik Susa néne.

Rebeka néne otthon maradt örömanyának.

Az egyházban a tanuló ifjak zsolozsmája fogadja őket, s aztán az egyház embere tart nekik egy olyan beszédet, hogy azt, amíg éltük tart,

soha el nem felejtik. Csak azután kérdezi meg tőlük, hogy igazán

szeretik-e egymást. – Akkor meg is áldja őket az Isten.

Mikor ismét kilépnek a templomból, a leánysereg elhalmozza őket

bokrétáival. Télvíz idején ablakaik virágkertjét fosztották meg, hogy megmutassák, milyen nagy az ő szeretetük.

S az egyházi szertartással még nincs vége a menyegzőnek. Ami aztán

következik, az egy darab népszínmű, amit a népköltészet múzsája maga

szerzett; az ifjak futása a nász házáig a menyasszonyi kaláccsal, aki legelőbb odaér a fiúk közül, az kapja a menyasszony hímezte selyem nyakkendőt; aztán jön a két násznagy körmönfont verselése a

menyasszony fölötti alkudozásban, végre a kérő násznagy marad

győztes; de csak úgy, hogy a vőlegény megfogadja, hogy a

menyasszonynak “atyja helyett atyja, bátyja helyett bátyja fog lenni, s megőrzi, mint a szeme világát”. Erre aztán a fiatal leányok a

menyasszonyt veszik körül, szép biztató nótákat énekelnek a

fölvidítására, úgy veszik rá, hogy nyújtsa kezét az ő szerelmes

vőlegényének. – A nyoszolyók aztán bevezetik őt a vőlegény házába; abba a kis udvarlakba, amit Áron bátya lopva rendezett be az ő

számukra. Se Manassé, se Blanka nem tudtak arról semmit. Milyen nagy

örömöt szerzett nekik vele! – Blanka álmai paradicsomában találta

magát. S mikor aztán az aranycsipkés főkötőt feltették fejére a

nászasszonyok, s kilépett ismét, egy üdvözlő, hódoló, megbecsülő néppel

tele udvarba, kis háza küszöbén, kézen tartva attól a férfitól, akinek ő ez órától fogva Isten és emberek előtt asszonya, világa, királynéja, akkor úgy tetszett neki, mintha ez már az örök üdvösségnek e földön kiadott előlege volna.

S amint az új pár megjelen a vőlegényi ház ajtajában, rázendítik az ifjak

és leányok a zsolozsmát:

“Dicséret, dicsőség, tisztesség és hálaadás!

Az egek Urának legyen örök magasztalás!

Kiben nincsen semmi változás

Sem ígéretben elhanyatlás.

Tőle fejünkre szálljon áldás!”

Szegény poézis biz ez; a dallamát sem szerzene Palestrina; de mégis nagyobb az a koszorús költők és maestrók minden mesterműveinél.

– A te pálmaleveled újra visszaszállt rám! – súgá Blanka halk,

szerelmes hangon férjének.

Aztán hozzáültek a lakomához.

Ötszáz vendég volt a háznál. Ötszáz vendég, aki holnap estig itt akar

mulatni. Lakoma lesz bőven, jókedv, amennyi e napra illik. – Csupán egy

baj van.

– Jaj, igen nagy baj van! – sopánkodik Áron bátya.

– Talán valami baj érte őket? – szólt ijedten Blanka.

– Kiket?

– Akik még hiányoznak közülünk: Dávid és Zenóbia.

– Óh, dehogy azokról van szó, édes mézem! – Majd előkerülnek azok,

ne féltsd őket. Ha meg nem jöttek az esküvőre, majd meghozza őket a

“púpos kenyér”; majd itt lesznek a lakadalomra; s ha akkorra se

érkezhetnek, majd megjönnek a “kárlátóra” vagy legkésőbb a

“tyúkverőre”. Nehéz ám most az utazás télvíz idején; a szél befútta hóval

az utakat. De hidd el, hogy megkerülnek; mert megígérték. Hanem az a

baj, hogy nincs cigányunk! A honvéd urak elvitték magukkal a bandát; azt mondták, hogy nekik jobban kell a háborúban a muzsika, mint

nekünk itthon. Csak az iskolai zenekar van itten, azoknak meg csupa fúvó muzsikájuk van, s azon sem tudnak egyebet, mint indulókat,

himnuszokat, halottkísérőket, akin a “hopciher” táncoljon. A fiatalság nem tudom, hogy járja el a lakodalmon a “kufercest”, ha nincs cigány.

Egy kis Adorján fiú a Zsuzsa néne ivadékából, aki nagyon szeretett a

Blanka néni szép köntöséhez ragaszkodni, belekottyant a beszédbe.

– Hogyne volna itten cigány, Áron bá! Hát a Lányi?

– Ó, te jámbor kis Miska, te! Hogy az Úr nevelje meg a termetedet akkorára, mint amekkora szájat adott hozzá! Biz idehoznád azt a

“félcigányt”, azt a Lányit, a Blanka nénéd tiszteletére, aki olyan művészeket hallott már életében, akiket egyenesen Szent Dávid tanított hegedülni. Hiszen csak “félcigány” az.

De Blankának nagyon megtetszett az, amit a kis Misike mondott. Neki

hozzák el lakadalmára azt az egy szál cigányt, ha fél is.

Azt is pedig még a szomszéd Szentgyörgyből kell előhozni, ahol már

vegyes nép lakik, és így korcsma is van. Abban szokott ő vasárnaptól hétfőig hegedülni.

A lakoma végét járja már, mire megérkeznek vele, s behozzák a lakodalmas terembe, ahol már a város előkelői áldomásoznak.

Ritka példány! Most is nyári spencer van rajta, s azon, ahány

gomblyuk, annyiféle alakú gomb; mind a két könyökén másforma színű

folt. Az egyik csizmájának a szára magasabb, mint a másiké, s mind a kettő bal lábra való volt valaha. A mellénye messzire és bőven lecsüng a

spencer alól; az valaha termetes férfié lehetett, míg aki most viseli, nem magasabb négy láb és három hüvelyknél. Mellette még Áron bátya is óriás. Hanem a kis, tagbaszakadt ember egyenesen és büszkén hordja a fejét, s az megnézni való fej! Kondor, sűrű, bozontos haja betakarja a homlokát, csak úgy villognak elő közüle a szemei, az orra kissé félre van

ütve, mahagóni barna arcán itt-ott egy-egy csomó ritka bajusz, szakáll irtványai; hanem széles szájának mosolyra vont hasadása közül a

leggyönyörűbb két sor elefántcsont fehér fog villog elő. S ez éktelen pofán annyi büszke önérzet ragyog, mint egy hercegén; több: mint egy művészén.

Van is megfelelő eszköze hozzá. Egy hegedű, melynek a srófjai

somfából vannak faragva, s néhány betört oldalbordája enyvvel van

összetatarozva, a nyaka, ahol egyszer eltörött, szépen összedrótozva, s hozzá egy nyirettyű, melynek a szára egy ív alakú meghajlott kőrisfa vessző.

De azért hangot ád az, s nincs az a nóta, amit el ne húzzon rajta. Húzza

vígan és keservesen, ábrándosan, nekialélva, hátravágott fejel és megint

tűzre kapva, szügyébe vágott pofával. Nem tanulta ő senkitől, vele született. Mikor aztán belemelegszik a nótába, észreveszi, hogy egy szál

hegedű, kíséret nélkül, semmit sem ér, elkezd hozzá énekelni; az énekből

trombita lesz; azután egész zenekar. A zenekíséret elnyomja a violon prímet, a művész szemei szikrát hánynak, haja repked a homlokán, egész

arca együtt játszik a hegedűvel; aztán a lábai is, amit elmuzsikál, eldalol, azt el is táncolja – négy ember helyett dolgozik – nem azért az egy húszasért, amit egy éjszakai működésért szokott kapni, hanem művészi indulatból, az az eksztázis nem mondvacsinált, az valódi lelkesülés.

Valóban, akik látták a kor legnagyobb művészeit, Ole Bullt,

Vieuxtemps-t, a Milanollókat, Vieniavszkyt, Reményit, zavarban

lehetnek, hogy melyiket tartsák nagyobbnak. De ha meglátták Lányi

cigányt Torockón, annak kellett a pálmát nyújtaniuk, aminél ugyan az szívesebben vesz vala egy csomó dohányt.

Blanka tapsolt jókedvében. Hisz ez művészi unikum, amiért érdemes Amerikából idejönni.

– Csak Dávid és Zenóbia volnának itt már!

Minden jókedvéből ez a sóhajtás zavarta ki.

A félcigányt aztán átengedték a táncteremnek, ahol az kifáradhatlan orchestrumával minden táncra vágyó kívánságát kielégíté; csak

gyantázni győzzék – mert az igaz, hogy négy cigány helyett muzsikált, de öt cigány helyett ivott.

Estefelé már Áron bátya maga is aggódni kezdett, hogy se Dávid, se Zenóbia nem érkeznek. Blanka minden óranegyedben kiküldött valakit

az utcára, hogy nézzen előre, nem közeledik-e valaki az úton. Egy testvérnek állandóul strázsálni kellett a kapuban.

Hogy egy távollevő, akire várnak, úgy elronthat minden örömet!

Áron bátya kifogyott már minden hitegetésből.

Az utolsó eszközhöz folyamodott.

– No, édes bálványom – mondá Blankának –, megígértem, hogy a te

lakadalmadon eltáncolom kedvedért az igazi “csűri” székely táncot. Hát

ne sajnáld megtekinteni; mert nem látod ám azt mindennap!

Erre a neszre a táncosok félreálltak a terem közepéről, s nagy kört kerítettek, mert a székely táncához nagy tágasság kell. Egy táncossal tele

van az egész táncpad.

Nem hasonlít az semmi ismeretes koreográfiai alkotáshoz, nem is lehet

azt oly könnyen eltanulni; acélizmok s tornászati ügyesség kell hozzá.

A táncos maga dalolja a táncnótát:

“Az én csizmám disznóbőr

Apám hozta Sitkérűl,

A sitkei mesternek

Nincsen pénze szegénynek.

Héj!!!!

Kicsiny nekem ez a csűr.

Kirepülök mint fürj

Madár!”

S aközben mindig fél lábával földig leguggolva, másik lábával maga elé rúg; de a sarkának nem szabad érnie a földet, s ugyanekkor egy karját

fellöki a légbe, a másikat csípőjére nyomja, s a groteszk, hol felegyenesedő, hol összetörpülő alak, a bohókás vershez, a fintor

mozdulatokhoz folyvást megtartja azt a hetyke, magába bízó, mástól

semmmit se váró székely komolyságot; tánc az és küzdelem egy szín alatt.

A nézősereg általános tapssal jutalmazza a táncost, s ugyan kérik, hogy

járja el még egyszer. Úgyse tanulja azt el tőle senki.

– Ha az én szép ángyikám, rubintom kívánja – mondá Áron, és a

buzdító pillantásra ismét kiállt a középre, eljárni a maga táncát.

De alig guggolt le először, amint Sándor testvér odatör hozzá a

nézőkörből, s valamit súg fülébe, amitől egyszerre magasra ugrik az öreg, s aztán nem folytatja a táncot, hanem kiszalasztja a hallott szót:

– Megjöttek!

Senki sem értette azt meg olyan egyszerre, hogy kik jöttek meg, mint Blanka. Egyszerre örömsikoltással ugrott föl helyéről, és futott az ajtóhoz.

– Ő akart legelső lenni, aki az óhajtva vártakat üdvözölje.

– Ángyom! Ángyom! – kiálta Sándor testvér. – Ne menj ki, ne

bocsássátok.

Késő volt. Blanka már künn volt az előtornácban, melynek nyílt

oszlopos homlokzata alól az udvarra lehetett látni.

E tornác lépcsőföljáratónál két paripa állt. Az egyiken ült Zenóbia.

Blanka lerohant hozzá, s megragadá a leány kezét.

– Mégis eljöttél! Oh, mint vártunk! No, hát szállj le!

Zenóbia nem szólt semmit, s nem szállt le a nyeregből.

– Hát Dávid hol van? – kérdé Blanka.

Ekkor Zenóbia megszólalt.

– Itt van.

S azzal a másik lóra mutatott.

Annak a hátára volt felkötve egy fehér lepedőbe burkolt alak. Egy hulla.

– Dávid bátyám! – sikolta föl Blanka. – Mi történt Dávid bátyámmal?

Zenóbia tompa, rekedt hangon felelt:

– A te bátyád megölte az én apámat, s aztán az én bátyáim megölték a

te bátyádat. S már most ez ezután így fog menni mindig – mindig –

mindig.

XXIX.

Blanka az ijedtségtől elveszté hangját, néma volt; hanem Anna, ki

nyomában jött, felsikoltott, és jajszóra fakadt.

Egy erős férfikéz hátulról hirtelen befogta a száját.

Áron bátya volt az.

– Ne sírj! Ne kiálts! Ha azok odabenn meghallják, kirohannak, s ízekre

tépik Ciprianu leányát, aki nekünk vendégünk most.

Anna visszafojtá erőszakkal a sírást, arcát Blanka ölébe temetve.

– Sándor! – dörmögé lenyomott hangon Áron. – Eredj be gyorsan, s mondd a cigánynak, hogy húzzon egy “vánkostáncot”. Mindenki

mulasson.

Sándor testvér visszafutott a táncterembe, s rögtön hangzott rá a

“vánkostánc” zenéje, amihez a szöveget is énekelte Lányi: “Zsidó! Zsidó!

Mi van eladó?”

Ezalatt Manassé is kijött a felesége után.

– Manassé! – súgá Áron bátya. – Jer ide, segíts a bátyádat leemelni a lóról.

Manassé, mint akit szíven szúrtak, hörgött fel e szóra. Térdei

megroskadtak alatta. Azután egyszerre visszatért lélekjelenléte;

odasietett a kötelékeket eloldozni, amikkel a beburkolt hulla a lóhoz volt

kötözve.

Zenóbia azalatt folyvást a nyeregben ülve, csendesen odabeszélt

Blankához:

– A felvinci verekedésnél egyetlen halottja volt a magyarnak; ő volt az.

Sokat megölt, őt is megölték. Lova kiragadta még holtan is az ütközetből,

s elfutott vele az erdőre. Ott őrizte, míg én ott felkerestem. Te meghíttál minket a lakadalmadra, eljöttünk, látod, mind a ketten. Már most

behíhatsz hozzátok, s bemutathatsz a vendégeidnek: “Itt van annak a Ciprianunak a leánya, akinek a fiai Sárdot, Vincet elpusztították, s Adorján Dávidot megölték.”

– El! El! El! – rebegé Blanka, kezét eltaszító mozdulattal emelve Zenóbia felé. Kétségbeejté a rémgondolat, hogyha most e nőt a

torockóiak itt találják, haraguk tűzhányó dühében, annak a vérével

fogják befertőztetni ezt a házat, ezt a várost.

– Távozzál békével, Zenóbia – mondá Áron. – Az én népem nem fog üldözni téged. Reggelig mulatni fognak házunknál, és nem tudnak meg

semmit addig. Ami fölött oly nagy vitánk volt: az mind a kettőnkre nézve elveszett. Nem tartozunk egymásnak többé semmivel.

– Én neked semmivel többé, Áron; de a húgodnak és az ángyodnak

még tartozom valamivel. Azzal a szép, nagyon szép meghívással, amit hozzám írtak. Ezért még bizony megfizetek. Eljövök még egyszer, s amit

akkor hozok, azzal lesz aztán minden tartozás leróva közöttünk.

– Járj Isten hírével – monda Manassé.

– Neked pedig azt mondom, Manassé, emlékezzél rá, amit a

Monasteriánál mondott neked a tribun: “Mi békét kötöttünk veletek,

megesküdtünk rá, meg is tartjuk. Hanem ha támad egy áruló saját

népetekből, attól reszkessetek!” Gondolj gyakran e szóra! Áldjászketye dumnye Zó!

Azzal megfordította paripáját, s kinyargalt a kapun, a szél szemébe hordta a havat. Förgeteges éjszaka volt, s neki még az éjjel Borévre kellett jutni – egyedül.

– Hová vigyük a testet? – töprenkedék Áron bátya. – A ház tele van lakodalmas néppel, azoknak nem szabad ezt meglátni.

– Ide! Ide! A mi kis házikónkba! – mondó Blanka.

– Hová? A te menyegzői házadba?

– Az most üres, senki sincs benne. Ott van egy felvetett ágy, abba lefektetjük.

– Micsoda? A te menyasszonyi nyoszolyádba? A mi halottunkat? Óh,

én édes Isten atyám!

És úgy kellett tenni. Dávidot a két testvér átvitte a kis házikóba, s ott kibontva halotti lepléből, kiteríték a nyoszolyára, amíg elkészül számára

a koporsó.

– Most már sírhattok, asszonyok.

XXX.

A halál beköszöntött az új házba. Ő volt az első vendég. Egy néma ember

érkezett meg, aki mindent elmond.

Blanka leült az ágy szélére, s úgy bámult a halottra.

Meglepő volt a hasonlatosság Dávid és Manassé arca között. A

különbség csak egy kicsiny kis veres pont a homlokon; egy golyónak a helye. Különben olyan, mint mikor Manassé alszik.

És Blankának a lelkében megzsibbasztotta a gondolatot ez a

hasonlatosság.

Ez a holt hasonmása férjének elmonda előtte mindent, amit eddig

titokban akartak tartani. Mi történik a vér és a láng tengerében, mely e szigetvilágot körülcsapdossa. – Ilyen utazók kerülnek onnan haza.

Amikor a Szamos hídján találkozott vele, azt hitte, hogy csak egy dicsőséges harcjáték ez, amibe az ilyen délceg lovagok elindulnak.

S aztán meg emlékezett rá, hogy akkor egy csókot ígért neki, Áron bátya kértére; amire a fiatal hős elpiruló arccal azt mondá: “Majd ha visszatérek dicsőséggel. És ha halva hoznak eléd, csókomat akkor is megadd.”

Íme, eljött az ígért csókért.

Lefeküdt az ő menyasszonyi ágyába, fél szeme félig nyitva. Tán

leskelődik, ha megadják-e, amit megígértek?

S még senki sem merte ez arcot megcsókolni. Anna, Áron, Manassé

tudják, hogy az első őt illeti. A menyasszonyt.

Az a honvéd-huszáröltönyt viseli még; ő a menyasszonyi pompát.

S minél közelebb hajlik föléje, annál nagyobb a káprázat, hogy az maga

Manassé, holtan, megölten, jégszoborrá fagyottan. Minden idege

megrendül, mikor ráborul, és az ő ajkai annak márványarcát érik, s a kitörő zokogás görcsei között e nevet hangoztatja:

– Manassé!

Férje gyöngéden odahajol hozzá, s magához öleli őt.

Csak akkor tér magához.

Mégsem ő az! Nem a halott.

– Óh, ne halj meg te! Ne jöjj így elém te!

Egy feneketlen mélységbe szédül alá lelke, midőn arra gondol, hogy

Manassé is így fekhetnék most ezen a szomorú ágyon; csak lelket, csak gondolatot kellett volna cserélnie testvérével.

Visszaemlékezett most már a Tordai hasadékban tett rejtélyes utazásra,

s az asszonyi szív csodálatos divinatiói tehetségével egyes vétlen elejtett mondatokból összeállító a valót, hogyha Manassé azon az Isten őrizte éjszakán nem a Monasterián keresztül választja az utat, a vakmerőbbet, a

nehezebbet, egy fehér kendővel a kezében keresve fel egy ellenséges tábort, hanem az egyszerűbbet, a rövidebbet, a tordai berken át karddal

kezében törve utat hazáig, hát most ő is ilyen néma utazója lehetne annak

a két tengernek.

Aztán helyet adott a másik három testvér öleléseinek.

Lassanként a többi testvérek is átszállingóztak a lakadalmas háztól.

Sándor testvér egyenként szólingatta ki onnan. A vigadó násznépnek

nem tűnt föl a háziak elmaradozása, ők annál fesztelenebbül mulattak.

Azt pedig, hogy a vőlegény és a menyasszony oly hamar eltűntek,

bevett szokás igazolta. Ők siettek a maguk boldogságába, ahol a

paradicsom minden örömei várnak rájuk.

Tudták volna csak, hogy minő örömek azok!

– Áron bátya! – mondá Manassé. – Gondoskodjék róla, hogy a násznép

semmit meg ne tudjon a szétoszlásig. Ha most kimenne közéjük a hír, ahogy föl vannak hevülve, képesek volnának azonnal fegyvert ragadni, s

akit legközelebb találnak, azon kezdeni el a vérbosszút. Mulasson

minden ember.

– Te parancsolsz – monda Áron, s ő maga átment a násznéphez. Neki

volt valamennyi között olyan vasból öntött arca, ami el nem árulja, ha valami fáj odabenn. A fúvóhangszerek rázendítették a bányászindulót, s

ez a zaj elfödte azt a nagy sírást, ami a kis udvarházban végbement.

A bányászinduló után a násznép lassanként oszolni kezdett. A

trombitásokkal együtt kivonult a lakadalmas sereg az utcára, s úgy ment

végig zeneszóval, el-elmaradozva ki-ki a maga házánál.

Csak a kollégium diákjai maradtak hátra a cantus praesessel. Azoknak

volt a föladatuk még egynéhány hajnali dalt énekelni a boldog pár hálószobájának ablaka alatt, búcsúzóul, altatóul.

Odaálltak karikába a kis ház ablaka alá; s tanakodtak a cantus

praesessel, hogy melyik dallal kezdjék. Legjobb lesz az, hogy:

“Jöjj az ablakodra kedves!

Minden nyugszik már:

Csak egy pár boldog szerelmes

Ide s tova jár.”

– Hallga, fiúk – szólt bele Áron bátya a hátuk mögül –, nem azt a dalt

éneklitek, hanem ezt a zsolozsmát:

“Nyílj meg kriptaajtó,

Sötét föld kebele;

Könnyeket hullajtó

Koporsó födele.”

Halott van a háznál!

Blanka az egész éjt a halott mellett virrasztá át. Ez volt első menyegzői

éjszakája.

XXXI.

A kora reggeli harangszó tudatta a várossal, hogy gyász van.

A tegnapi násznép ma már halottnézőbe jött vissza az Adorján-házhoz.

A tegnapi menyasszony ma már gyászruhában ült a fekete fátyollal

bevont házban.

A testvérek künn voltak a “birgej”-en.

Miért híják a halottak lakhelyét a torockóiak “birgej”-nek, azt kutassák

a nyelvbúvárok, akik ráérnek arra: sehol másutt nem ismerik ezt a szót.

De a holtak lakhelye sem olyan Torockón, mint másutt. A sírboltok a sziklába vannak vágva. Mint egy utca, amiben halottak laknak. Hasonlít

az a szeleuciai sziklasírboltok csoportjaihoz. Minden családnak van egy ily sziklaháza, ahová a földről elköltözöttek egymás után leszállnak; az üreg mind mélyebben hatol be a sziklába; némely régi családnál egész alagutat képez már; ott alusznak két sor fülkéikben a bányászok, kik életüket a szikla keblében tölték, s holtan is ott esik legjobban pihenniök; egy lefelé fordított családfa, mely gyökereivel hatol le a földbe. A fülkék fölött semmi név sincs. Aki ott alszik, visszaadott mindent annak, akitől

vette; még a nevét is. Hirdesse az emlékét az, ami élve maradt.

Az új fülkét a halott számára a családtagok maguk vésik. Ez ősidőkről

fennmaradt kegyeletes szokás. Ha nincs férfi a családban, a szomszédok

kötelessége az. Nagy gyász volna az Torockón, ha valakinek a vermét fizetett sírásó készítené el.

A ravatalt délután a templomban állíták fel. Az egész nép felgyűlt végtisztességére. A nép énekelt; a lelkész tartott gyászbeszédet.

A templomból az egész város kísérte ki a koporsót a birgejig. A férfiak

vállaikon vitték azt; rá volt téve megkoszorúzott kardja, golyórongálta csákója. Az iskolai énekkar gyászdalai hangzottak előtte, mögötte az asszonyok zokogása.

A sírboltnál a hét testvér vette föl a koporsót, azok helyezték el az örök

hálófülkébe, nagy sziklát hengerítve a nyílás elé.

Azután kijöttek, és megcsókolták egymást.

Ekkor egy egyszerű polgár, egy öreg ősz hajú férfi felállt a birgej kőkatedrájába, s elmondá a sokaságnak, ki volt az, akit eltemettek; hogyan élt, hogyan szerették, hogyan ölték meg. Hogy soha el ne múljon

az emlékezete, amíg a sziklavölgyben emberek élnek!

Végre a lelkész megáldá a bezárt sírt, s rámondta az áment.

A diákok utolsót énekeltek, a gyermekek szép csendben, az

asszonynép sűrű csoportban elhagyták a temető halmát; hanem a férfiak

hátramaradtak.

Ekkor Áron bátya állt fel a kőkatedrába, és így szólt:

– Atyámfiai! Megtettük kötelességünket a halott iránt, most tegyük

meg kötelességünket az élők iránt. Elég volt az énekszóból; most hadd szóljon a fegyver.

Háromszáz férfi hangja dörögte vissza az utolsó szót:

– Fegyverre!

Az eddig hallgatag, gyászoló alakok lángoló dühre gerjedtek,

egyszerre tört ki valamennyi ajkán az elfojtott keserv, a bosszú átkaiban

keresve könnyebbülést.

Pedig a torockói sohasem átkozódik. Egyetlen szitkozódása, ha nagyon

megharagszik, az, hogy “Egyen meg a birgej!”, ami tréfaképpen hangzik.

Készek voltak rögtön elindulni, s ahányan vannak, megtámadni

Adorján Dávid megölőit.

– Haza, a fegyverekért!

– A piacon gyűljünk össze! – kiálta Áron a kőkatedrából, amidőn

hirtelen hátulról egy erős kéz megkapta a széles szíjövét, s annál fogva a

nehéz tömzsi embert fölemelve a levegőbe, leszállítá onnan a

sziklatámlányról.

Áron bátya nem is kérdezte, hogy ki az. Tudta könyv nélkül is, hogy az

ilyen műtétre más nem alkalmas, mint az ő kisöccse, Manassé.

– Mit akartok? – rivallt mennydörgő hangon Áron bátyjára; de úgy, hogy azt az egész sokaság meghallhatta. – Én békét kötöttem a

szomszédaimmal; megesküdtem rá az egy élő Isten nevében; s ti az én eskümet meg akarjátok csúfolni?

– Nem ők gyilkolták-e meg Dávid bátyádat?

– Nem! Dávid bátyám harcban esett el. Mint becsületes katona, karddal

a kezében. Többen is harcolnak még rokonaink közül ott a csatatéren, akik meg fognak halni hazájukért. Megsiratjuk őket, s sírjuk fölé kopját tűzünk, ahogy hősi népek szokták. De vérbosszút a harcban elesettért csak a vad indiánok állnak.

– Jól van, Manassé öcsém, azért nem szükség bennünket

összeindiánusoznod. Hiszen nem azt kívánom én, hogy menjünk hát

rajta a szomszéd gyertyámosiakra, s pöröljük fel őket bosszúból. De hogy magunkat, családjainkat megvédjük. S ami erőnk van, azzal védjük.

– A mi legnagyobb erőnk az Isten. Akinek, midőn a nevére

megesküdtem, az ő kezébe tettem le a mi sorsunkat. Ha ő velünk van, ki

bánthat minket? S ha őt elhagyjuk, ki oltalmaz meg minket?

A sokaság helyeslő zúgással kezdé kísérni Manassé szavait.

– Már hiszen, Manassé öcsém – szólt Áron –, én is csak vagyok olyan

buzgó keresztyén, mint más. Még soha ünnepet el nem mulasztottam a templomba meneteltől, ha beteg voltam is; de csak mégis jobban esik az

én lelkemnek, ha azalatt, amíg a mennybeli megszabadításért

imádkozom, a puskámat a hónom alá szorítva tarthatom.

– Akkor nem vagy igaz “egy Isten hívő!” – feddé őt Manassé. – Mert te

is azt a Jézust vallod, akinek a nevében a Bertalan-éjeket, az autodaféket, a keresztes háborúkat csinálták. És nem azt a Jézust, aki eljött az emberek között békét szerezni, s aki Péternek azt mondá: “Aki fegyvert fog, fegyver által vesz el!”

– Bizony, nem tudom én, hogy voltaképpen mondta-e azt – pattogott vissza Áron. – Máté állítja, hogy mondta, de Lukács és János nem emlékeznek róla, Márk szerint pedig csak annyit mondott Péternek a Malkhus fülére Jézus, hogy “elég volt”. Különben sem tudom, hogy mi lett volna belőle, ha “énnekem” mondta volna. Annyiról bizonyos

vagyok, hogy ha énelőttem nyújtja az idvezítő az áruló Júdásnak a

“mártott falatot”, úgy sújtám vala ott mindjárt főbe Iskariotes uramat, hogy feledte volna elárulni a mestert; valamint hogy a puskám agyával fogom lesújtani azt az árulót, aki Torockó ellen hozza a hadakat, csak közelre kapjam.

– Minő árulót?

– Hallád! Amiről tegnap a leány szólt: “Ha egyszer egy áruló támad a

magatok fajtájából, attól reszkessetek!” Ma már tudom az értelmét a szavának. Van egy új ember a felkelők tribunjai között, aki válogatott kegyetlenségéről nevezetes. Ez a mi Iskariotesünk.

– Honnan gyanítod azt?

– Onnan, hogy Diurbanunak nevezi magát. Igazi oláh nem venné fel az ő Decebal királya melléknevét. Ez olyan, mintha valaki nálunk Attilának

nevezné magát. Mindenki tudná, hogy kifordított némettel van dolga. –

Jól van, Manassé. Szeretlek. Uram vagy; neked engedelmeskedem. A

monasteriai utat meg a Porlik barlangi megjelenést sohasem felejtem el

neked. Jobban tudod szeretni a testvéreinket, mint én. Én csak megbosszulom, te megmented őket. Te, aki Mogával és népeivel békét kötöttél, méltán megkívánhatod tőlünk, hogy Moga és a szomszéd oláh nép között szerzett frigyedet mi is megtartsuk. Szegény Dávidért nem állunk hát senkin vérbosszút. Azt mondjuk, hazajött követnek, a halál követének. De értsük meg az izenetet, amit az a néma követ hozott nekünk. Ha egyszer az a hír jön, hogy Diurbanu közeledik Torockó felé

meg az ő harcosai, akik a te békédet nem ismerik, nem is vették fel; akkor

aztán Zsakó uram fog parancsolni.

Az pedig volt a nemzetőrség századosa.

– Ott is veletek leszek – monda Manassé.

S aztán szépen kezet szorítottak, összeölelkeztek. A gyászkíséret

hazatért lakásaiba.

Hanem Áron bátya ezt az éjszakát fönn a Székelykövön tölté, s

meghagyta idelenn a nemzetőrség őrvezetőinek, úgyszintén a

toronyőrnek, hogy vigyázzanak rá, ha a Székelykövön kigyullad a jeltűz,

készen legyenek, és zavart ne csináljanak. Szép trombitaszóval adjanak jelt meg harangkongatással; minden háznál gyertya égjen, s egy ember ébren maradjon egész éjjel. – Mert jólesik az ember lelkének, ha

imádkozás közben a hóna alá szoríthatja a töltött puskát.

XXXII.

Manassé pedig, mikor a szomorú estebédet elvégezte, azt mondá

családjának:

– Most, mielőtt lefeküdnénk, olvassunk bibliai történeteket.

Szokás ez, temetés nap estéjén, a halottas háznál.

Rebeka előhozta a kapcsos bibliát, és odatette azt Manassé elé.

Manassé pedig nem nyitá fel a bibliát, hanem rátette az egyik kezét, és a

másikkal hitvesét ölelve magához, elkezdé a saját maga és Blanka

történetét elmondani a család előtt.

Valóban egy szakasz volt az a Pentateuch költői krónikájából; tele csodatételekkel, amikben az Úr hatalma nyilatkozik az emberek fölött.

A félelmes rémeket, a rettentő kísérteteket, amiktől Blanka

megszabadult, elmondá a figyelő családnak, mely áhítattal hallgatta a megtörténtek regéit.

Sokat Blanka is csak most tudott meg tőle. Eddig titkoltak előtte minden veszélyt. Neki csak örömekről, szép reményekről beszéltek; de mióta az az ember megjött, aki nem tud hazudni, aki kőhideg arcával, bezárt ajkaival rávall az eltitkolt balsorsra – többé nem lehetett őt tovább áltatni, meg kellett tudnia mindent.

Az éj haladt, a regemondásnak mégsem szakadt vége. Egyszer-egyszer

kiment egy-egy testvér körülnézni az udvaron, nincs-e valami baj, s visszajött azzal a szóval, hogy szép csillagos éj van; a Göncöl rúdján táncol a kis “cigánygyerek”. Csendesség van az egész völgyben.

Később azt a hírt hozták, hogy most hajnalodik a hold a Székelykő

orma fölött; a kakasok éjfélutánra kukorítanak már. Az egész világ alszik.

Manassé még mindig folytatta regéit. Hogy védte, hogy oltalmazta ő

azt a nőt, akit megérdemelt, hogy vette őt körül lelkének gondolatjával.

Milyen egyszerű földi történet volt ez, s mennyi égi csoda van mégis benne! Blanka megtudta belőle, hogy annyi balsorsában két hatalom volt,

mely átölelve tartá; mind a kettőnek a neve “Szeretet”; az egyik az égben

lakik, a másik a szívben.

A legutóbbi bejövő már azt a hírt hozta, hogy szépen pirul az első

hajnal a Keresztes mező felől. Csak hadd piruljon…

Manassé most odaért, hogy a Balyika-várban és a Monasteriában

töltött éjt meséli el. Milyen tréfának való, elnevetni való végű kis mese az, pedig három testvér, egy feleség, a saját élete és szülötte városának létezése volt benne a kártyalapra föltéve.

Blanka csak most tudta azt meg, bár régóta sejté.

Most azután azt is elmondá Manassé, hogy a Torockóról elfordított

emberi láva mily borzasztó dúlást vitt véghez körös-körül. A lávától ki kívánhatná, hogy irgalmat ismerjen? Bűnös csak a vulkán, mely azt

kiokádta!

S most a lávaözön közepett áll Torockó, körülvéve tízezernyi vérittas,

vérszomjas hadaktól, kiknek harckiáltásától holdszigetének minden

bérce visszhangzik már.

– Most már tudod, hova jutottál? – szólt Manassé, átölelve szerelmesét.

– Jó helyre – mondá az, fejét férje keblére lehajtva. – Isten árnyékába s a te karjaidba.

Az ablakon besütő bíborsugár jelenté, hogy itt van a második hajnal.

Ez volt Blankának második menyegzői éjszakája.

XXXIII.

Amikor a csillagok olyan szépen ragyogtak a torockói völgy fölött, az éjszaki havasokról egy tábor szállt alá a Szilas patak völgyébe, mely a torockói teknőbe felvezet. Ez Diurbanu serege volt. Mikor végigvonul a

völgyön e mozgó emberlánc, e négyezer fejű óriási kígyó, a feje már fenn

van a hegytetőn, s a farka még akkor mászik elő a mély út

tekervényeiből.

Csendben, dobszó nélkül haladnak; a puskákat eldugták a condra alá,

hogy a szuronyok villogása el ne árulja közeledtüket. Igyekezniük kell, hogy reggelre túl legyenek a “Kő” szorosán, a torockói völgy

veszedelmes sziklakapuján; mert az emlékezetes hely, amire nevezetes ellenségek neve van vérrel felírva. Dúló mongol csordák e kőszorosban találtak sírjukra. Básta labanc vezérének seregét itt verték agyon az utolsó hírmondóig; s a legutolsó vérfürdő 1658-ból még nagy

emlékezetben van. A Nagyenyedet feldúló török sereg pusztulása a

Kőszoros és a Csetátye barlangja között. Ha a torockóiak e

sziklamagaslatokat megszállják, akkor a kapu el van zárva.

De nem tartják megszállva. Bíznak a békekötésben, s abban az Úrban,

aki az adott esküszó fölött őrködik. Csendesen alusznak kapuikon belül.

Egy kutyaugatás el nem árulja a közeledő veszélyt. A feljövő telehold vezetőül szolgál, bevilágítva a hallgatag völgyet – mint egy démon által

kidugott lámpás.

A völgyet a Szilas patak szeli keresztül. Szelíd, regényes kis patak rendes időben, de hóolvadáskor rohanó hegyfolyam, mely az útjában eső

Nagyenyedet gyakran váratlan rohammal lepi el, s özönvizet hoz az

utcáira. Medre mély, meredek partokkal, miken szilárd hidak vezetnek keresztül.

A mursinai hidat, mire hajnalodott, már elérte a felkelők serege. Onnan

már lehetett látni a Torockón uralgó havasokat.

Innen nincs messzebb egy óra járásnál a Kő szorosa.

S ha most rögtön tudósítaná is valaki a torockóiakat, hogy ellenség közelít, már nem volna idejük rá, hogy a magaslatokat megszállják.

Csupán a völgyben fogadhatják el a harcot.

Ok vannak háromszázan, megtámadóiak négyezeren.

Ők nem gyakorlott katonák: földészek, bányászok, kézművesek.

Ezeknek pedig nagy része kiszolgált “plájász” határőr, aki a fegyverrel bánni jól tud, s saját tisztjei által van vezényelve. Ezek mennek elöl az első csatába.

Amint a nap feljön, a folyammeder túlsó partszakadéka felől

szuronyhegyek kezdenek felvillanni. Egy csekély kis honvédcsapat az, melyet a magyar csapatparancsnok, értesülve Diurbanu seregének

mozdulatáról, előre küldött, hogy a hidat foglalja el. Későn érkeztek, Diurbanu plájászai tömött hadrendben nyomulnak már a hídon

keresztül.

Ekkor a Felvinc felöli hegyi útról egy lovas csapat száll alá, csörtetve.

Hetvenen voltak.

És ők hetvenen nekivágtak egy hídnak, mely rakva volt fegyveres

gyaloghaddal.

A plájász elbízta magát abban, hogy célozni tanult. Messziről lőttek. A

lovasok sisakján, páncélján pattogott a golyó.

Mert ezek nem huszárok voltak, hanem vértesek.

A sors, magas iróniájában, nem Attila dédunokáit küldé a szörnyű

leszámoláshoz Traján dédunokáival, hanem kiválasztá azt a kis olasz lovas csapatot, mely a magyar trikolór alatt harcolt (a Cress-lovasezredből), s azokat állító velük szembe. Traján utódai ezek is: az alpesi légiók ivadékai.

S másodszor megtölteni a fegyvert nem volt idejük a hídon levőknek.

Mint a fergeteg rohant közéjük a kis olasz csapat, s pár perc múlva a híd

két oldalán omlott alá, aki élve akart maradni; aki helytállt, az halott lett.

S a lovas csapat nem érte be azzal, hogy a hidat elfoglalja. Mintha egész hadsereg jönne a háta mögött, nekirontott az egész felkelő

seregnek, s hetven ember négyezer ember ellen nyílt mezőn csatát

kezdett. A keresztes háborúk óta, Bayard, Du Guesclin, Oroszlánszívű

Richárd harcai óta ehhez hasonló viadalt nem látott a csatapiac! Hetven

Horatius Cocles Porsenna tábora előtt! Aki fel kívánta költeni a régi római népet, íme, megkapta azt!

A felkelő táborban e héroszi dühroham szétzilált minden rendet;

eldobták a fegyvert, futottak az erdőnek, fel a hegyoldalnak, s az olasz kentaur-ivadék még ezután is óra járásnyira űzte őket maga előtt, véres

hullákkal szórva be az utat. Alig bírta őket a takarodót fúvó trombitaszó

visszatéríteni. Háromszáz halottat hagytak a csatatéren. – S a hetven

olasz még csak el sem rekedt a harcban. Visszatérve Ernani kardalát énekelték.

Torockó még csak a dörgését sem hallotta meg a jégfelhőnek, melyet feje fölül elfújt – a szél.

A kis völgybe ismét leszálltak az est árnyai. Az Adorján-háznál

kétéjszakai virrasztás után mindenki korán sietett lepihenni. Manassé is bevezette kedvesét kis lakába, melyet elébb felszentelt a gyász, mint az öröm.

Csak Áron bátya nem volt még honn. Az ő útjai után nem lehetett tudakozódni.

Egyszerre csak megzörgetik kívülről Adorján ablakán a vastáblát.

Áron bátya hangja szólal meg:

– Egy az Isten! A Jehova Isten! Az Úr, ki Szenakhérib táborát

összetörte, az ma reggel Diurbanu seregét a Szilvás hídja mellett

pozdorjává szórta. – Nyugodjatok az Úr oltalmában, ti igaz emberek!

S ezzel továbbment a városba, ablakról ablakra bezörgetni, és

bemondani a hírt, ami meghozza az alvók lelkének a nyugalmat.

XXXIV.

Azért csak kivirított a gyöngyvirág tavasszal, ha vérrel öntözték is a földet.

Soha gyönyörűbb tavaszra nem emlékszem, mint amilyen az 1849-i

volt. Gazdag aratás, bő szüret esztendeje volt az.

Mintha az Isten áldásai s az emberek átkai versenyeztek volna

egymással, hogy melyik építsen magasabb piramidot.

A Csegezről a Székelykőre felkanyargó sziklaösvényen egy szép

májusi délután Blanka, Anna, Manassé és Áron haladtak fölfelé. Manassé

rajztábláját és festőeszközeit hozta a kezében, Áron a hölgyek felöltőit s az ozsonnához való elemózsiás tarisznyát cepelte a vállán. Fegyver

egyiknél sem volt; a vasas végű hegymászó botot kivéve.

A két férfi egymás mellett haladt, a két hölgy elmaradozott havasi virágokat szedni útközben. Rhododendron, orchys, epipactis akkor nyílt

legnagyobb pompájában a sziklavölgyületek óriás virágágyaiban. – Az

alant elhagyott erdőkből a szarvasok rigyetése s a fekete rigók furulya-füttyszava hangzott fel.

– Hát te, Áron bátya, komolyan gondolsz arra, hogy ha megtámadnák

városunkat, te ezen a bércen rendszeres ellenállást fejtenél ki

ellenfeleinkkel szemközt?

– Bizony, nem is hagynám ám ezeket a mi gyönge szép leányainkat, ártatlan magzatainkat nyomorultul lemészárolni.

– S te hiszed, hogy ez lehető?

– Hogy lehető-e ez? Az a második kérdés. Az első az, hogy “kell!” A békecsinálásnak vége van. Okos dolgot akartatok, akik az oláhokat

kiengesztelni próbálgattátok. Hanem hát egy bolond olyan követ dob a kútba, aminőt száz okos sem húz ki. Mikor legjavában folyik a

békealkudozás a magyarok és oláhok között Abrudbányán: odatojja az

ördög a maga tojását ennek az őrült Hatvaninak a képében; az a

békéltetés, fegyverszünet közepett megrohanja Jancu táborát, s erre a félig kibékített oláh sereg, amit Felvincnél kétszáz honvéd megkergetett,

amit a mursinai hídnál hetven dragonyos szétvert, most egy rendes

ezerkétszáz főből álló dandárt semmivé tesz, elfoglalja három ágyúját, leöli a hírhedett halálfejes légiót, s semmivé teszi Abrudbányát.

– Ezt mind tudom. S hogy azzal az Erdélyben eloltott láng újra fellobban, azt is előre látom. Azért azon sem fogok csodálkozni, ha a Kő

felőli szoros s a borévi bejárat védelméről gondoskodtok; de a Székelykő

védelmezése tiszta bohóság. Mert erről az oldalról vagy megvéd

bennünket szomszédaink jó barátsága, vagy a Székelykő sem.

– Hát mikor az egész mongol csorda ellen megvédte a vidéket a

székelykői vár!

– Az a régi harcmodor idejében lehetett.

– Biz az oláh felkelők sincsenek előbbre a stratégiában, mint a tatárok

voltak.

– De akkor megvolt még a Székelyvár. Az védelmi állapotba volt

helyezve.

– Hát mit tudod te, hogy nincs-e most is védelmi előkészületem

nekem?

– Kíváncsi volnék azt látni.

– De nem mutatom ám meg neked, mert te nem vagy katona. Civilnek

pedig nem szabad a fortificatiókat nézegetni. A két asszonyfélének már megmutogatom. – Azok a combattans sorba számíttatnak. A minap

elkérték Sándor bá pisztolyait, s azóta a kert hátuljában célba tanulnak lőni.

– Micsoda? Az én feleségem is? Pisztollyal tanul lőni?

– Azzal, azzal! Bizony nem is bodzafapuskával ám. Ő sem engedi

magát ingyen megöletni. Csak te nevess.

Eközben fölértek a “Lajos csúcsára”. Ez a Székelykő keleti orma.

Háromezerötszáz lábnyi magas sziklafennsík.

Az utánuk érkező hölgyek el voltak ragadtatva a körülöttük elterülő

látvány fenségétől.

A Székelykő az egész láthatárt uralja. Keletről a boldog Aranyosszék;

hullámzó halmok, zöldülő vetések táblái között huszonkét falu elszórva,

s valamennyi körülvéve a kígyózó Aranyos folyam ezüstszalagjától, mely

délnek kerülve, egy más, szélesebb tükörkígyóba olvad bele, mely

nyugat felé fut alá: ez a Maros. A déli átlátszó köd a távolabb eső

bérceket fokozatosan halványítja el, a láthatár szélén esők ormai már csak

úgy látszanak odalehelve lenni a meleg égre; a havasok ezüsttaraja csillog a messzeségből, s egy-egy távoli város egyházának tornyáról villanik meg az aranyozott tető.

S a mosolygó kultúra, emberi szorgalom építette boldogság képével

szemközt a másik oldalon, északnyugat felé, az ijesztő ellentét. Egy végtelen ősvadon; erdőkkel telenőtt hegyhátak, meg nem szakítva

helységek csoportjától. – Hegy emelkedik hegy fölé, sziklacsupok,

szaggatott bércgerincek tépik osztályokra a szakadatlan erdőszőnyeget, melyen a tekintet egy emberi lakhelyet nem talál nyugvóhelyül. A

félelmes, hallgató hegyszörnyetegek közelítni látszanak, legutolsó

előőrseik egész a Székelykő közeléig nyomultak előre, mintha óriások állnának óriásokkal szemközt. Egynek az orma olyan, mint egy hanyatt fekvő titánnak az arca profilban, még a szempilla is ott van egy nagy fenyőszál képében. A Székelykő elleneseinek neve a Vidálykő, Tilalmas,

Keselykő és Ordaskő; miknek kopár gerincein keresztül nem vezet

semmi út. S az egymással szembenéző sziklaellenfelek között fekszik a kis boldog völgy – zöld szántóföldek karzatos amfiteátrumával. A

földdémon óriásai közepett, kiknek életében az ezredévek a napok, egy kis csendélete a démonok legparányabbikának, az embernek, akinek

minden napja egy élettörténet.

A szédítő mélységből mosolyog föl Torockó virágzó gyümölcsfáktól

tarka szőnyegrajza, négyszögű piaca középen a kerek bástyával körített templom. A zöld rétek abroszának szélére lerakva Torockó, Szentgyörgy

elszórt háza, egy régi vár romjaival a hegyoldalban; azontúl még két falucska; s ott egyszerre bezárja a völgyet a “Kő” sziklakapuja.

S a mély völgy fenekéből, mint a nyugtalan szívdobogás hangzik fel valami szakadatlan döngő hang, a vashámor nehéz pörölyének ütése. Ott

készül az, amitől ez az egész világ olyan szép lesz: az ekevas és az ásó.

– Ha én ezt a szép képet le tudnám festeni! – sóhajta föl Manassé.

– Hisz a Colosseumot is legyőzted! – biztatá őt Blanka.

– Az Róma volt – ez pedig Torockó. – A kedvesem arcképét el tudtam

találni – de anyámét sohasem.

Aztán mégis megkísértette hozzáfogni.

A többiek otthagyták őt, s mentek tovább a Székelykő ritkaságait

fölfedezni. – Azokat Manassénak úgysem szabad meglátni; mert azok a fortificatióhoz tartoznak, ő pedig csak “civil”.

– Aztán a feleségemre vigyázz! – kiáltá Áron után Manassé. – Valami

mélységbe ne szédüljön.

– Nono! Hamarébb ez az egész Székelykő!

– De mégis meg kell ígérned, hogy a hidasi Gesztegre nem viszed föl

Blankát meg Annát.

– Nem viszem fel őket.

– Igaz székely egyistenvalló szavadra mondod?

– Igaz székely egyistenvalló szavamra mondom.

Akkor aztán elereszté őket Manassé.

Hanem aztán mikor már javában volt a vázlatának, eszébe jutott, hogy

Áron bátya csak azt ígérte meg, hogy nem “viszi” föl az asszonyokat, s meglehet, hogy ezt szó szerinti értelmében magyarázza, ami a

“fölvezetést” éppen nem zárja ki. A góbénak mindig furfangon jár az esze. – Erre aztán összecsapta a rajztékáját, s a motyóját hátára véve, maga is az eltűntek után indult.

A nőismeret ritkán csal. Azt mondani az asszonyfélének, hogy ide

vagy amoda nem szabad fölmenni, éppen csak arra való, hogy

föltámassza benne a vágyat a tilalmas helyre följutni. Kivált mikor azzal

a dicsőség jár együtt, hogy a Székelykövön ősidőkből megmaradt

egyetlen fenyőfáról is hozhatni egy gallyat diadaljelül. A hajdani erdőből

az utolsó szálfa.

Hanem ezúttal Áron bátya nem értette a tréfát.

Blankát és Annát elvezeté addig a hegyszakadékig, amely a Székelykő

hidasi Gesztegét a Lajos csuptól elválasztja. Az egy mély sziklavágány, amelynek fenekében egy meredek nyaktörő ösvény vezet alá egyenesen

Torockóba. “Felfelé” járásra nemigen használják. E sziklavágányon túl emelkedik a hidasi sziklafennsík, emlékezetes az oldalán tátongó

barlangról, melyet Csegezi várnak nevez a néphagyomány; hajdani

falerődítményei még most is láthatók. Egy hosszú, keskeny, egy ember számára vágott ösvény vezet hozzá végig egy sziklapárkányon, mely

négyszáz lábnyi mélység fölött meredeken emelkedik föl. E bejárat

könnyen védhető volt a barlangba menekültektől.

A Geszteg ormára azonban egy messze ellátszó csóva volt felfűzve,

ami azt jelenti, hogy ott tilos a följárás.

Talán csak azt az egy szál ősi fenyőfát védi az a tilalom? Vagy a fennsík tetején termő füvet? Vagy éppen csak a vakmerő vállalkozó

életét; aki Istennek ajánlotta lelkét, mikor oda fölkapaszkodott.

A két hölgy átlátta, hogy nekik oda csakugyan lehetetlen eljutniuk. De

Áron bátyára nézve nem volt lehetetlenség. Gyakran megjárta ő ezt az utat. Megígérte kedvenceinek, hogy ha szépen viselik magukat, ha

megígérik, hogy leülnek a süppedő mohába, virágaikból bokrétát kötni,

és addig, míg ő visszatér, a helyükből meg nem mozdulnak, hát ő azalatt

fölmászik a meredek sziklaoromra, onnan fog kürtjével messzehangzó jelt adni, s elhozza az ígért fenyőgallyat.

A két hölgy letelepedett a havasi nefelejcsekkel áttört gazdag pázsitra,

s a mély völgybe alátekintve igyekezett kitalálni a házat, amely az ő

otthonuk.

– Milyen borzasztó volna azt innen nézni, mikor ez a mi szép

paradicsomunk lángba borul – mondá Anna.

– Én már minden félelmes gondolathoz hozzászoktam – szólt Blanka,

koszorút fonva sárga virágú szakából (sedum) és nefelejcsből. – Csak tiveletek lehessek; a barlangban is ellakom.

– Áron bátyánk azt mondta, hogy egy hónapra való eleséggel ellátja a

Székelykő erősségeit, s negyvenedmagával megvédelmezi egy egész

ország ellen.

– Vajon itt lesz-e menedékünk a csegezi várban?

– A székelyvári mentshelyet még inkább magasztalja Áron bátya, mert

ott egy barlangban friss forrásvíz is van.

A két fiatal hölgy úgy beszélt arról, hogy ők a sziklabarlangokban fognak lakni, mint mikor úrhölgyek azon tanakodnak, hogy hol

fogadjanak nyári szállást?

– Meg kellene néznünk azt a Csegezi várat – indítványozá Anna.

Leány volt még, kíváncsiabb.

– Megtiltotta Áron bátya, s mi megígértük neki, hogy itt maradunk –

monda Blanka. Ő már asszony volt, szófogadóbb.

– Vajon nem lakik-e benne valami? – mondá nevetésre villanyozva e gondolat által a leány. – Valami mesebeli csodaállat.

– Vagy talán valaki? – szólt összeborzongva e gondolattól az asszony.

Szép verőfényes délután volt. A mezőt ellepték azok az apró, tarka pillangók, akiknek élete a fű virágaival egykorú. A völgykebel döngő

pörölyzuhogásán kívül semmi nesz nem hangzott fel az emberlakta

világból ide, a kövek világáig. Pedig ez a csendes szirtfokvár és néptanya, csatahely és temető volt hajdan.

Áron bátya sokáig váratott a jeladásra; a két fiatal hölgy unni kezdte az

egy helyben maradást; Anna a hátuk mögött levő sziklaomladék közt

felfedezte a szórványosan előforduló carnioldarabkákat. Bányászcsalád

leánya volt; ismerte a köveket; Blankának átadta leleményét; az

augitporfír sziklatörmelék achát- és kalcedondarabokat is rejtett;

némelyikben keverve volt mind a három, szalagokká, cifra képletekké

vegyülve. A két hölgy teleszedte a drágakövekkel kőténye zsebeit, s a nagy keresés közben egyszer csak azt vette észre, hogy alig

ötvenlépésnyire távolban egy férfi áll előttük.

Honnan került oda? A sziklacsompók közé volt-e eddig rejtve, vagy a

Csegezi vár odújából jött elő, hogy a köveket keresgélő hölgyek nem vették előbb észre, mint mikor már olyan közel volt hozzájuk?

XXXV.

A felbukkant alak oláh népviseletet hordott; magas, fehér báránybőr süveget, mely alól hosszú fekete haj omlott alá, ujjatlan bőrdolmányt, széles bőrtüszőt csatokkal, s az alól fél lábszárig kicsüngő vászoninget és bocskort; egy kasza volt vetve a vállára. Háttal volt a napnak fordulva úgy, hogy az arcát félárnyék fedte.

És mégis mind a két nő egyszerre felsikoltott ez arc láttára, s egymás kezét kereste kezével. Olyan volt ez az arc, mint egy rossz álom lidércnyomása; mint egy nagy szerencsétlenség emléke. Úgy hasonlított egy kísértethez, mely be van zárva jól a kripta vasajtajával, lenyomtatva

jó nehéz koporsófödéllel; elaltatva imádsággal, könyörgéssel, s – mégis feljár. Csak az oláh gúnya s a hosszú leomló haj teszi a különbséget.

S a szembetalálkozás első percében a férfialak maga is úgy megrettenni

látszék a két hölgytói, mint azok őtőle. Megáll előreléptében; a szája nagyot hökkenve nyílik fel, szemei előremerednek. Pillanatokig áll úgy mozdulatlanul, mintha tusakodnék magában, hogy mit tegyen.

Egyszerre aztán megindul a két hölgy felé.

S abban a pillanatban valami démoni, valami vadállati kifejezés sötétíti

el arcát, mely azt, akire ránéz, elkábítja, megzsibbasztja. A vállára vetett kaszát most már leemeli, s jobb kezébe szorítja.

E pillanatban hangzik a kürt a hidasi Geszteg ormáról.

Áron bátya feljutott odáig.

– Áron! Áron! – kiált egyszerre mind a két hölgy, teljes hangjával. A közeledő alak a kürtszóra s névre megretten, helybetorpan, s hátratekint.

– Szaladj, frátye! – ordít le a szikláról Áron az észrevett férfira; de az jól kiszámíthatja, hogy onnan még szökellve lejönni is jó időbe fog annak kerülni. Őt pedig csak harminclépésnyi tér választja el a hölgyektől. Újra

feléjük indul. Szemeiben valami megbabonázó tűz sugárzik; oly kifejezés,

mely a legismerősebb arcot is átváltoztatná, hogy ismerőjét kétkedővé tegye azonosságában. Valami neme a sóvárgásnak, ellentétes

indulatokból összekeverve; de oly iszonyú tekintet, hogy Anna Blanka elé veté magát, mintha testével akarná őt védelmezni, míg Blankának az

a gondolat villan át lelkén, hogy futni kezdjen, míg a Székelykő ormát eléri, s onnan a negyedfélezer lábnyi magasból alávesse magát a szép,

mosolygó paradicsomba, ahol otthon lenni jó.

Ekkor, midőn még csak tizenöt lépésnyire volt tőlük e férfialak, mintha

nyakszirten ütötték volna, a feje előrerezzent, az ina megcsuklott alatta; melléből az elszörnyedés hangja hördült fel. Ő maga látott meg valamit,

amitől meg kellett rettennie. Mint mikor az őzet kergető leopárd az oroszlán fészkére bukkanik.

A két hölgy is hátratekintett, s aztán mind a kettő elkezdett futni.

Visszanyerte már lábainak gyorsaságát, s amíg csak odáig nem ért,

folyvást kiáltá a szabadulás örömsikoltásával e nevet: Manassé!”, amíg csak odáig nem ért, hogy a szerető alak két karjába vethesse magát.

Az idegen férfialak pedig megfordult, hátratekintett, onnan fölül Áron

közelített felé ölnyi szökésekkel ugrálva le a szikláról; nem sok ideje volt az elhatározásra, eldobta a kaszát a kezéből, s lerohant a Székelyvár árkának meredélyén, mely görgeteg kőomladványokon keresztül,

nyaktörő ösvényképp egyenesen a torockói völgybe vezet.

– Mitől ijedtetek úgy meg? – szólt Manassé, nevetésre fogva a dolgot, s

törekedve a két gyermek arcán ismét helyrecsókolni a jókedv rózsáit.

Azok alig bírták a nagy pihegéstől elmondani, hogy egy félelmes alak

mennyire megrémíté őket, de hogy kinek az arcvonásaira emlékeztetett ez oláh földész, azt egyik sem mondta ki.

– Bohók, ti! – Szénatolvaj volt. A hidasi Geszteg fennsíkján termő fű

miatt Mátyás király óta patvarkodnak az aranyosi székelyek meg a

szomszédok egymással, s amelyik hamarább levághatja, az viszi el. Ez is

bizonyosan füvet orozni jött ide, s mi elriasztottuk szépen. Nézzétek, még a kaszáját is eldobta ijedtében.

A két hölgy aztán, Manassé karjaiba kapaszkodva, visszament addig a

helyig, ahol az elmenekült alak kaszája hevert.

Manassé fölvette azt, s megnézte.

– Ez a kasza is itt készült nálunk. Rajta a hámorunk jegye. A nyele tele

van rovással; az oláh az aratórészt faragta föl rá.

Az a férfi pedig, aki a kaszát itt hagyta, messze lent halad már a meredek ösvényen. A felén túl lehetett már.

Ezalatt nagy lelkendezve megérkezett Áron bátya. Egész veres volt az

arca a futástól, s a szemei vérrel voltak áterezve. A kalapját is elhajítá valahol, hogy könnyebben futhasson.

Egyre kiabált a sziklaárokban futó alak után, hogy álljon meg, s a két

hölggyel nem törődött – hisz azok jó helyen vannak már, Manassé

szárnyai alatt; hanem amint odáért az árok torkolatához, felkapott egy roppant szikladarabot, s azt a futónak utánahajítá.

– Szent Isten atyám! – sikolta föl Anna. – Mit tettél, Áron? Ha utoléri az

a kő?

– De utoléri bizony, s ha eltalálja, még majd segít is neki hamarább lejutni.

– Isten! Fordítsd el a szerencsétlenséget! – rebegé a leány elsápadva, s

két kezét imára kulcsolta.

– Hogy a birgej egyen meg! – szitkozódék Áron, s még egy ökölnyi követ küldött a nagyobbik után siettető postának.

A lehajított mázsányi kő pedig ágyúgolyó sebességével rohant a

sziklaárokban alá, nagyokat szökellve, s törve maga előtt az utána omló

kőtorladékot. Az árok két fala meredek: a rohanó kő elől nincs hová kitérni a szakadék mélyében futónak; a közeledő szikla csattogva

csapódik a bércfalakhoz, rohanása visszhangjával rémítve az üldözöttet,

ki vissza nem mer tekinteni a háta mögé. Egy búvhely nincs, ahová elrejthesse magát. Nem védi más, csak annak a szegény leánynak az imára kulcsolt két keze odafönn! Mentség az, hogy arca nagyon hasonlít

valakihez, aki annyit vétett, s akinek annyi meg lett bocsátva!

A következő perc el fogyja dönteni, hogy vajon Anna imájának volt-e

nagyobb ereje, vagy Áron “jókívánságának”.

A veszedelmes sziklalöveg utolérte a menekülőt, amikor az éppen egy

kőzuhanyon törtetett keresztül. A szikla belecsapott egy kőhalmazba, s aztán por- és kavicsfelleget rúgva föl maga előtt szökött fel újra kétölnyi magas ívben. A futó alak elbukott. “Istenem! Istenem!” – sikoltott odafönn az ormon egy leányhang. Pillanat múlva az emberalak újra

fölkelt, lerázta magáról a port, s csendesen bandukolt tovább, oláh hegyjárók módjára, fölváltva féloldalt táncolva előre.

– Ha most megöltél volna egy embert! – szólt Anna szemrehányó,

síránk hangon Áronhoz.

– Hát az jólesett volna nekem is meg annak is – felelt Áron, góbé módra kétfelé törülve a bajuszát.

– De az indokolatlan kegyetlenség – zsémbelt rá Manassé – egy kis fűlopásért.

– De, öcsém, nem füvet lopni jött ez az ember ide. Mert az az ember Diurbanu kéme volt!…

– Ugyan mit akart volna itt kikémlelni?

– Mit-e? Né, de hegyes az én Manassé öcsém. Hát az én erődítményeimet a Székelykövön. Nevess! Nevess! Majd nem nevetsz,

mikor hasznát veszed. Ugye, ti nem nevettek, gyémántjaim? Ti eljöttök velem megnézni a székelyvári erődítményeimet? A híres “Kengürth”-kői

menedéket, a “Truszkó” várat. Akkor majd megmutatom nektek az én

ágyúimat is.

– Ágyúkat? Bátya! – szólt nevetve Manassé. – Hogy hoztad azokat ide

föl, bátya?

– Tehozzád nem beszéltem – szólt Áron. – Te ülj le a kőre, és pingáld a

szép kilátást. Neked nem mutatom meg a battériámat. Igenis, egy egész

üteg ágyút. Ha Gábor Áron el tudta látni a maga székelyeit ágyúkkal, mért ne láthatná el a druszája is a maga népét olyannal? Ti, asszonyok, meg fogjátok azt látni; nektek megmutatom. Hanem elébb megesküsztök

nekem ünnepélyesen, hogy azt, amit láttok, senkinek a világon el nem áruljátok; még Manassénak sem.

S a két hölgynek meg kellett esküdni ünnepélyesen a nagy

titoktartásra.

Akkor aztán elvezette őket Áron bátya arra a csúcsra, amit az őskorban

Kengürth-kőnek, ma pedig Vársziklának neveznek; a népregéből

ismeretes Székelyvár omladékaihoz. Az emberi történelem egyik

legrégibb emléke ez. Barlangjaiban a kő-, bronz- és vaskorszak

maradványait tartogatja. Még akkor egy V alakú sánc állt a mai fönnálló

zömtorony két oldalán.

– Itt leülhetsz és lerajzolhatod kívülről a “várat” – monda Áron

Manassénak –, de bejönni velem csak az én híveimnek szabad.

Azok nagy áhítattal követték a rejtekek rejtekébe, ami egy egész

ostromverő hadszertárt rejteget sáncai mögött.

És aztán féktelen jókedvvel tértek onnan vissza. Kacagott mind a két hölgy teljes szívéből, nem hajtva Áron bátya komoly zsémbelésére, ki szigorú arccal figyelmezteté őket ünnepélyes fogadásukra, hogy semmit

el nem árulnak abból, amit látni fognak.

Hiszen nem is szóltak ők, csak nevettek.

De mikor már maga az, hogy nevetnek Áron bátya stratagémáin, elég

árulás.

– Így mutasson meg az ember asszonynak valamit.

Azok aztán körülcirógatták, megengesztelgették; hanem azért csak

megint elnevették magukat.

– Pedig higgyétek meg, hogy ez nagyon komoly dolog, s hogy én nemhiába küldtem azt a nagy követ a kémkedő tolvaj után.

Erre az emlékeztetésre aztán egyszerre elhalt a nevetés a két hölgy ajkán. Szótlanul kapaszkodtak egymás karjába. S egy pillanatban mind a

kettőnek a testén önkénytelen összeborzongás futott végig. Észrevette azt

mind a kettő.

– Egy dologra gondoltunk? – súgá Blanka Anna fülébe.

– Egyre! – sóhajtá az vissza.

A nap alkonyra szállt le a Bihar óriási bércei mögött; széles

sugárküllők szelik sávokra az eget; a sötétkék küllők egyre szélesebb tért

foglalnak az opálfényű égboltozaton, mintha onnan a sötét havasok felől

egy fekete nap tartaná feljövetelét, melynek küldetése: terjeszteni a sötétséget, halált, a megsemmisülést. – A tudósok a “föld árnyékának”

nevezik e tüneményt.

A Székelykő látogatóit a csillagos éj vezette haza.

Anna az éjjel a lefekvés előtt fejfátyolával betakart egy képet a hálószobájában, nehogy éjjel álmában fel találja az keresni.

XXXVI.

Abrudbánya főutcáján két lovag poroszkál végig. Az egyik az oláh

népviselethez ezüstgombos kacagányt hord, s kucsmája mellett

kócsagtollas forgót, lovának sallangos csójtára s aranypaszomántos

nyeregtakarója van; oldalán görbe kard van, nyeregkápájában pisztolyok,

s elöl kétcsövű puska függ le a nyergéből; arckifejezése urat árul el. A másik lovag, ki meglehetős távolban kíséri, egy közrendű oláh csatlós.

A léptek visszhangot vernek az utcán. Csendes város az; nincsenek

lakói. Kétoldalt leégett házak, félig összedűlt, kormos falak; a kapuk aljában keresztülhányt üszkös gerendák, az üres ablakokban már zöldül

a fű és laboda.

A romok fölött csonkán merednek föl a tetőtlen tornyok, az egyik

templom küszöbén még ott látszik magasan egy véres gyermekkéznek öt

ujja helye. (Hogy jutott ez a vérnyom olyan magasra?)

A nagy piactér be van nőve fűvel.

A közút nyílása le van nyomtatva malomkővel, s a kámea töredékéből

kereszt van összetákolva.

Fényes nappal éjszaka van itt; csendes mozdulatlan éj. Mindenki

alszik, és nagyon mélyen. A csendháborító lódobaj zajára előbúvik a romok közül egy-egy sovány, kiéhezett eb, s nagyon vonít, s kurrogva fut

vissza, midőn a közeledőket meglátja.

A hátul jövő csatlós közelebb rugaszkodik az előtte menő úrhoz, amint

e rémtanyán végiglovagolnak. Tán fél?

Nem bántja itt semmi élő.

A leégett torony órája éjfélt mutat: azon az órán maradt el, melyen a láng óraművét megolvasztotta, azóta folyvást tart az éjfél.

S a nappali éjszakának kísértetei is vannak, miként az éjfélnek. – Egy alaktalan árny suhan el a lovagok mellett. Csak árnyék; test nélkül. A hátul ügető lovas keresztet vet magára. A lebbenő árny végigtünemlik az

utca meztelen falain, s elbúvik a romok közé. Kis idő múlva ismét visszakerül az utca túlsó végéről ugyanazon test nélküli árny, mint egy nappali kísértet, csendesen úszva a földön, az utca közepén lebben végig

egyenesen a lovasok felé; mindig közelebb jön, s mikor odáig ért, kitér az

útjokból, s körülkerülgeti őket.

– Mit ijedezel a keselyű árnyékától, frátye! – szól hátra az első lovas. –

Romulus madara az. A mi madarunk. Nézd, most szállt le a torony

ormára.

A keselyűk lakása van itt most.

A házomladékok lassanként elmaradoznak; következnek a kertek

romjai. Leégett fák. Rőtveres téli tájkép nyár derekán.

Az országút egy patak mentében visz végig. Annak a két partján

érczúzók voltak felállítva. Az óvilág egyik leggazdagabb aranytelepe van

itten.

Az érczúzóknak is csak a düledékei vannak még meg. Egyik leégett

romtanya a másik után következik, csak a kallók maradtak meg, s az örök patakár folyvást hajtja a fogaskereket, a “nyilak” zuhognak

szakadatlanul.

Aztán egy vasút maradványai tűnnek föl, mely a lankás hegyek közé vezetett; mellette a vízvezető. Az újabbkori kultúrának tanújelei. Azok is

el vannak rombolva. A vízvezeték csöveit elhordták ágyúknak, a síneket

lándzsáknak. A sok tudós, aki külföldi egyetemeken szerezte a nagy tudományt, hogyan lesz a porból arany; olyan mesterére talált, aki megtanította rá, hogyan lesz az aranyból por.

“N’en parlons plus!” (Ahogy Cagliari herceg mondja.)

Az elpusztult bányatelepek után megint egy új helység következik. Ez

már nincs elpusztítva egészen. Csak egyes házakon nincsen többé ajtó és

ablak; mások ellenben egész épségükben megvannak.

Ez is egy darab Róma volt valaha. Itt áll egy ház, amelyiknek az oldalába egy épen megtartott római síremlék van befalazva. A géniuszok

még egészen épek a domborművön. Cajus Langinus hamvainak volt az

szánva, ki a III. légió centuriója volt Dáciában. Sit tibi terra levis!

A kapubálvány egyik oszlopa római mérföldmutató; a ház előtti

terjedelmes ülőke egy sarkofág teteje, melyről még nem kopott le annyira

az írás, hogy az ősrégészek ki ne találhassák belőle, melyik szép Cajának

fedte az egykor sáfránnyal festett aranyhaját. A házorom fülkéjében pedig egy teljesen megőrzött ép Minerva-fő őrködik – az utókor szelleme

fölött.

A római emlékekről nevezetes ház küszöbe előtt megáll az úrlovas, s arra nyomban kidugja a fejét a kis ajtón egy irtóztató csúf vénasszony.

Az oláhoknál találni a legszebb fiatal leányokat s a legcsúfabb

vénasszonyokat. Ha idegen zörget az ajtón, bizonyos, hogy a vénasszony

dugja ki a fejét.

– Nincs itthon! – szólt, be sem várva a kérdést. – Elment a “Fabu Popi”-

hoz, keresd ottan.

A kísérő sóhajtozni kezdett; nagyon messze van az.

Az úrlovas parancsolt.

– Ha tudod, merre van, eredj előre, és vezess!

A lovakat meg sem hagyta itatni. Sürgetős útja lehetett.

Az út rengeteg erdőkön vezetett keresztül. A hegyjáró lovak szokva vannak félnapi utat tenni pihenés nélkül.

Mikor a két lovas a “Fabu Popi” völgyébe eljutott, késő este lett, s azonfölül terhes zivatar közeledett a völgy felé.

A két lovas és a zivatar egyszerre ért a célhoz. Emezt megelőzte egy porfelleghordozó orkán, melynek a háta mögött jött csak az igazi

égiháború. A szél csak útcsinálónak jött. Törte a fákat az erdőn

pásztánként, ahol megszorult.

A Fabu Popi (a pap bükkfája), egy óriási terebélyfa egy sík területen, melyet a népkegyelet kerítéssel zárt körül.

E fa alatt kötötték meg a vérszövetséget egyszer valamikor az itt lakó

népfaj vezérei, mely gyászos emléket hagyott maga után. Azonkívül egy

épület is tartogatja még az emléket. A históriai bükkfa közelében áll egy

fatemplom. Egészen hasonlatos azokhoz, amiket az oláh falvakban látni,

hegyes tornyával, magas tetejével, előtornácával; oldalai is zsindellyel borítvák.

Ennek a közelében ugyan nincsen helység. Talán volt valamikor, s

megunta a helyét, odább költözött, ott hagyta a templomot. Harang sincs

a tornyában; sem üvegtáblák az ablakain, csupán széles redőnyök,

amiken keresztül-kasul fújhat a szél.

A nagy terebély bükkfa alatt valami húsz paripa volt kipányvázva, s azokat néhány oláh csatlóslegény őrzé, condrájába takarózva a közelgő

vihar ellen. A fa jó menedék. A villám sem üt bele, mert a pap bükkfája.

A lovas sietett be a kis fatemplomba. Az első záporcseppek kezdtek hullani. Aki a sebesen rohanó felhőkre feltekintett, amik a völgy felett elsuhantak, annak úgy tetszett, mintha a bércek közelítenének oly

sebesen, s mindjárt le akarnának omlani.

A templomajtóban fegyveres őr állt, ki a jövevény nevét kérdezte.

– “Diurbanu” – volt a válasz.

Erre bebocsáták.

A templom egészen sötét volt. Két szál viaszgyertya égett az oltáron; hanem azoknak a lángját úgy lenyomta az ablakredőnyökön átsüvöltő

szélvész, hogy semmi világosságot nem terjesztettek.

Ekkor odakünn elkezdett villámlani, s akkor aztán a torony ablakain s

a tető hasadékán átlobbanó meteorfény egy-egy pillanatra előtüntette a templom

belsejében

csoportosult

társaságot,

mintha

kísértetek

szanhedrinja rémlenék meg az éjszakában, zöld fénnyel rajzolt alakok; sziklák, sírkövek, amik egy pillanatra sápadt, szemmeresztő

emberarcokat öltenek, a másik percben ismét sötét lesz minden; a sziklák,

sírkövek feketéllenek a lefelé lobogó gyertyakanóc pislogása mellett.

Tíz, tizenkét férfi lehetett ott, amint a villám fényénél kivehető volt. A

templom fapadjain ültek, népviseletben vagy egyenruhában. A közepén,

háttal az oltárnak ült egy kiváló alak, papi talárban, aminek hosszú lecsüggő bő ujjai voltak. Ennek az alaknak az ölében feküdt egy kis szőke

gyermek, akit a férfi egyik ujjával a palástjának betakargatott, s a nyakából lelógó aranykeresztet odaadta a kezébe, hogy játsszék vele.

Hosszú, fekete szakálla el-elfedte a gyermek szőke fejét. A gyermek játszott és csevegett. Nem értette még sem azt, amit a férfiak beszélnek,

sem azt, amit a felhők beszélnek egymással.

Az újonérkezett odalépett a csoport közé, s elkezdé magas pátosszal:

– Uraim! Barátaim! Decebál és Traján dicső utódai.

– Hagy a diatribákat, Diurbanu! – szólt bele mély, dörgő hangon a taláros férfi. – Térj a dologra! Mit hoztál?

– Utasítást.

– Zengedezd el.

– Folytatnunk kell a harcot teljes erővel. Itt az idő. Bem azt hiszi, hogy

az erdélyi hadjárat be van fejezve, s most egész hadseregével kivonult a

Bánátba. Rendes csapatokat csak a szorosok őrizetére s Károlyfehérvár ostromlására hagyott hátra. A mi feladatunk meggátolni, hogy a bánáti hadjáratot is eldönthesse.

– Világosabban mondva: azért, hogy Bem a fejére ne üssön Jellasicsnak,

nekünk kell a mi fejünket hozzáütni Bemhez.

– Úgy hiszem, hogy az abrudbányai és brádi győztesek ettől nem

ijednek vissza.

– Értsük meg egymást – szólt a taláros férfi, a kisgyermeket térdére ültetve, s lovaztatva. – Egy bolond embert, aki bennünket a saját hegyeink között megtámadott, aki ostoba is volt, gyáva is volt, s a

hadászathoz mit sem értett, s azonfölül hitszegőn megtörte a békealkudozás alatti fegyverszünetet, mi a magunk igazságán állva

összetörtünk, semmivé tettünk. De azért senki se hiszi közülünk azt, hogy ugyanezzel a táborral, lovasság nélkül, mi megtámadhassunk egy rendes hadsereget, mely valóságos hadtesteket kivert az ország határán túl, s még az orosz segédcsapatokat is tízezrével ki tudta dobni.

– Nem is kívánja azt tőlünk senki. A népfelkelés feladata marad a hegyi harc.

– De a hegyek között nincs már ellenség. Nem láttad? Keresztüljöttél rajta. Találkoztál egy élő emberrel?

– Még van ellenség a hegyek között. Ott áll Torockó.

Ezt Diurbanu mondta. Éppen akkor szemébe lobbant a villámfény. Egy

másik hang felszólalt a tömegből:

– És Torda.

Diurbanut ez a szó indulatba hozta.

– Nem! Nem! Tordára nem szabad gondolnunk. Ott a kincstárnak nagy

épületei vannak; aki azokat elpusztítja, megüti érte a bokáját!

– De hát mi bajunk nekünk Torockóval? – szólalt fel a sötétből a mély

gordonkahang. – Azok sohase bántottak minket. Eddig csak kaszát,

kapát, ekevasat, keréktalpat kaptunk tőlük a vasból.

– De fiaik ott szolgálnak Bem alatt, s ezek már más alakban is

szolgáltak nekünk a vasból. De nem ez a fő ok. Torockó egy előretolt sziklafészke a magyar kultúrának. A protestáns hitújítók egyik

mentsvára, ahonnan szétágaznak hatalmas működéseik szálai.

Kevélysége egy maroknyi népnek, mely világot akar hódítani munka és

tudomány által. Az a hír, hogy Torockó elpusztíttatott, éppen oly rettentő

hatást fog gyakorolni, mint aminő sikere volt Pest lerombolásának; a feleútban levő hadseregeket visszafordítja az, a hadvezér kényszerülve lesz a hadsereg ösztönét követni, s visszatérni Erdélybe. S mennél rémesebb lesz az elpusztulás, annál fényesebb lesz a hadi siker.

A mennydörgés miatt alig lehetett hallani a szót.

A többiek vártak, míg a dörgés elmúlik. Nem akartak az Isten szavába

belebeszélni.

Mikor a hegyek morgása elcsendesült, ismét megszólalt a mély

férfihang.

– Hallod-e, Diurbanu, egy dologban csalatkozol. Ez a nép, amelyre

számítasz, már megcsömörlött a vértől. Amíg bosszúját kielégíté,

szomjazta azt; most, hogy jóllakott vele, bánja, hogy azt tette. Irtózik a saját kezétől.

Erre a sötétből több hang is felszólalt.

– Úgy van. Igaz. Topánfalván is ki volt adva a rendelet, hogy az ott lakó magyarokat ki kell irtani, s akire rá volt bízva, maga figyelmezteté őket, hogy meneküljenek, úgy elszörnyedt az abrudbányai vérontástól.

Egy másik szólalt meg a sötét alakok közül.

– Akik az első nap dühét búvhelyeiken elkerülték, azoknak maga

Jancu Avram segített megmenekülni, s az erdőpásztorok szöktették

tovább. Jancut annyira utolérte a kegyelemvágy, hogy saját emberei

rálövöldöztek miatta.

Most a taláros férfi szólt:

– Mikor egy családot szemem láttára leöltek az utcán; ezt a kis szöszke

porontyot kiragadtam a mészárlásból, s eldugtam a palástom alá. S ekkor

az a fickó, aki legdühösebb volt, úgy vágott fejemre a kaszájával, hogy ha

a süvegem fel nem tartja, betöri a koponyámat. S három nap múlva ugyanaz a dühös ember eljött hozzám, meglátogatni azt a kis gyermeket,

akinek megmentéséért ellenem, a felkent papja ellen, gyilkos csapást mert sújtani, s mert a kisfiú legjobban siratta kedvenc rigóját, hozott neki az erdőből egy rigót. Bizonyosan az apját is visszahozná neki, ha lehetne.

Azóta ez a kis kölyök egy percre sem akar tőlem elmaradni.

A gyermek nem értette azt a nyelvet, melyen beszéltek, és nevetett.

Ismét egy hang szólt a láthatatlan alakok sorából:

– A nép hamar megtér, s Isten csodáit látja az eseményekben. Aki megbetegszik a mi népünk közül, az most a zalatnai református paphoz

megy, azt kéri fel, hogy imádkozzék meggyógyulásáért.

Folytatta egy másik:

– Borzadva mondják egymásnak, hogy Tyok Tódor, ki a megyei orvos

szemeit kiszúrta, s úgy eresztette el az erdőbe, élve rohadt meg; hogy Toporu Nyikuláj egész éjjel szaladgál egyik háztól a másikhoz,

könyörögve, hogy verjék le róla a kísérteteket, amik a vállát

megnyergelték; hogy Jorges nem tudja lenyelni a szájába vett falatot.

Egy harmadik szólt:

– Többet mondok! A napokban a vácai dászkál, aki a Brády-család

kiirtásában vezető volt, társaival együtt keresztüllovagolt Brádon. Mikor

a Körös hídjához ért, mely a két Brády-kastély között elvezet, a lova levetette és halálosan összetaposta. És a brádi oláhok közül egy sem

engedte meg, hogy a haldoklót házába bevigyék; mind ajtót zárt előtte.

Utoljára az útitársai kénytelenek voltak ugyanazon elpusztított Brády-kastélyba vinni be az összezúzottat, melynek lakóit ő tette holt

emberekké, s reggelre ott adta ki a lelkét.

– Mindezeknél megdöbbentőbb az – szólalt fel egy alak, ki eddig az oltárhoz támaszkodott –, hogy a “nagy comité” eddigi titkára átszökött Oláhországba, s a magyar vezérhez átküldé mindazokat a kompromittáló

iratokat, amikből kiderül, hogy az erdélyi mészárlásokat idegen kezek intézték.

Mind e fölszólalások alatt szünetelt az égdörgés, csak a zápor verte a tetőt; most nagyot villámlott. Diurbanu arca egy percre megjelent a sötétből, mint a rémület sírból kelő kísértetarca.

A dörgés elhangzott, s folytatása lett egy emberkacaj.

– Hahaha! Urak! – szólt Diurbanu. – Ha a katonától azt kérdeznék, hogy sajnálja-e azt az ellenséget, aki vele szemközt áll; mind azt válaszolná, hogy biz ő nem öli meg azt, aki őt sohasem bántotta. De uraim! Ez a háború! Ezt nem ütjük el mesemondásokkal meg babonával.

Aki felkötötte a kardot, vállára vette a puskát, annak menni kell, amerre

küldik.

– Jól van, Diurbanu, menni fognak, amerre küldik őket. A szél

parancsol a felhőnek, hogy menjen, amerre küldi. De azt már nem

parancsolhatja meg a felhőnek, hogy mennydörögjön és jégesőt

hullasson, ha neki nem tetszik.

– Én tudok még olyan felhőt, mely nem adta ki a jégesőjét.

– Hol lakik?

– A Peanai hegyek közt.

– Ciprianu csapatját érted?

– Igen. Azt.

– De Ciprianu maga és mind a két fia elesett már.

– Annál jobb! Maradt egy leánya, akire apja és bátyjai véradóssága szállt. Az még csak szomjazza a bosszú poharát; de még a nyelvét nem érintette hozzá. A ti csapataitok jók lesznek a cseltámadásra, az övéi a cselekvésre.

– S te ismered Ciprianu leányát?

– Menyasszonyom az.

– Tehát te mátkatálul szántál neki egy elpusztítandó várost? Melyik legyen az?

– Már mondám: Torockó.

– De én azt mondom: Torda.

– Ami ellen meg én tiltakozom.

– Döntsön a sors.

– Jól van – monda Diurbanu, s az oltárhoz lépve a denevérszárnyként

repkedő gyertyalobogványnál két cédulára írt fel két nevet, s azt a süvegébe veté.

– Ki húzza ki a sorsot?

A sziklák, sírkövek hallgattak.

– Elj! Ehhez ártatlan kéz kell! – monda Diurbanu. – Itt van ez a kis poronty, húzza ki ez.

– Hogyan! – kiálta föl a taláros férfi. – Hogy ez a kiirtott család gyermeke húzza ki saját kezével a sorsot, hogy melyik város legyen a lángoknak, az elpusztulásnak áldozatul vetve? Pokolbeli ötleteid vannak,

Diurbanu!

S a kis szőke fejű gyermek belenyúlt a süvegbe, s apró kezecskéjével kihúzott egyet a cédulák közül, s azt védő fogadott atyjának nyújtá.

– Hozzátok ide a gyertyákat! – monda a palástos férfi.

Nem volt rájuk szükség. Abban a pillanatban egy rettentő villámsugár

cikázott alá a völgybe; egész lángoszlop, a szivárvány minden színeiben

ragyogó fénnyel töltve meg a messzeséget. E vakító fénynél az

összedugott fők egyszerre kiálták fel a céduláról elolvasott nevet:

“Torockó!”

A mennydörgés, a villámcsapás megrázta alattuk és felettük a földet és

templomot.

XXXVII.

A halálra ítélt város lakói előre tudták sorsukat. Voltak jó barátaik a felkelő táborban, kik azt megmondták nekik.

Egy egész város a siralomházban!

Kétezer ember halálra ítélve!

Az ítélet azonban még sok apellatorium forum elé került. A

törvényszék a csatatér. Erdélyben még rendes hadseregek vannak. Jancu

táborát visszaverni elég volt a Károlyfehérvárt ostromzár alatt tartó hadosztály is, s míg az ott állt, addig Torockót a szentgyörgyi oldalon nem lehetett megközelíteni. Jön aztán a legutolsó megsemmisítő fórum –

a segesvári ütközetben a magyar hadsereg az orosz által összezúzatott, s

ezzel a Fabu Popinál hozott ítélet Torockó ellen helybe lett hagyva.

Időközben még egy terhelő vád is lett emelve ellenük. Egy magyar

portyázó csapat a Torockóval szomszédos Gyertyámost, oláh falut, a

lakosság ellenállása miatt felégeté. Ezzel meg volt adva a jogcím Torockó

ellen. “Poena talionis”; “Fogat fogért! Szemet szemért!”

És ők két hónapon keresztül tudták azt, hogy minő infernális tűz ássa

alattuk lassan a földet; minő vihar készül fejükre alászakadni.

És ezalatt folytatták a maguk rendes munkáját, hordták fel a vasat a föld alól a “hantnuk”-on, irtották a konkolyt a tiszta búzavetésből, háziszövőszék, cserzőműhely nem szünetelt, a gyermekek jártak

iskolába, vasárnaponként megtelt a templom. – Csupán a vasárnapi

mulatságok maradtak el. Ahelyett az egész férfinép hadgyakorlatokat

tartott. Sorba álltak a vének is, egész a hetvenesztendős ősz fejekig, s a tizenkét éves gyermek sírt, ha nem adtak a kezébe puskát.

El voltak szánva az utolsó emberig harcolva esni el, mielőtt városuk utcáját ellenség megtaposná.

Manassét még ez a harcias áramlat sem ragadta el. Ő valódi, őszinte békefilozóf volt, aki a harci erényeket eredetükben utálta. Torockó népére

pedig soha nem akarta a fegyverre apellálás elvét alkalmazva látni.

Azután mint az európai diplomácia szövevényébe jól beavatott, mindazt

előre látta, ami be fog következni; hogy egy kicsiny elszigetelt népnek sikerülhet ugyan egy időre a harctéren dicsőséget aratni, de a

végeldöntésnél mindig annak van igaza, aki nagyobb. Az is megeshetik,

hogy egy napon a maroknyi torockói férfihad visszaveri megtámadóit; de másnap, harmadnap jönni fognak az első ellenfélnél erősebbek,

harciasabbak, és azok menthetetlenül összezúzzák.

Azonban ezen nézetei körül nagyon kevés követőt tudott összeszedni.

Akik titokban négyszemközött fejbólintással tudatták vele, hogy azt

gondolják, amit ő, mindössze Bertók bátya és a rektor lehettek; egyszóval

a vegetáriánusok.

Még az asszonynép sem tartott vele. Azok is mind fejszéket, kaszákat

élesítettek. Ők a gyermekeiket éles vassal fogják védelmezni, vagy

maguk leölni; élő asszony, élő gyermek nem jut itt az ellenség kezére.

Éppen július utolsó napja volt. A tarlókon sorba állítva a

búzakeresztek, mikben a kévék egy magas póznára vannak egymás fölé

tűzve. A kaszálók tele szénaboglyákkal. A torockóiak már korán reggel megkezdték a takarodást.

Meglepte őket, hogy egyszerre ezernyi ezer varjú és holló lepte meg seregestül a völgyet nagy károgással. Észlelhették ezt, akik hadban jártak, hogy ezek a hadseregek rendes kísérői és előhírnökei.

– Itt a szálláscsinálók! – mondá Áron bátya.

És eltalálta; Szentgyörgy felöl vágtatva jöttek az előőrsök, jelenteni a végzetes hírt, hogy Diurbanu hadserege az éjjel átvonult a “Kő”

szorosán, s Torockó-Szentgyörgyöt hajnalban meglepte.

Senkit sem zavart meg ez a hír. El voltak rá készülve. A kaszákat, villákat eldobták a kézből a puskára föltűzték a szuronyokat. Minden nemzetőrszázadnak meg volt határozva a maga helye. Az utakat elzárták

szekérvárakkal. A Borév felőli tért a patak elrekesztésével víz alá helyezték, hogy arról az oldalról meg ne lephessék őket. Áron bátya maga negyvenedmagával fölhágott a Székelykőre a várárok meredek

útján, az onnan jövő támadást visszaverni. Negyven ember! Ugyanannyi

száz ellen! Nevetniök kellett volna magukon, hogy ilyen tréfás halált választottak maguknak.

Délfelé a Szentgyörgyról menekülőkkel szaporodott meg a védők

csapatja. Azoknak is tudtak fegyvert adni. Lehettek most már talán négyszázan is.

Manassé egyedül maradt az asszonyokkal.

Azoknak nem volt kedvük Áron bátya meghívását elfogadni, hogy

rejtőzzenek el az ő védelme alatt a Csegezi várbarlangba. Ott akarták bevárni, amit Isten rájuk mért, az ősi házban, együtt a többi asszonyokkal

s azoknak a gyermekeivel.

Manassé megölelte Blankát és Annát.

– Kedveseim, most én is elhagylak titeket.

– Hová akarsz menni? – kérdé Blanka ijedten, kinek e percben Dávid képe állt lelke elé, a véres ponttal homlokán. Azt hitte, Manassé is oda megy, ahol a halál olyan olcsó.

– Egyenesen a fölkelők táborába.

– Egyedül?

– Nem egyedül. Sokadmagammal. Előttem Uriel, jobb felül Rafael, bal

felől Gabriel, hátam mögött Michael, fejem fölött Izrael.

– Fegyver nélkül?

– Nem. Kezemben a frigylevél, melyet kötettek velem, eskü alatt, hogy

Torockót nem fogják megtámadni. Ez az én fegyverem.

– Mit akarsz tenni?

– Amit mások annyian megtettek már előttem; lefegyverezni az

ellenséget fegyver nélkül; megnyerni a győzelmet ütközet nélkül. Blanka

fájdalomteljesen tekintett Manassé tiszta szemeibe, s e tekintetben

mindaz el volt mondva, amit ajk kifejezni nem képes: a végtelen imádat a

férj iránt, s a tengermély kétségbeesés annál a gondolatnál, hogy most utoljára látja azon szemeket így, sugárral, meleggel, szerelemmel tele ragyogni!

Manassé elérté e tekintetet.

– Hisz én magam is megkísértém már egyszer azt. S tudod, hogy ez akkor milyen jól sikerült. Az oláh vezér régi ismerősöm.

Ez hazugság volt, Blanka megnyugtatására kigondolva, s ennek a

hazugságnak a büntetése nem maradt el.

Blanka megszorítá Manassé kezét.

– Jól van. Tégy úgy. Járjon veled az Úr!

Manassé nem fojthatott el egy fájdalmas sóhajt, mikor Blanka

homlokát megcsókolta.

Testvére, Anna tudott az arcvonásokból olvasni. Megérté e sóhajt.

– Miattunk ne legyen aggodalmad, édes bátyám. Isten keze szabad

velünk. Mi a legvégsőre is készek vagyunk. Rég meghánytuk-vetettük mi

ezt egymás között. Sokat tanakodtunk róla. Aztán abban állapodtunk

meg – hogyha elvész minden, amit szerettünk, hogyha elvész Torockó, ha elvész hitünk; akkor nem várjuk be, míg az ajtót reánk törik; hanem itt

van e két pisztoly; mindegyikünk kezébe vesz egyet, a másik szívének

szegezi, aztán mindegyikünk mond egy nevet, amire legutoljára gondolt, s aztán az lesz legutolsó szava. Csak te eredj nyugodtan.

Manassé torkát úgy elfojtá a keserv, hogy nem tudott szólni.

Megcsókoló a két szerető teremtés ajkait, s azután – még az ő csókjaiktól

nedves ajkkal – megcsókolá annak a két pisztolynak a száját.

Azután sietett ki a házból.

A piacon találta a nemzetőrparancsnokot. Azzal tudatta menetele

célját, a megrohamozó ellenséget a kötött frigy megtartására rávenni.

Addig, míg bizonyosat tudnak, minden összeütközést kerüljenek.

– Adja Isten! – felelt rá a parancsnok. – De én nem hiszek benne. A szentgyörgyiek is megkísérték azt, s békeköveteiket felkoncolták amazok

odaát. Sajnálom a fiatal életedet, Manassé. De hát így is, úgy is el kell azt vesztened. Mindnyájan Isten kezében vagyunk. Jó helyen vagyunk. –

Holnap mind együtt leszünk a paradicsomban. Jó helyen leszünk.

Manassé elindult Szentgyörgy felé, egyedül; még csak egy pálca sem volt a kezében.

Ekkor lehetett két óra délután.

XXXVIII.

Jó gyaloglónak alig tart Szentgyörgyig fél óránál tovább az út. A falu közelében már találkozott rendetlen csapatokkal Manassé, akik nagyon bámultak rá; de látva, hogy fegyvertelen, nem bántották. Az a nyugalom,

az a biztos hideg tekintet mindenkire leigézőleg hatott. Aztán meg dologban is voltak; vágott marhát daraboltak szét, sütöttek, főztek a mezőn.

Előőrsök, szokás szerint, nem voltak kiállítva.

Manassé a legelső embert, akinek képe megtetszett neki, megszólítá, hogy vezesse őt el a vezér szállásáig; amit az egész készséggel teljesített, s útközben egész jámborul elmondta, hogy bizony nagy baj az, ilyen nagy

munkaidőben, mikor otthon kellene lenni a takarodásnál, ilyen messze útra elfáradni az embernek. Nagyon megjutalmazva érezte magát egy

szivar által, mellyel Manassé megkínálta, mikor a kastély kapujában elutasítá, hogy merre keresse a vezért.

Egy régi urasági lak volt az, aminőket már gyéren látni Erdélyben is; magas földszintre épülve, közepén oszlopos tornáccal; a tornác folyosója

közepén alant a pinceajtó, mely a gádorba vezet egyenesen az udvarról –

úgy, hogy a folyosó képezi a pincegádor tetejét.

Manassé felment a tornácra, s ott egy csoport ácsorgó fegyveresre

találva, azoknak megmondá, hogy Diurbanut keresi.

– A tribunnal nem lehet most beszélni, mert most ebédel, s az sokáig tart – monda neki az ajtóőr irigységbe vágó tisztelettel.

Manassé kivette névjegyét a tárcájából, s azt a szegletén behajtva beküldé a vezérnek.

A hírnök rövid időn visszajött, s azt az izenetet hozta a látogatónak, hogy köszönteti a tribun, azt izeni, hogy várjon egy kicsit, addig pedig meg kell az urat kötözni, s aztán becsukni a pincébe, amíg a tribun elvégzi az ebédet, s szóba állhat vele.

No, biz azt Manassé egészen rendében levő vendégfogadásnak találta.

Hát valahány ház, annyi szokás!

Az bizony csupa tréfa lett volna neki, keresztülugrani a folyosó

mellvédjén, s mielőtt az őrök a puskához kaphatnának, a parkba

menekülni s onnan az erdőbe jutni; de hát nem azért jött ő ide, hogy

mindjárt elszaladjon.

– No, hát kössetek meg – biztatá az őröket.

Azok meg csak néztek egymásra, hogy melyik mozduljon e

határozatlan utasításra, ezt a nagy izmos embert megkötözni. Mikor

aztán kettő vállalkozott rá, nem volt kötél.

– No, hát keressetek valahol egyet – nógatá Manassé a tétovázókat.

Valamelyik aztán kerített egy istrángot, s azzal Manassé kezeit

hátrakötözték.

– Mármost vedd ki a tárcát a zsebemből – monda az egyiknek

Manassé. – Egy kis pénz van benne, azt oszd fel a bajtársak között. Egy

pazsurát találsz benne; azt vidd be és add át az úrnak; mondd, hogy olvassák el. Aztán egy szivart gyújts meg a tárcámból, s dugd a számba.

Multie meszku!

Azután levezették Manassét rendén a pincébe, amit úgy látszik, hogy

Diurbanu antichambre-nek jelölt ki a hozzá követségbe jövők számára; s

nem volt elég, hogy a pincegádort nyissák fel előtte, hanem még a pincébe vezető vasajtót is feltárták, s odalökték, azaz, hogy vezették be, s megkínálták, hogy tessék addig helyet foglalni – itt van egy üres ászok.

(A hordókat már természetesen felhordták az udvarra, azokon kezdték az igazságszolgáltatást.)

Azután rázárták a vasajtót, s magára hagyták.

A pincegádornak még volt mind a két ajtószárnyán egy-egy gömbölyű

ablaka; de a pinceajtó fölött már csak egy szelelőlyuk volt, melyen át némi külvilágosság bejuthatott. Manassé egészen sötétben maradt.

Gondolkozni kezdett a helyzeten, amelybe jutott. Vigasztalta magát

azzal, hogy éppen így bántak vele a Monasteriánál is; leszámítva a megkötözést. Ott is csukva tartották reggelig, s akkor ráálltak a

békefeltételeire. Most is úgy lesz.

Hanem mikor az ember szivart szív, az egy-egy pillanatra megvilágítja

az arcát. Egyszer csak megszólalt valami a sötétből:

– Manassé!

– Ki mozog itt?

– Hát csak én.

A hangról könnyű volt ráismerni a cigányra.

– Te vagy itt, Lányi? Hát te mit csinálsz itt?

– Mulatom magamat a farkasgúzsban.

– Hát hogy kerültél ebbe a farkasgúzsba?

– A Diurbanu köttetett bele; verje meg a devla!

– Mit vétettél neki?

– Hát azt akarta, hogy húzzam az ő nótáját, amíg ő ebédel; én meg azt

mondtam, hogy nem húzom.

– De hát mért nem?

– Azért, mert nem akarok muzsikálni az én hazám ellen.

Szegény cigány! Hogy ő nem muzsikál “az ő hazája” ellen! Pedig mije

van neki ebből a hazából? Egy sárputri meg az országút.

– Akkor aztán felpofozott, s farkasgúzsba köttetett, s azt mondta, hogy

felakasztat. Bánom is én, ha összetöret is; még ha a hegedűmet

összetöreti is – de mégsem muzsikálok az én hazám ellen.

– No, ne búsulj, Lányi.

– Hát hisz nem is búsulok, csak azt akartam tőled kérni (a cigány mindenkit tegezett), hogy ha majd kiszíttad a szivarodat, hát ne dobd el a

csutáját; te járhatsz, mert a lábad nincs megkötve, jöjj ide hozzám, s ejtsd a csutát az én számba, hadd rágom meg bagónak.

– De tüzes lesz a vége.

– Úgy jó az a cigánynak.

Ez a cinikus cigányflegma éppen hozzáillett Manassé magasabb

filozófi nyugalmához. A cigány biztatására gondolt.

– No, ne félj Lányi, mihelyt Diurbanuval szólhatok, majd téged is kiszabadítalak innen.

– De magadat se szabadítod meg, uram, magadat se! Kámpesz neked

már! Ha te egyszer Diurbanu kezébe jutottál, olyan jó helyen vagy, mintha a hóhér kezében volnál. Hét követet felkoncoltatott már teelőtted,

akik hozzá jöttek békességet kérni; pedig azok csak szentgyörgyi

parasztok voltak: Kis Pál, Bedő Péter, Csukor Mihály, mind fekete körmű

emberek. Hát még téged, ki egy Adorján vagy, s pecsétnyomós gyűrűt viselsz.

– No, de látod, engem nem koncoltatott föl.

– Még nem. Azokat elemésztette appetitoriumnak; téged tartogat

“poszpásznak”. A pálinkát hirtelen fölhörpentik, a feketekávéban előbb fölkavarják a cukrot. Ismerem én Diurbanut nagyon jól. Majd te is megismered, ha meglátod. Bizony meghalsz te, Manassé, még ma. De hát

úgy kell neked. Nem kár érted. Olyan szép, hatalmas termeted van.

Magad megehetnél három ilyen Diurbanut, ha kihínád a gyepre, s

ahelyett idejössz a barlangjába, s meg hagyod magad kötöztetni. Ha

otthon maradtál volna, tízet megölhettél volna legalább, s ahelyett meg hagyod magad fogni, mint valami Krisztus!

– Ne ócsárold Krisztust, fickó, mert megrúglak! – förmedt rá Manassé

haraggal.

– Rúgj meg hát, no! Ugyan szép lesz. Bizony, ha én lettem volna a Krisztus, hát nem is ültem volna arra a mihaszna szamárra, hanem kiválasztottam volna báró Wesselényi méneséből a legszebb paripát, s csak egyszer annak a szőrén lehettem volna, ügethetett volna aztán utánam Pontius Pilátus!

A cigányexegézisnek végét szakítá a kulcsnyikorgás a gádorajtóban.

– Jönnek már! – kiálta fel a hegedűs. – Nem jut már énnekem abból a te

cigárédból, Manassé. Engem előtted visznek!

A szelelőlyukon át vereslő fény hatolt be a sötétbe. Fáklyával jöttek. A

vasajtó is felnyílt; két férfi két szurokfáklyával jött előre; a pincébe lépve kétoldalt az ajtó mellett foglaltak helyet.

Azután belépett a pincébe Diurbanu.

Rajta az ismeretes néptribuni jelmez; arca felhevülve bortól és

szenvedélytől, hosszú haja a süveg alól vállára omlott.

Hanem azért mégis rögtön ráismert Manassé.

S most már aztán tudta, hogy a cigánynak egészen igaza van.

Diurbanu nem volt más, mint Vajdár Benjámin.

Azért Manassé nem vesztette el a hidegvérét; égő szívarát szája egyik

szegletébe szorítá, s fejét büszkén fölemelve állt meg halálos ellenségével szemközt.

– Nos, Adorján Manassé – szólt az alakos –, engem óhajtottál

megismerni. Itt vagyok. Ismersz-e már?

– Azt mondják, Diurbanu vagy – szólt Manassé hidegen.

– S nem tudnád még más nevemet is? Nem találod arcomat még

valami régi ismerőshöz hasonlónak?

Manassé félrefordítá arcát, hogy ne lássa; úgy beszélt hozzá.

– Ha az volnál, akihez hasonlítasz, egy szót sem váltanék veled többet.

Hozzád mint Diurbanuhoz jöttem, a néptribunhoz; átadtam a

frigylevelet, amit a te néped az én népemmel kötött – s ajánlom annak fenntartását és megújítását becsületes feltételek alatt. Kérdezd meg vezértársaidat, minő váltságdíjat szabnak a békéért.

– No hát, hogy meggyőződjél róla, hogy nemcsak Diurbanu vagyok,

hanem más is, hát nézz ide!

Azzal odaszólította az egyik fáklyavivőt, s a Manassé által kezébe juttatott frigylevelet odatartá a lángra. Perc múlva mint hamufoszlány szállongott az a légben.

– Most már elhiszed, hogy én vagyok az?

Manassé vállat vont, és füstfelleget fújt maga elé.

– Hát nem találta azt ki a te éles eszed – folytatá az alakos, ujja hegyével megbökve Manassé mellét –, hogy az, aki újra meg újra tűzzel

és vassal ront Torockóra, aki megesküdött, hogy követ kövön s lélegző

embert nem hágy e völgyben, csak egy ember lehet a világon? Ez az én

napom ma. És Torockó éjszakája. (Egy hiénaarc volt az, eszményi szép vonásokba költözve.)

– Frázis! – dörmögé Manassé foga közül megvetően.

– Hiszed, hogy frázis, amit mondok? – szólt kardjára csapva, s büszkén

feltartva a fejét az alakos. – Hiszed, hogy tréfálok veled? Hogy

irgalmazni fogok?

– Óh, énvelem azt tehetsz, amit akarsz. Kínoztathatsz, meg is ölhetsz.

Erre készen vagyok. De még azzal Torockót nem foglaltad el. Ott minden

ember fegyvert fogott, s úgy vár reád. Csak eredj, keresd fel őket, s majd

te is – régi ismerősökre találsz. – Védműveik elég jók a te harcosaidnak

ellenállni, akikről magad tudod jól, hogy megunták a háborút, s sáncot ostromolni nem szeretnek. Velem egy emberrel kevesebb! De te a

torockói völgyből nem hozasz haza semmit, mint bevert fejeket, s

Torockón egy követ sem mozdítasz meg a helyéből.

– No, hát kezdjük el ezt a te jégkeménységedet megolvasztani – mondá

az alakos, s még elkezdte a kabátja ujjait felhajtani a kézcsuklóiról, mint a hóhér, mikor kínzáshoz készül. – Elmondom neked az egész

csatatervünket. – Igen bizalmas akarok lenni hozzád. Amíg az én

csapataim látszólagos támadást intéznek a völgyben a torockóiak ellen, mely azoknak minden figyelmét elfoglalja, és egész fegyveres erejük felhasználására kényszeríti, azalatt a Székelykő felől előtör az igazi ostromló sereg, mely a Székelyvár árkán a várost hátulról rohanja meg, ahol nem maradt más honn, mint az asszonyok és a gyermekek. Hogy minő sors vár ezekre, azt megítélheted abból, hogy az orozva támadó seregnek a vezetője is nő. Egy nő, aki gyűlöl. Egy leány, akinek megölték

a vőlegényét, megölték az apját, a két testvérét, s ami több minden vérbosszúnál; akit a te testvéreid meggyaláztak, udvarukból csúfan

kiűztek! Mert az a nő Zenóbia, a te Dávid testvérednek a volt

menyasszonya; most meg az enyém. Legalább ő azt hiszi. Ez fog bezörgetni a te házadnak a kapuján, bezörgetni akkor, amikor én a torockói fegyveres népet a mezőn elfoglalva tartom. Ez fogja kiadni a parancsot a rontásra és pusztításra. Ennek a kezébe jut a te egész háznéped.

Manassé teste végtől végig borzongott e szavakra. Nagyot sóhajtott.

– Istentől kemény megpróbáltatás ez.

Most már lehajtotta fejét, nem volt büszkesége többé.

– Amit ránk mért az Úr – dörmögé.

– Ugye, hogy mégis találtam a te kemény szíveden egy helyet, amely

fáj! Gondolj reá, hogy mi fog történni feleségeddel. Eh, mit feleségeddel!

Olyant nem ismerek! A szeretőddel, akivel együtt élsz.

E meggyaláztatására az imádott feleségnek föllobbant a düh Manassé

lelkében; mást nem tehetett, az égő szivart a szeme közé köpte

ellenfelének.

Az sziszegve törlé le a meggyalázás nyomait arcáról, s aztán elfojtá dühét, és mosolygott.

E mosolygása vérlázító volt.

– Jól van, Manassé. Ez is egy olyan adósságod, amiért nem “te” fogsz

megfizetni. Nem torlom ezt meg a te kemény testeden, amely nem érez,

hanem a lelkeden, ahol tudom, hogy mi fáj. E legutolsóért, úgy mint a bántalmak, meggyalázások egész litániájáért, elébb, mint rajtad; a tieden:

Zboróy Blankán fogok bosszút állani.

– Annak ne örülj, Diurbanu! – mondá Manassé elhatározottan. – Mert

abban a pillanatban, amelyben orvhadad házunk kapuját betöri, van a házban két asszony, aki a pisztolyt egymás szívének szegezi, s aztán megszabadítja egymást ettől a világtól. Te csak két holttestet kapsz meg.

– No hát, hogy ezt az utolsó reménységedet is elvegyem, halld meg a

végét. Az a két nő nem fogja egymást megölni. Mert Zenóbia hamarább

ott lesz a házatoknál, mint az ostromló csapat. Ő mint jó barátnő, mint szabadító fog odasietni. Azt fogja mondani, hogy Dávid testvér iránti kegyeletes emlékből szabadítja meg őket. Visz számukra oláh pórgúnyát,

átöltözteti őket, s az általános pusztulás zavara alatt az ő oltalma mellett fognak azok élve megszabadulni. Zenóbia azután ide fogja őket vezetni Szentgyörgyre. S akkor látni fogod magad előtt Zboróy Blankát – az én hatalmamban. Hogy mi történik azután? Azt képzelőtehetségedre bízom,

s hogy legyen elég időd és nyugalmad ezt a képet kifesteni magadban,

élve hagylak és egyedül mindaddig az óráig, amíg jelenésed következni fog. – Jó éjszakát!

Manassé meg volt zsibbadva, minden elmetehetsége szünetelt e

pillanatban; érzékei és öntudata megváltak egymástól; azon vette észre, hogy ismét egész sötétségben van; foglárai eltávoztak.

Nem volt képes gondolatai zűrzavarában megtalálni a kezdetet, nem

egy pihenő pontot.

– Manassé! – hangzott föl a pince zugából.

Fölriadt.

– Mi az? Patkány? – Már elfeledé, hogy más is van ott rajta kívül.

– Az ám, patkány. Egyszer hallottam az iskolamestertől egy mesét,

hogy az oroszlán tőrbe jutott, s aztán köteleit elrágcsálta egy egér, úgy szabadította meg. Ha leguggolnál ide hozzám, én ki tudnám bontani a fogaimmal a te köteleden a csomókat.

– Minek?

– Hát csak annak, hogy egészen más ember az ember, ha a keze

szabadon van, mintha meg van kötve. Aztán, ha a te kezedet

kiszabadítom, akkor te is kihúzhatod az én térdeim alól a rudat, ami engem farkasgúzsban tart, aztán akkor én is felszabadulok. Ülj le csak ide

a földre elém.

Manassé megtette azt.

A cigánynak pompás fogai voltak, csak úgy őrölte velük a kötelet; pedig jó erős kötőfék volt ez. Garast is harapott ő már azzal a fogával ketté. Manassé ezalatt végigtekintett az egész rémpanorámán, mely

képzelete előtt elvonult. Lehető-e az, hogy a Székelykő felől

megtámadják Torockót? Hogy az esthomályban belopózzanak a meredek

hegyvágányon? Hogy a védtelen nőket meglepje – egy bosszúlihegő

némber? Hogy azokat oly pokoli kelepcébe kerítse?

Az egérke azalatt rágott, rágott az ő acélfogaival.

Egyszerre csak azt érezte Manassé, hogy a kötél lehull kézcsuklóiról.

Igaza volt a muzsikusnak; egészen más embernek érzi az magát, akinek a

két keze szabad.

– No, már most húzd ki ezt a husángot közülem.

Perc múlva a kis cigány is talpon állt. A kezeiről aztán olyan könnyen

lehúzta a köteléket, mintha kesztyű volna.

Egészen büszke volt bele.

– De már most drágán adjuk el az életünket! – hencegett nagyot

ugorva.

– Mire gondolsz?

– Hát ketten vagyunk már, s tenálad bot is van. Ha visszajön a

Diurbanu, én hirtelen a lába közé szaladok, s lerántom a földre, te fejbe

ütöd a bottal, hogy ott marad, te elveszed a kardját, én a pisztolyait; s aztán kitörünk a pincéből s meglátjuk, merre tágasabb a világ.

– Nem kerül arra a sor.

– Hát mit gondolsz? Nem hallottad, mit mondott?

– Csak meg akart vele ijeszteni. Ők nem fogják megtámadni Torockót.

– De már támadják is. Nem hallod a sűrű puskaropogást?

A völgyből valóban apró fegyvertüzelés kezdett felhangzani.

– De nem fognak győzni, nem fogják kivihetni azt, amit az az ember elbeszélt!

– Miért ne tenné?

– Nem engedi azt az Isten!

– Te, Manassé! Mondanék valamit.

– Mondjad.

– De megrúgsz érte.

– Hát ne mondjad.

Hanem arról, amit a cigány elhallgatott, elkezdett beszélni az a

négyszögletű kis ablak a pinceajtó fölött. Tűzfény derengett át rajta.

Eleinte azt hitte Manassé, hogy ismét fáklyával jönnek a pincébe, hanem

azután, hogy a vasajtó nem nyílt föl, s a tűzfény egyre behatóbban sugárzott a sötétbe azon a négyszögű lyukon át, akkor rájött annak az eredetére. – Azok, akik Torockót ostromolják, azalatt felgyújtották

Torockó-Szentgyörgyöt példaadásképpen, s talán azért is, hogy az éjjeli támadás kiviteléhez kivilágítást adjanak a völgynek. Az egész falu

lángban áll.

Tehát amit amaz ember mondott, nem volt puszta fenyegetés.

Rettenetes valóság ez. A szentgyörgyieken már elkezdték a bosszú

művét, most a torockóiakon van a sor. De azok védik magukat, és

emberül, ahogy a kitartó puskatüzelésből kivehetni.

De hátha csakugyan hátulról támadják meg őket a Székelyfő felől! Egy

egész pihent táborral, mely még eddig nem ízlelte a vért! Ki tarthatja föl

azt? Áron a maga negyven emberével?

Manassé még ragaszkodott rendíthetlen hitéhez.

Hisz van Isten, aki a világot igazgatja, az nem engedheti a

legrettentőbbet megtörténni! – Nem kellenek ide csodatétek. Egy könnyű

zápor, mely eddig még minden este megjelent, s a mezei munkásokat kizavarta a munkából; ez elég volna arra, hogy a Székelyárok ösvényét rohampatakká alakítsa, s azon át senki Torockóhoz ne férhessen – vagy ami még a zápornál, a fellegnél is könnyebben megindítható, egy sugallat

az emberi szívben, egy önkénytelen támadó érzés, mely a haragra gerjedt

asszonyi léleknek a kegyelem balzsamát kölcsönzi. Aki a szívekbe lát, a

szíveknek parancsolhat is. Hasonló elérzékenyülések esetei még a

legmegrögzöttebb rablóhősöknél is fordulnak elő. S nem Isten kezében van-e mindez? – Nem késhetik-e el a támadással Zenóbia? Talán

szándékosan?

A puskatüzelés olyan régóta folyik. Az éjszaka beállhatott már. Ki tudja? A pincében tűzveres félhomály van; odakinn meg pokoli

fényözön. Az egész utca ég. Manassé tusakodva jár fel s alá a pince hosszában. A dorongot hol fölkapta, hol eldobta a kezéből. – Küzdött benne az ember és a vadállat egymással. Hol az egyik került felül, hol a

másik. Most egy erős dördülés vegyült a puskaropogás közé.

A dördülés a magasból jött. Az a Székelykövön történt.

És azután a második, harmadik, negyedik dördülés. És aztán egyszerre

négy. Azok Áron ágyúi odafenn.

Tehát csakugyan megkezdődött a támadás a Székelykő felől. Úgy

történik minden, ahogy ellensége megmondta.

Most szállnak alá Zenóbia csapatai a várárkon Torockóra, mert Áron csak nem tarthatja vissza őket.

És aztán mi következik?

S rövid időköz múlva újra hangzott a nyolc ágyúlövés egymás után.

E lövések kiforgatták Manassét egész eddigi lényéből.

– Kitörök innen! – ordítá magánkívül, s a bezárt ajtónak rohant,

megrázva azt vaskarikáinál fogva. Az ajtó nem engedett.

Akkor visszarohant a pincébe, szilajon széttekintve, hogy mivel

törhetne ki. A külső tűzvilág izzóvá tette a pince belsejét.

Semmise volt ott, csak az üres ászok. Kétöles tölgyfa gerendák egymás

hosszában.

– Fiú! – kiálta a zenészre. – Fogd meg az ászok egyik végét.

– Mi lesz abból?

– Kitörjük az ajtót a sarkából.

– Beállok!

A cigány kicsiny emberke volt, de minden porcikája vas.

Manassé elöl fogta az ászokgerendát, a muzsikus hátul. Lett belőle római kőfaltörő kos.

A Székelykő odafenn nem zuhogott jobban az ágyúzástól, mint a

vasajtó idelenn a gerendaütésektől. Csoda volt, hogy odafenn meg nem hallották. – Azoknak más hallgatnivalójuk volt most. Szentgyörgy utcáin

ádáz zsivaj támadt, névtelen, felismerhetlen lárma. Ezek meg idelenn abból nem hallottak semmit.

Végre a vasajtó zárai, amint egyszer a két férfi teljes erejével

nekirohant a gerendával, felpattantak.

A vasajtó már nyitva van. A gádorajtót már lábbal is ki lehet rúgni.

– Héj, uram, megállj, megállj! – szólt a fekete művész,

belecsimpajkodva Manassé kezébe. – Mit akarsz most? Várj, míg én

kimegyek az udvarra s körülnézek; s lopok neked egy bitang fegyvert.

– Nincs mire várnom! – szólt Manassé, eldobva őt az útjából. – Nem kell nekem lopott fegyver! Majd lesz annak fegyvere, aki legelőször szemközt jön rám, s az jó lesz nekem, a gazdája meg a pokolnak! Akkor

aztán török előre, amerre embert látok, és gázolok az emberrongyban, hogy a két sarkamon folyik alá a vér! A poklokon is keresztültörök a feleségemig.

S azzal azt a nehéz ászokgerendát egymaga úgy hajította neki a

gádorajtónak, hogy annak egyik szárnya egyszerre kipattant a zárából.

Azzal rohant, ugrott fel a lépcsőkön, két kezét magasra emelve, tíz ujját,

mint a saskeselyű, marcangoló lecsapásra görbítve előre.

Nem volt Adorján Manassé az többé!

Némulj el, emberszeretet hangja! Essél kétségbe, józan bölcsészet!

Szállj vissza az égbe, krisztusi türelem! Riadjatok szét, embereket négyfelől őrző angyalok! A dúvadnak legiszonyúbbika szabadult ki

ketrecéből: nősténye segélykiáltását halló emberi hím. Nem “ember”

többé, nem Isten képmása, hanem csak a “férj”: az oroszlán képmása!

Fusson előle, akinek ez a világ kedves!

Amint a pincegádor küszöbére feltoppant, egy fegyveres alak állta el útját.

De azt az alakot nem ölte meg Manassé; nem zúzta fejét a falhoz, nem

gázolta agyon.

Az egy nő volt – Zenóbia.

XXXIX.

Zenóbia vállán hosszú, fekete köpönyeg volt; fején magas, fekete süveg turultollal, rövid katrincája alól kilátszottak piros csizmái, széles övébe kard volt dugva és pisztolyok.

– Vissza! – kiálta Manassénak, midőn őt megpillantó, s fölemelt

palástjával igyekezett eltakarni. – Maradj ott, ahol vagy!

Manassé (még a vadállat) megragadta Zenóbia kézcsuklóját, s azt

hörgé fülébe: – Hol van a nőm és a húgom?

Így hörög a pusztai dúvad, mikor áldozatának a karját, akin nőstényét

követeli, átharaphatta a fogával.

Zenóbia elérté a hangot is, a szorítást is, s szomorúan mosolyogva tekint Manasséra.

– Légy nyugodt. Jó helyen vannak. Otthon a házadnál. Senki se

bánthatja őket.

A feldühített fenevad kétkedőleg tekinte rá.

Ekkor Zenóbia odanyújtá neki övéből a kardot és pisztolyokat.

– Nesze. Vedd át. Neked szükséged lehet rájuk. Nekem nincs.

S ezzel önmagát lefegyverezve, egészen hatalmába adta magát a

vérszomjazó szörnyetegnek.

Az elkezdett most reszketni.

– Maradj veszteg, és hallgass! – súgá Manassénak a leány.

Az utcán zsivajgó nép rohant egymást taposva.

Manassé a kiáltozásból e szavakat vehette ki: “Meneküljetek!

Háromezer honvéd jött meg Aranyosból! Nyolc ágyúval! Mind

elveszünk itt!”

A nyolc ágyú egyre dörgött a Székelykő ormán, a hidasi Gesztegról sziporkázó röppentyűk ívedeztek alá a völgybe, siettetve a futókat

Gyertyános, Kápolnás s Bedellő felé; az erdőkbe, a mély utakba. Az égő

falu nem nyújtott menedéket.

A páni rémület futása rohamos volt. – Rövid időn úgy eltisztult az utcáról minden tömeg, hogy alig sántikált már egy-egy sebesült

elmaradozó a többiek után.

– Ennek vége van – szólt akkor Zenóbia, s aztán megfogta Manassé kezét, s fölvezette őt a folyosóra.

A szobák üresek voltak. A tornácról végig lehetett látni a mezőn. Szép kivilágítás volt! Az Isten áldása: a búzakeresztek, fölgyújtva, hosszú sorban égtek, mint megannyi áldozatoltárára Káinnak, a búzaégetőnek.

Az ágyúzás még egyre hangzott a Székelykőről.

– El is hagyhatná már Áron – mormogá Zenóbia –, hiszen nincs már kit

megijeszteni. – Aztán odatette Manassé mellére a kezét, s azt súgá neki: –

Hanem tudod, Manassé, minden megijesztéshez két ember kell; az egyik,

aki megijed. Ha én az én népemnek egy szóval megmondom azt: “Ugyan

ne fussatok, akik elétek ágyúznak, nem hovédek rézágyúi, hanem csak Áron bátya sziklába fúrt mozsarai, amikből ő puskaport puffogtat, s az a

sűrű dobszó a csengezi úton nem közeledő honvéddandárt, hanem csak

iskolás gyermekek csoportját jelenti!” hát akkor most Torockónak vége volna. – Engedtem őket megrémülni. Engedtem őket a vad ijedtség

rohamával Diurbanu seregének a nyakába omlani. Az egyik megriadt

sereg elsodorta magával a másikat, mint mikor az erdőégést azzal fojtják

el, hogy ellenében egy másik erdőt gyújtanak meg. Ezzel a mai

szétbomlással be lesz fejezve minden, holnap mind a ketten a földön fekszünk, mink is, ti is, s fejünkre teszi lábát mindkettőnk

megszabadítója: a muszka. Egy óra múlva már visszatérhetsz Torockóra.

Ha találkozol nőddel és húgoddal, kik bizonyára otthon várnak reád, mondd meg nekik, hogy láttál ma. Mondd meg nekik, hogy az oláh “cine

mintyés”. Nem felejt semmit. Tudod? Semmit! Ők nekem egyszer egy levelet írtak; ketten egy papírra; szép, jó szívvel teljes levelet. Testvérnek neveztek benne. Meghíttak a te lakodalmadra. Tudatták velem, hogy

Dávid is ott lesz; megígértették velem, hogy én is elmegyek; aláíratták a

levelet a kevély, oláhgyűlölő Áronnal is. Látszik az aláírásán, hogy minő

erőszakot követtek el rajta. Ez a levél az én cine mintyém. Megígértem, hogy elmegyek hozzátok; elmentem! Dávid is odajött; én vittem oda.

Akkor megígértem nekik, hogy még egyszer visszatérek Torockóra, s

akkor nem jövök üres kézzel, adok nekik valamit. – Eljöttem, megadom.

Téged adlak nekik vissza, Manassé. Téged, élve. Ez az oláh leány cine mintyéje.

S azzal hátat fordított Manassénak, mintha haragudnék reá, s a tornác

mellvédfalára könyökölt.

Manassé a leány keze után nyúlt. Szíve jobban tele volt minden

érzelemmel, hogysem szólni tudott volna.

– Ne búcsúzz még! – szólt a leány. – Maradj még itt egy kis ideig.

Hadd nézzek még az arcodba. Azt hiszem, hogy Dávidot látom.

S aztán megfogva Manassé két kezét, mindig közelebb-közelebb

emelte az arcát az övéhez, reszketeg ajkai csaknem elérték már azt.

Akkor hirtelen félrefordította a fejét.

– Nem! Nem rablom meg a te nődet!

Erre Manassé két kezébe szorítá a leánynak a fejét, s megcsókolta a homlokát.

A leány odakapta a kezét a homlokához, s betakarta azt vele, mintha meg akarná őrizni, hogy annak a csóknak a nyoma el ne múljék onnan soha.

Aztán dacosan felvetette a fejét, egy rövid nevető hangot hallatva.

– Hah! Te is csak olyan dölyfös ember vagy, Manassé, mint a bátyáid.

Nem akarod eltűrni, hogy te légy az adósa egy olyan szegény leánynak,

mint én vagyok – most meg már megcsókoltad a homlokomat. Ha te azt

úgy tudnád, hogy mennyit ér egy jó szó, egy testvéri csók, mint ahogy én

tudom? Ha ezt úgy tudnák azok, akik ország bölcseinek nevezik

magukat! Hogy milyen kevés víz elég volna ezt a nagy tüzet eloltani! Egy

könnycsepp! Egy gyehennát! – Ne beszéljünk erről. – Én három évig fogok födetlen fővel járni. Tudod, hogy az oláh az apa és a testvér halálát egy évig fedetlen fővel gyászolja. Énreám három ily esztendő vár.

Végezzünk el mindent most. Én el akarlak benneteket felejteni. Az édeset

is, a keserűt is. – Ma a Fiastyúk feljöttéig nem maradok adósod. – Nézd,

odaadom neked ezt a gyűrűt az ujjamról. Ráismersz-e?

Manassé elborult arccal mondá:

– Ez Anna húgomé volt, amit a hitszegőnek adott!

– Tudom. Benne van a neve a húgodnak. Az a szép ember, aki ezt nekem adta, nem is titkolta ezt előttem. Így szólt hozzám: “Gyöngyöm, galambom, gyémántom! Nézd, ezt a gyűrűt ujjadra húzom, s esküszöm,

hogy tied leszek. De lásd, addig nem vehetlek el, míg él az a másik, aki a

jegygyűrűmet bírja, mert törvényeink nem engedik. Az a másik ott lakik

abban a négyszárnyú házban Torockón. Tudod a nevét. Tudod, hogy mit

kell csinálni vele, hogy ne éljen! Hogy aztán elvehesselek.”

Manassé összerázkódott a borzasztó eszmétől.

Zenóbia odadobta neki a gyűrűt.

– Vidd haza neki; az övé! Ugye, megjelent előtted az az ember; hogy gyötörjön, hogy kigúnyoljon; hogy kínjaidban gyönyörködjék? Ugye,

leszállt hozzád a börtönödbe, s ott elmondta neked, gúnykacagva,

istenkáromolva, hogy van egy ördögi némber, ki a vad vérengzés közepette oda fog ólálkodni a te nőd és testvéred lakába; szabadító angyal álarca alatt el fogja őket szöktetni magával; megakadályozza, hogy nemes asszonyok módjára öngyilkossággal váltsák meg magukat a

gyalázatos haláltól, s aztán az ő pokoli hatalmába keríti őket. Így szólt-e hozzád? Mondta-e ezt?

– Úgy van.

Zenóbia kacagott a dühtől.

– No hát – még valamit ajándékozok neked. Hisz a közmondás szerint:

“Apró ajándékok erősítik meg a barátságot.” S ez lesz a legkisebb minden elajándékozható tárgyak között. – Tehát az a szép, délceg ifjú, aki nekem

azt a gyűrűt ajándékozta, s aki nekem vőlegényem (legalább ő azt hiszi

magáról), ott fekszik valahol kinn az árokban. A lova megijedt a nagy riadástól, s ledobta a hátáról; a lovagnak eltörött az egyik lába. Futó népe ott hagyta heverni, a futók keresztül bukdácsoltak rajta, s senki nem vette fel a hátára. Gyűlölte mindenki, s Isten büntetését látta balesetében, s az oláh fél azon segíteni, akiről azt mondja: Isten sújtotta le! Elriadt lovát megtalálod a puszta templomban; az jó tesz neked hazalovagolnod rajta

Torockóra; az embert pedig megtalálod valahol a kalangyák között

elbújva. Cigány is van veled; felakaszthatod a legközelebbi fára. A te embered ő, nem az enyém! – “Norok bun!”

Azzal egy ércsípot megfújt, arra egy csatlós előjött az akolból két hegyjáró mokány lóval. Zenóbia felvetette magát az egyikre; még egyszer

mondá Manassénak: “Norok bun!”, s azzal elvágtatott a Bedellő felé vezető úton, amerre legkevesebb nép futott.

XL.

Manassé, mint egy megbűvölt, mint egy álomjáró bámult ki a káoszba.

Előtte füst és láng; az utcákon végighordja a szél a tűzfelleggé porlott sziporkát, égő gerendák recsegése-ropogása hangzik körös-körül, ami

merőben hasonlít ahhoz a zajhoz, amikor egy nagy művész

zárjelenésénél az ezernyi ezer nézők serege elkezd egyszerre tapsolni.

A végzetes nap rohamos eseményei, az egymást kitörlő ellentétes

fordulatok, a minden irányba elragadó indulatszörnyetegek, a váratlan meglepetések, a hihetetlen és mégis való, oly nyomással nehezedett

lelkére, hogy el volt kábulva alatta.

Még karjai feszültek a dühtől, mely börtönajtait keresztültörni segíté, még agya lángolt az indulattól, mely felszabadítja őt az öldöklésre; még

képzelete előtt ott állt a rettenetes kép, melytől vére lángra gyulladt, és szemeit már elhomályosítá a könny, mely a megszabadítás csodájáért jött

áldozat-permetegnek; s széles, erős melle reszketett egy önkénytelen borzadálytól.

Hallgatott és bámult.

Odatámaszkodott egy oszlophoz. Az oszlopon repkény futott fel egész

a tetőig; az égő háztetőről tüzet fogott a repkény, a gyantás levelek sisteregve lobogtak mind alább, egymást felgyújtva, s ahány, annyifelé fújva a sípoló lángot. Nem látta, nem hallotta azt.

– Manassé! Uram! Kővé váltál! – rikácsolt az udvaron a kis cigány. –

Most mindjárt meggyúl a fejed. Szállj le már onnan. Ne ókumlálj tovább.

Én is megtaláltam a hegedűmet. Szaladjunk, míg ránk nem esik a ház.

Manassé eszméletéhez tért. A kastély is égett már. Minden templom

lángban állt; egy-egy harang megkondult magától, amint az égő

toronytető gerendái ráhullottak. S ami a katasztrófát még borzasztóbbá tette: az, hogy emberhang nem szólt bele. Tűzoltók lármája, kárvallók jajgatása nem zajgott a pokoli zene közé. A rombolás eleme parancsolt egyedül, a lakosok elmenekültek.

– No, uram – szólt a muzsikus –, tegyük azt, amit az a szép leány mondott. Te eredj a puszta templomba, s keresd fel a Diurbanu lovát; én

meg megyek a mezőre, s felkeresem őt magát. Itt a két pisztoly meg a handzsár. – No, nem kellenek? Hát nekem adod?

A cigány boldog volt, hogy rámaradt minden fegyver; övet csinált magának a szétbontott kötelekből, miket a börtönből felhozott, s abba dugta az öldöklő szerszámokat, eltakarva valamennyit a felülöltött

kabátjával.

– De siessünk ám, mert hátha visszajönnek!

Manassé hagyta a muzsikust szaladni, s maga elindult a puszta

templom felé csendesen.

Jó messze van az a kastélytól, az útfélen. Egy értelem nélküli épület.

Négy puszta fal; nem rom, de sohasem volt rajta tető, s sohasem volt bevakolva. Egy abbahagyott templom.

Az adomakör háromféle változatban is magyarázza eredetét.

Egyik azt mondja, az építő földesúrnak az a szokása volt, hogy

mindent a felesége kedve ellen csinált, s ha valamiről megtudta, hogy az

a feleségének tetszik, rögtön abbahagyta. – “De szép templom lesz

belőle!” – mondá egyszer az asszony. S az úr rögtön abbahagyatta a munkát.

A másik azt meséli, hogy az úr egyistenvalló volt, de egyszer

megneheztelt a hitfelekezetére, s elhatározá, hogy helvét hitvallásúvá lesz. Úgy, de református templom nem volt a faluban. Épített magának egyet. Mire azonban a templom falai elkészültek, nagyobbat gondolt.

Római katolikussá lett. Olyan templom meg már van a faluban. S a megkezdett fölöslegessé vált.

A legvalószínűbb a tradíciók között ez a legutóbbi adoma: hogy a

templom építője csakugyan Kálvin-követő volt, s komoly, kegyeletes

szándékkal fogott egy negyedik templom építéséhez, mely még

hiányzott a faluból. Már készen álltak a falak; a tetőzet is össze volt állítva az udvaron, csak fel kellett volna tenni. Ekkor hírül hozzák az úrnak, hogy a villám beleütött a malmába, s felgyújtotta azt. Erre az úr szekérre rakatta a templomtetőt, s elvitte a malmához, s azt födette be vele.

El kell ismernünk, hogy pietás nincs is ebben az ötletben, de logika van, s jellemzi a keménynyakút.

Manassé belépett a puszta templomba, s ott találta a paripát, ahogy Zenóbia megmondá. A lónak az a szokása, hogy tűzveszélykor szeret

sötét épületekbe menekülni, amikor aztán dologba kerül onnan

kivonszolni.

Mikor Manassé e meztelen négy fal közé lépett, az volt az első eszméje,

hogy íme, e templomnak gúnyolt épületben sohasem emelte még szavát Istenhez emberi teremtés.

A mén, mely a vészből ide menekült, rémült nyerítésével kérdezi a lángoló égtől, hogy hol az ő teremtője. Amaz állat, mely megtanult az emberrel együtt örülni, rettegni, harcolni, menekülni; a vérengzők

bűntársa, a hősszobrok kiegészítő alakja; a munkásnak kenyérkereső

társa, az emberüldöző nagy veszedelemben az eget keresi szemeivel,

szótagolatlan kiáltása a felhőkhöz hangzik fel.

Ez istenlátó magányában oly elfogulást érzett Manassé szívében,

melynek meg kellett magát adnia. Az önmagához visszatért lélek

önvádló szemrehányása volt az, hogy tudott egy pillanatig kételkedni.

Érezte közvetlen közellétét az égő csipkebokor hevítő szellemének, ki csodáit emberi szív és emberi gondolat által hajtja végre; ki őt abban a percben megállítá, amidőn őt megtagadta.

Odaborult arccal a falhoz, és sírt. Hálát adott!

A puszta templom falait, amiket keletkezésük óta nem keresett föl más,

mint a denevér és a varangy, miket körülzöldült az emberlak-kísérő

gyom,

dudva,

miknek

legendakörét

képezte

a

csúfondáros

adomacsoport; ma fölszentelte a legőszintébb, a legigazabb ima, mely nem szól szavakban.

A filozóf – aki megtalálja az Istent.

S homlokát a falnak támasztva megtelik érzéssel, s és megszűnik

gondolkozni, amíg érez.

XLI.

Nemcsak a falu égett, hanem a mező is. A fölgyújtott kepéktől

meggyulladt a tarló, s a terjedő láng hullámzott előre, mint egy lángoló tengerdagály. Az éjnek fényes kivilágítása volt.

A cigánynak pedig éles esze és éles szemei.

Ki tudta számítani jól, hogy aki egy törött lábbal ezen az égő mezőn keresztül akar menekülni, annak más útja nem lehet, mint a zöld fűvel benőtt vízárok, melyen át a patakot a rétre szokták leereszteni. Itt a magas somkórók és lapulevelek bozótjában aztán könnyű volt észrevenni

az ő vércseszemeinek egy nagy kínnal előrebaktató alakot, mely két térdén csúszott előre, s fél kezével kardját tokosul mankónak használta, a

másikkal köveket és a sásbozótot hárítgatta el útjából.

A bukdácsoló alak, mikor észrevette, hogy az árokparton valaki fut utána, meglapult a bozótban; elrejtette magát a keserűlapu meg a

vadsóska levelei alá.

De a cigány meglátta már. Mikor közel ért hozzá, elővette a hegedűjét,

s elkezdte a húrokat pengetni.

– Diurbanu! – Most mondd már, hogy melyik a te nótád! Húzom már.

Csak te járjad!

Amint a menekülő megismerte a közeledőt, fölemelte a fejét a

bozótból.

– Te cigány! Jer közelebb.

– Tán bolond vagyok. Hogy jól hasba lőj!

– Nincs nálam pisztoly.

– Eb hisz neked.

– Láthatod, hogy a vízben fekszem, ha volna is pisztolyom, átázott volna benne a lőpor, nem sülne el.

– Hát aztán minek menjek én oda tehozzád?

– Szabadíts meg.

– Hát aztán nem köttetsz farkasgúzsba?

– Ha innen megmentesz, úrrá teszlek. Kapsz tőlem ezer forintot.

– Csak olyan sokat ne ígértél volna, elhinném, hogy megadod.

– Kezedbe adom rögtön.

– S aztán, ha ide adtad, nem ütsz fejbe, s nem veszed vissza megint?

– Ne locsogj olyan sokat. Valaki meghallja. Vannak még a faluban?

– Igen. A “senki” meg a “semmi”.

– Merre vonult a tábor?

– Ki erre, ki arra, ki meg erre-amarra?

– Végy a hátadra, s vigy utána.

– Jaj, hallod, nehéz dög vagy te az én gyönge csontocskáimnak.

Gyertyánoson innen utol nem éred te azt. Odáig én el nem cepelhetlek, ha a Székelykövet nekem adod is.

– Ne is cepelj odáig. Csak innen vonszolj ki. Tartok tőle, hogy a torockóiak előjönnek a tarlót eloltani, s akkor rám akadnak.

– Nem az, hogy ők akadnak terád; hanem te akadsz őrájuk.

– Vígy ki innen a hátadon.

– De nem vágsz le azzal a bolond nagy karddal, ha közel megyek

hozzá? Félek a kardodtól nagyon.

– Ha félsz, hát nesze, fogjad.

A menekvő odahajítá a cigány lábaihoz a kardot; amit az azután,

mivelhogy a derekára kötve nagyon hosszú lett volna neki, a kardszíjnál

fogva a nyakába kötött; így aztán egészen a termetéhez illett.

Akkor aztán leszállt a lábatörötthöz.

– No, hát hol fogjalak meg? Talán bizony eltörött a lábad?

A földön fekvő nyögött és káromkodott, amíg a cigány fölvette a

hátára. Azt mondta, hogy iszonyú kínokat áll ki.

– No, csak arra gondolj, hogy hátha a fogad fájna, az mennyivel

nagyobb baj volna? Hát csak kapaszkodj bele a két markoddal a hajamba;

ne félj, nem szakad az ki.

A tehetetlen ember végigkáromolta az églakók minden seregét.

– Hát aztán hová lovagoljak veled?

– Vígy a falu végére, a puszta templomba.

– A puszta templomba! – kiáltá föl a cigány nevetve. – Te magad akarod, hogy a puszta templomba vigyelek? – Hanem akkor idekünn

káromkodd ki magad, mert a maga házánál nem szereti a gazda, ha

szidják. Hát aztán minek vigyelek oda?

– Mert annak nincs teteje, ami beégjen. Ott leteszesz, és aztán

elszaladsz Gyertyánosra, s fogadsz egy szekeret, mely értem jöjjön

azonnal, és fölvegyen. Te is ezer forintot kapsz tőlem meg a szekeres is.

Ahány órával napfölkölte előtt visszatérsz, annyi százast kapsz

azonfölül.

(Nem látod te azt a napfeljövetelét! – dörmögé magában a muzsikus, s aztán nekiiramodott a lovaglásnak. Nem volt neki az a teher nehéz.

Elvihette volna a hátán egész Gyertyánosig. De az úr maga akarta, hogy

a puszta templomba vigye; és az úr parancsol, nem a ló.)

XLII.

Az a neves állat, mely a harcoló embert kiegészíti, amint a puszta épületben megjelenő férfit észrevette, odament hozzá, egészen közel, előrenyújtott nyakkal, sörényét felborzolva, kitágult orrlyukaiból forró gőzt lövellve, s aztán, hogy azt látta, hogy az a falhoz van fordulva, elkezdett csendesen röhinteni, lábával kaparta a földet. Meg akarta szólítani az embert.

Az pedig nem volt most ezen a világon.

Messze, messze, hova ennek a kis planétának pisla fénye el sem látszik,

hova az emberi indulatok átokfogantató spórái fel nem szállnak, hova a

betegségéből kigyógyult lelket a földi szenvedély ragálygerjesztő

parasitjai nem követhetik, annak az országában járt, akinek neve igazság

és szeretet. Aki, ha csodát akar tenni, egy édes könnycseppel elolt egy tűztengert, egy meleg sóhajtással elfúj egy harcoló tábort. Ott találta saját

“jobbik énjét”, akit elűzött magától, mikor elindult öldökölni.

Ekkor betoppan az épületbe egy ember, aki egy másik embert hoz a hátán.

– Nesze hát, Manassé, itt van neked Diurbanu!

Ezzel a szóval odadobta a hátáról a cigány élő terhét Manassé lábaihoz.

A földre dobott ember ordított a fájdalomtól és rémülettől.

Oly iszonytató ordítás volt az, hogy a paripa felriadva kezdett el körülfutni az épületben, horkolt és fújtatott, s az ablakon ki akart ugrani.

Manassé megdermedve bámult a lábainál fetrengő ellenfélre, kinek

egykor oly szép, daliás arcát a testi kín s a rémület egy elkárhozott torzképévé facsarta el.

A magával tehetetlen alak lassanként leküzdve kínját és rémületét,

ordítása elfojtott hörgéssé csillapult le; öklére támaszkodva félig

felemelkedett.

– Ölj meg gyorsan, ha ember vagy – rikácsolá kínfojtott hangon.

Manassé karjait összefonva állt előtte.

Választhatott számára a halál nemei közül.

Csak egy szó kellett ajkairól – csak egy felemelése mutatóujjának, s a gyűlölt láng ki van oltva vele.

S maga a lábainál fetrengő mint jótéteményt kéri ezt most tőle.

Megalázva, megtörve, ördögi tervében megcsúfolva, önlelkének mardosásaitól kínozva, a halál menedék volt most ránézve.

Manassé csendesen ingatta fejét:

– Nem, Vajdár Benjámin! A te véged nem az, hogy én megöljelek. –

Aki “Káint” megöli, hétszer átkozott az! Az én kezem halálcsapásától megőriz téged egy adott szó, melyet egy angyal szíve őriz, kit te semmivé tettél. Nem öllek meg én; s nem engedlek megölni másnak.

Nézz szét magad körül! E romlás, pusztulás a te műved. E szörnyű kép

elől neked egy örök szembehunyással elmenekülnöd nem szabad. Élni

fogsz még sokáig; folytatni fogod az utat, amelyen elindultál, halmozni fogod a rosszat a rosszra, üldözni fogod azokat, akik jót tettek veled, kegyetlenkedni fogsz azokkal, akik irgalmasak voltak hozzád.

Küldetésed ez; töltsd be. Csapás vagy rajtunk; Isten általad akarja kipróbálni szíveinket. Hajtsd végre! Találj ki számunkra mindent, ami szenvedés. És aztán élj addig, amíg átkozott sorsod visszahoz ide, a mi küszöbeinkhez, megtörve, megalázva, kiűzve az egész világból, hogy itt

találj utolsó menedéket! Hogy ezeknek a házaknak az ajtajánál,

amelyeket most elpusztítottál, kolduld a mindennapi irgalomkenyeret, s

azoknál, akiket halálra üldöztél, találd meg az egyetlen vigasztaló szót.

Ezt teljesítse be rajtad az Isten!

Egy szidalmazó szót nem ejtett közbe. És mindezt németül mondá el neki, hogy a cigány előtt meg ne szégyenítse.

Vajdár Benjámin öklének hüvelykujját harapta fogaival, arcát a föld felé fordítva.

A paripa ezalatt ismét visszatért oda, ahol embercsoportot látott. A tetőtlen ház fölött nagy tűzfellegek vonultak el; szikragomolyok, mikből

zsarátnokeső hullott alá.

– Jer. Segítsd őt felkötni – szólt Manassé a zenésznek.

– Melyik fára? – kérdé az, a köteleket oldozva derekáról.

– Ennek a lónak a hátára. Törött lábbal nem ülhet a nyeregben, ha oda

nincs kötve.

– Aha! Áldom az eszedet! Azt akarod, hogy hazavigyük elevenen! E

lesz igazán jó. Parádét csapunk vele.

Manassé felemelte karjainál fogva a tehetetlen alakot, s felültette a nyeregbe. A cigány odakötötte a térdeit a nyeregszorítóhoz.

A lovat nehéz volt a puszta templomból az égő utcára kivezetni;

előrefeszítette a lábait, fejét kapkodta, ágaskodott, visszafelé toporzékolt.

– Majd én vezetem – szólt Manassé, kivéve a cigány kezéből a kantárszárat. – Te üsd hátul.

Aztán Vajdárnak szólt ismét németül.

– Ha künn leszünk, fordítsd a lovat a bedellői útra, ott sötét van, arra

elmegy a ló.

Amint aztán kiterelték az utcára a csökönyös paripát, ott az egyszerre

fölrúgott, hogy a cigány hanyatt esett – a szelétől. Manassé kiereszté kezéből a kantárt, s azzal a ló vágtatott, amerre legsötétebbnek találta a vidéket.

– Elszalasztottad? – kérdé a föltápászkodó cigány. – Jaj, jaj, jaj! Miért nem engedted, hogy én fogjam a fejét! Jaj, jaj, jaj! Majd én bolond leszek

neked máskor ezerforintos pecsenyét hozni, hogy a vadásztáskádból elszalaszd!

– Ne búsulj, fiú! Mától fogva mindennapos vendég vagy a házamnál.

XLIII.

– Hanem már most igyekezzünk haza.

– Csak már a lovadat is el ne vitte volna.

– Az övé volt.

– Jaj, de bolond vagy te, Manassé, ha még háborúban sem mered a más

lovát elvenni! Hát már most menjünk gyalog, ki hamarább odaér.

Siettek versenyben.

Manassénak jó hosszú lába volt, de azért az apró cigányt nem bírta legyalogolni, az úgy futott utána, mint a nyúl.

Egyszer aztán elővette a hegedűjét, s elkezdte a Rákóczi nótáját húzni,

obligát zenekarkíséretül.

– Mit csinálsz? – förmedt rá Manassé. – Csak nem akarsz zeneszóval kísérni Torockóba?

– Nem a tisztesség kedvéért teszem ám én azt, Manassé, hanem azért,

hogy a torockóiak most már a város alatt lesben állnak, s ha meglátnak bennünket, azt gondolják, ellenség jön, s belénk lövöldöznek, pedig kár volna az én gyönge testemért.

– Hát énértem nem?

– Teérted nem, mert ha te elpatkolsz, neked szép fiatal feleséged van,

mindjárt elveszi más; de ha én felrúgok, az én banyám csúf, mint egy boszorkány; azt senki, az ördög se veszi el többet.

Ez olyan indok volt, amit nem lehetett megcáfolni.

Manassé tehát engedte, hogy győztes hadseregét teljes tábori zenekar kísérje hazáig. A hadsereg is egy emberből állt, a zenekar is. Amíg ők nagy zeneszóval vonultak előre, szemközt jött rájuk annál nagyobb

dobszóval a torockói nemzetőrök egy csapatja, köztük három Adorján-

testvér. Ezek éppen Manassét mentek keresni, s nagy volt az örömük, hogy feleúton találták. El voltak rá szánva, hogy Szentgyörgyig mennek

érte, s erőszakkal is kiszabadítják.

– Semmi baj sincs! – nyugtatá meg őket Manassé.

Azok nagy diadallal kísérték őt hazáig.

A város végén, az útfélen ülve várták őt Blanka és Anna. Ott vártak rá

az árokparton, a fűzfák alatt.

Azt nem lehet betűkkel leírni, amit az újra találkozó szerető lelkek

mondtak egymásnak! Ahhoz elébb a világnyelvet kellene feltalálni, melyet minden ember megért, és mindenki megtanul egy pillanat alatt!

Szent őrjöngés volt az!

Mikor a diadalmenet az Adorján házáig ért (Manassé két karjára

emelve vitte két drágaságát, hogy lábaikat be ne szennyezzék az

utcasárral), éppen akkor érkezett meg a másik diadalcsapat a

Székelykőről, Áron bátya és negyven vitéze.

– Nos, gyermekek! Hát hogy vágott az Áron bátya ágyútelepe? –

kérdezé diadalmas arccal az öreg. Azután a hálálkodó asszonycsoport közül kimenekedve, odamene Manasséhoz, s a vállára veregetett

büszkén. – Meg volt biz az, édes öcsém, Isten segítségével, s nem került

többe, mint húsz font puskaporba s egy lat székely furfangosságba.

Manassé meghagyta az öreget a maga hitében, s nem rontotta el a

dicsekedő örömét. Nem mondta el neki, hogy ami megnyerte ezt a

hihetetlen, csodaszerű győzelmet, az egy latra nem vehető valami, egy árnyék, egy gondolat, egy szívben megpendülő húr hangja volt; gyöngéd

lelkeknek messze

távolból

összefelelgető

szerelme.

A

diadal

oroszlánrésze ezeké az asszonyoké.

Azoknak sem mondott el mindent, ami vele történt.

Csak Annának adta vissza elhozott gyűrűjét.

A leány hevesen ragadta meg bátyja kezét, midőn a gyűrűt meglátta.

– Ő volt Diurbanu?

– Valóban ő volt.

– Te megölted őt?

– Kezem között volt. De amit neked megfogadtam, azt megtartám, s

engedém őt futni. Majd egyszer, ha nagy nyugalmunk lesz, elmondok

mindent, ami ma történt.

Azzal letörlé testvére szemeiről a könnyeket, s szobájába vezette őt, visszakapott jegygyűrűjével. Hadd kérdezze ki ezt a gyűrűt egyedül.

A vele történtekről hallgatott Manassé, mint egy szobor.

De annál kevésbé hallgatott a muzsikus. Ő nem várt vele, míg nagy nyugalom lesz; nem engedte a maga oroszlánrészét a győzelemből

senkinek. Még azon éjjel elmondott mindent a templombástyában

összegyűlt, Te Deumot éneklő népnek meg a leányiskolában mulató

vitézeknek. Csak az volt a hiba, hogy a megtörténteket oly exorbitans hazugságokkal keverte össze, hogy azokat nem lehetett históriai

adatokul feljegyezni. Tízszer elmondta a hősköltemény katasztrófáját;

mind a tízszer másféleképpen. Hallgatói mind a tízfélét elhitték neki.

Valamennyiben Manassé volt a mítoszi hős, Sámson, Botond, Szent

László, ki egymaga küzdött seregek ellen, vasajtókat tört ki,

ászokgerendát forgatott buzogány gyanánt, söprötte az ellenhadakat

soronként. Utoljára magát a fővezérüket, Diurbanut is elfogta röptében, annak kezét-lábát összetörte, úgy kötötte fel egy vad lóra, hadd vigye el

hírmondónak hívei közé.

Aki kételkedni akart valamiben, annak előmutatta az elhozott

trophaeumokat, s pisztolyokat, a handzsárt, s magát a legnyomatékosabb

tanújelt, Diurbanu ezüsthüvelyű kardját, amit már nem lehetett elvitatni.

A cigányt etették, itatták, az asztalfőre ültették, úgy hallgatták; szörnyű

nagy lett a becsülete az egész közönség előtt.

Hanem egy dologgal volt megakadva. Mit csináljon a közbejött

“asszonnyal”? Zenóbia megjelenését lehetetlen volt a történetből

kihagyni. De nem illett az ő elbeszélésébe sehogy se. Végre talált a számára helyet és módot. – “Hát amint Manassé, miként Sámson a

filiszteusokat, ezrével agyonverte az ellenfeleit, akkor eléje került a peánai hős amazon is. De amint az meglátta ezt a szép deli ifjút, egyszerre vége tett minden vitézségének – eldobta fegyvereit (itt vannak,

aki nem hiszi), megadta magát, s arra Manassé fogta a szép menyecskét,

s azt bizony kedvére megcsókolgatá.”

– “De már ez hazugság, cigány!” – ordítá rá a hallgatóság, s azzal fogták a gallérját, kidobták a mulatságból; s vége volt a becsületének, azért az “egy igaz szóért”, amibe vesztére belebotlott.

*

A Székelykő tetején ma is láthatók még a sziklába fúrt ágyúk, mikkel

Áron bátya a nagy csatát megnyerte, s nagy ünnepélyek alkalmával

hatalmasan ágyúztak belőlük.

*

Ezek voltak az utolsó ágyúdördülések Erdélyben.

Két héttel később elhallgatott minden fegyver.

*

Vajdár Benjámin hat hét múlva került vissza Bécsbe Nagyszebenből,

hol addig törött lábával feküdt. Amit hazavitt nevezetes expedíciójából,

az volt: patrónusai számára egy nagy tömeg elpazarolt pénz hűlt helye; magának pedig egy biccenő láb, mely egyik nagy előnyétől, a

táncképességtől végképpen megfosztotta. – (Az átkokat – nevezzük

“puszta légnek”.)

XLIV.

A valódi küzdelem még csak most kezdődik. – Mert azzal, hogy

kicsavarják az ember kezéből a fegyvert, még nem adták meg neki a békét. Minden eszköz fegyver marad a kezében, s minden gondolatja

haditerv.

Minden küzdelmünk között a legnehezebb és a legszakadatlanabb az,

amit a kenyérért folytatunk.

Maguk a harcolók nem is tudják talán, hogy harcolnak. Csak azt érzik,

mikor megsebesülnek, vagy mikor kiéheztetik őket, vagy mikor

egyszerre fölrobbantják alattuk az aknát.

Hanem a hadvezérek, akik az apró harcosokat igazgatják, azok jól

ismerik a maguk csatatervét.

A torockói völgyben is vasat készítenek meg a westfáli hegyek között

is. Azért készítenek vasat, hogy kenyerük legyen.

A

westfáli

munkások

gőzgépekkel

dolgoznak,

főkohóikban

(Hochöfen) száz lóerejű gőzfújtató tartja ébren az örök tüzet a 10–20 éves

“kampány” alatt szakadatlanul, s hámoraikban éppoly megszűnés nélkül

zuhog az ezermázsás gőzkalapács; gyáraikból kerülnek ki a vashidak, a

kristálypaloták oszlopai, boltozatai, a hadihajók páncélja, a gőzgépek alkatrészei, az újabbkori ipar csodái.

A torockói munkások pedig dolgoznak a tenyereik verítékével, azon

mód szerint, melyet első würzburgi telepítőiktől eltanultak, a

termésvasat most is a hátukon cepelik föl, rozoga lajtorjákon mászva föl

istenkísértő aknalyukakból; kohóikban most is a patak vize segíti a tüzet

fújtatni, saját maguktól kitalált malomforma gépezettel, s ami a kohóban

megmarad tisztavasnak, azt úgy híják, hogy “kenyérvas”.

Ugyan kemény kenyér!

S minthogy a bánya ritkán egy emberé, a kisült kenyeret azon melegen földarabolják – embererővel. Ketten két fejszével nekiállnak, s addig vágják, míg kettévágják.

Az ilyen vasból azután készítenek ásókat, ekevasakat, kaszákat,

keréktalpakat. Ebből áll a vidék szükséglete. (Igaz, hogy az ő faszénnel olvasztott vasuk legjobb a világon.)

A torockói bányásznép ebben az évben, dacára a háborús világnak,

tizenkétezer darab ilyen kenyeret sütött ki. Minden “kenyér” nyom egy mázsát; mázsája megért tizennyolc forintot. Nekik az gazdagság volt, éltek belőle.

A torockói népnek aztán szép fehér kenyere van, aminél nem lehet

kedvesebbet kívánni a “Miatyánk”-ban.

A westfáli bányásznépnek pedig a kenyere száraz és barna. S nemcsak

barna; de néha kék is. Minden esős esztendőben megterem a vidék

gabonájában az “anyarozs”, s attól a kenyér kék lesz. S ezt meg kell enni,

mert az Úristen úgy adta. Attól a kenyértől pedig sok ember betegséget

kap. Olyan ragályt, melyet nálunk senki sem ismer. Görcsökkel, kínokkal

jár. Az ember előre borzad, mikor a kenyerét szájához veszi; tudja, hogy

mérget eszik.

Mármost aztán a westfáli munkás jobb szeretné, hogy ha ő ehetné meg

a fehér cipót, amit a torockói munkás fölszel, s a torockóinak adhatná cserébe azt a sötétkék vakarcsot, amitől az ő tagjait összehúzza az ergotismus (Kriebbelkrankheit) görcse.

Ez a hadviselés a kenyérért.

Hanem a vezérek akikre a védelem van bízva, azt mondják: “Hohó! Biz

ide be nem hozod azt a te kék-szürke kenyeredet!” S erős sáncot vonnak

a támadók ellen határvám alakjában, mely a külföldi vasat visszatiltja.

Ha valami állambölcs egyszer ezt a sáncot egy tollhúzással lerontja, akkor bizony megindulnak a westfáli anyarozstól kék kenyerek Torockó

ellen, s azokat nem lehet Áron bátya ágyúival elijeszteni.

Manassé nagyon jól látta ezt a balhelyzetet előre.

E kis boldog völgy paradicsomi elégültségének alapja a vasipar. S ez abban a kezdetleges állapotban van, hogy amint a szabad verseny

ránehezül, össze kell alatta roskadnia.

Az öregeket hiába ösztönözte; azok már el nem téríthetők a maguk ősi

szokásaiktól. Tízen-tizenketten összeállnak egy bányát mívelni, ahogy apáiktól látták s megosztoznak a “kenyéren”.

Amint a hadjáratnak vége volt, a hadseregnél szolgáló torockói ifjúság

letette a fegyvert, és hazament vaskenyeret vágni. Ez volt a megpihenés a

harc után.

Egész lelki megnyugvással folytathatta a munkáját ott, ahol elhagyta.

A bányásznép mindenkor fel volt szabadítva a katonáskodás alól; s ezt nem kegyelemképpen engedte neki az ország, hanem azért, mert saját érdekében állt, hogy a bányaművelés ne csökkenjen. Azért a torockóiak,

ha hallották, vagy ha olvasták is későbbi időkben az erős rendeleteket, hogy ebből meg ebből a korosztályból való hímnemű emberek siessenek

bizonyos napra Károlyfehérvárra felseregleni, s ott csontjukat és bőrüket

annak, aki ahhoz igényt tart, bemutatni; azt hitték egész jó lélekkel, hogy ez nekik nem szól, s láttak a maguk hadviselése után.

Manassé e fiatalokból alakított egy munkáscsoportot, mellyel

szülővárosa vasiparának új korszakát akarta megindítani.

Nálunk mások megfordítva kezdik; előbb építenek egy ötemeletes

gyárat, azután szereznek bele gépeket, akkor elindulnak összeszedni a külföldről azokat a munkásokat, akik legdrágábbak, legkorhelyebbek,

legengedetlenebbek; mikor ez együtt van, akkor szereznek egy igazgatót,

aki nagyon sok dologhoz ért, csak ahhoz az egyhez nem, amit az a gyár

készíteni akar; s mikor aztán minden teljes folyamatban van, az iparcikk

erősen készül, akkor néznek szét, hogy hol kaphatnának a számára

piacot és vevőt; s mikor aztán megy pompásan minden, mint a

parancsolat, akkor “kezdenek el” számítani, hogy mennyivel is kerül többe nekik maguknak a produkált iparcikk, mint amennyiért el tudják azt árusítani.

Manassé pedig megfordítva kezdte. Először a már ismeretes piac

megtartását vette feladatául, nem vágyott nagyobbra, mint minden

figyelmét azoknak a gazdasági eszközöknek a kiállítására fordítani, amik

minden tanyán szükségesek. Egy célszerűen javított ekével is el lehet indulni világhódításra. Az egyszerű földmívelő gép tökéletesítője

magasabban áll az érdemhágcsón, mint a vasútkirályok, mint a

vontcsövű ágyúk öntői.

Azután utánalátott Manassé, hogy a feladatot megértő munkásokat

képezzen. A hazatért fiatalok éppen legalkalmasabbak voltak erre.

Egy kis katonás fegyelemtartást hoztak haza magukkal, ami

munkásnak nem válik kárára. Megszokták az együvé tartozást, s a

munka célszerű felosztását. Manassé többeket kiküldött közülük

Németországba, hogy a porosz kohászatnál képezzék ki magukat. Ilyen

módon szándékozott egy nagyobb szabású, s az újkori tanulmányokat

felhasználva működő vasgyárat meghonosítani szülővárosában, mely azt

képessé tegye majd a külversennyel szemben is elfogadhatni a harcot.

S a terv, mely alant lett kezdve, szépen fejlődött fölfelé önmagából. A

fiatal munkások kedvvel dolgoztak. A munkásnak az ad kedvet, mikor azt látja, hogy munkaadója érti a dolgát, s tudja, hogy mit akar elérni.

Manassé mindenütt ott volt maga. Az egykori konziliáriust, a magas pályakörű diplomatát senki sem ismerte volna föl a tüzes gyárvezetőben;

de még a hajdani festőművészt sem.

Nagy szerencséje volt, hogy nehéz vállalatának üzleti részét egy olyan

“Társ”-ra bízhatta, akinek először a lelkiismeretességéről biztos volt, másodszor a számításában semmi kifogást nem tehetett. Aki a főkönyv vezetését a legapróbb részletekig értette, s az egész üzlet állásáról mindennap számot tudott adni. Ez is klenodium egy iparvállalatnál.

De még ebben a számokkal vesződő üzlettársban is nehezen sejtené

valaki a hajdani Cagliari hercegnőt, Zboróy Blanka grófnőt, akinek a zárdában azt tanították, hogy még a cipője szalagját megkötni is saját kezeivel – rangjának lealacsonyítása.

Ő volt az ellenőrző szelleme a vállalatnak, melyben saját és férje egész

vagyona volt befektetve.

Pedig egyéb dolga is volt a feleségnek.

A házasság harmadik évében már egy Adorján Bélával és egy Adorján

Ilonkával népesült meg az ősi ház. Az egyik Manassénak, a másik

Blankának volt miniatűr arcképe.

Csakhogy e tekintetben nagyon jól meg volt osztva a gondozás terhe Blanka és Anna között.

Anna valóságos rabja volt a két kis gyermeknek. Ő dajkálta mind a kettőt; ő ápolta, ő választotta el. Varrt, hímzett, kötött a számukra, leült a nagyobbal játszani, kocsiztatta a kicsit, tanította gagyogni mind a kettőt; felcicomázta őket; az anyának gondja sem volt rá, honnan terem piros cipő, harisnya, főkötőcske, sipkácska, réklicske, újabb meg újabb divat szerint. Az mind Anna dolga volt. Ő annak a két gyermeknek élt.

Így aztán Blanka egész ügyvivői nyugalommal folytathatta a

számvetések nehéz munkáját, nem zavarta bele a kétszer kettőbe az a gond, nem történik-e valami bajuk a gyermekeknek.

És így minden ember végzett valami dolgot, ami nem az ő hivatása volt. Manassé gyártott ekevasat, akit esze államférfinak kvalifikált, hajlama művésznek avatott, Blanka üzleti számadást vezetett, akit szíve

odahívott repeső kicsinyeihez, hogy gyermekörömeikben részt vegyen, s

Anna, a hajadon végezte az anya feladatát.

S az emberlélek legnagyobb csodái közé tartozik az, mikor valaki olyan

munkát tud “jól” elvégezni, ami hivatásával ellenkezik.

Az “Új-Telep” felvirágzása volt mindenki előtt a főcél.

Egyszer aztán, mikor nagyon jól ment minden, jön a peremptorius parancsolat, hogy mindazon korosztálybeli férfiak akik még nem voltak

benn az újoncállításnál, siessenek föl Károlyfehérvárra három nap alatt, ellenben szökevényekül fognak tekintetni.

Manassé Új-Telepéből a munkások háromnegyed része a parancs

kategóriájába

esett.

Azok

felmentek

Károlyfehérvárra;

a

vizsgálóbizottság mind valamennyit “alkalmas”-nak találta, és kijelenté,

hogy be vannak sorozva; mégpedig, minthogy elmulasztották az önként

jelentkezést, büntetésből három esztendő helyett hatra.

Ez nagy csapás volt Manassé fiatal vállalatára; egyszerre annyi

betanult munkást elveszteni! Elhatározta magát, hogy felmegy Bécsbe, s

a kormányköröket felkeresi alázatos folyamodással, amit régi, királyoktól

megerősített kedvezmények okirataival tud támogatni, ha talán nem

volna elég a modern nemzetgazdasági elvekre való hivatkozás, mely

szerint a bányamívelőket engedik a föld alatt katonáskodni.

Hiszen olyan járatos volt Bécsben, akár otthon. Száz ismerőse, jó

barátja, pártfogója a magas hivatalkörökben, akik könnyen segíthetnek rajta.

Csakhogy ott most egészen új világot talált.

Hiszen azt minden ember tudja (akit valaha a sors arra késztetett, hogy

a Minotaurust keresse), hogy a bürokrácia sokkal különb labirint, mint amilyent Daedalus épített; de Manassé azt hitte, hogy ismeri ő már abban

a járást jól. Nagyon csalatkozott. Az nem a régi tömkeleg volt. Azóta más

tömkeleget építettek, s abban ő, a régi kancelláriai hivatalnok, éppen olyan gyámoltalan paraszt volt, mint az a mesebeli, aki az őt összeszidó

papagájnak az előszobában azt mondta: “Engedelmet kérek, nagyságos

uram, hogy nem köszöntem; azt gondoltam, hogy »madár” Ő is csak

akkor vette észre, mikor már összeszidta valaki, hogy nem madár volt az,

hanem nagyságos úr. – A régi ismerősök közül senkit se talált a helyén (hisz a helyek sem voltak már a régiek), s nagy dolgába került, míg végre

annak az illető nagy úrnak az előszobáját feltalálta, akinek az ügyet elő

kell adnia, azután meg, míg az elfogadási napot elleshette, amikor az az

alkalmatlankodókat el szokta fogadni.

Azon a napon előszoba és várakozási terem tömve, dugva van

emberekkel, akik a maguk panaszát élőszóval is el akarják mondani.

(Különös, hogy minden ember úgy bízik a declamatorius tehetségében!)

Manassénak soká kellett várnia az előteremben. Előtte tömérdeken

voltak bejegyezve, s azok rangfokozat szerint hívatnak be. Az övé jól hátul következik: “bányász”.

Egy ismerős arcot sem látott még, amióta Bécsbe felérkezett. A régi patrónusok otthon vannak most, és gazdálkodnak. A mostaniak mind új

emberek. Még a hivatalok elnevezésein sem tud már eligazodni, annyi új

világot talál maga előtt.

Vannak pedig az embernek olyan kívánságai, amiket elég magában

elgondolnia, hogy rögtön teljesüljenek.

Alig mondta ki magában Manassé, hogy bárcsak hozna eléje a jó sors

valami régi ismerőst, már nyílt az ajtó, s aki eléje toppant, az volt –

Cagliari herceg.

Manassé ugyan nem kívánt a jó sorstól ilyen igen nagy szerencsét; beérte volna valamivel kevesebbel is, de hát a véletlen ma különösen adakozó kedvében volt. Kapóra hozta neki a legeslegkedvesebb barátját.

Amit őkegyelmességétől magától megtudhatott, ki, amint meglátta őt, az

instans tömeg között ácsorogni, felsugárzó arccal sietett oda hozzá, s két

kézzel ragadá meg az ifjú kezét, s megrázta azt angolosan, és azt mondta

neki hogy “kedves barátom”.

– Nagyon örülök, hogy önt itt láthatom. Igen nagyon örülök. Hitemre

mondom, hogy szívemből örülök.

S minden egyes örömfokozatnál annál forróbban szorítá meg Manassé

kezét. Az csak állta.

– Hogy vannak önök odahaza? Boldogok? Szívemből örülök rajta.

Áldja meg önöket az ég!

A herceg oly fennhangon beszélt az excellenciás úr előtermében, ahogy

csak kiváltságos embereknek szabad.

– Mondja meg, mi hozza önt ide? Újoncállítási ügy? Valami kedves

emberét akarja kiszabadítani? (Súgva, hogy a teremben levők meg ne hallják.) Csak két szavamba kerül. – (Fönnhangon, hogy mindenki hallja.)

Nehéz dolog lesz! A keleti háború bonyodalmai minden erőkifejtést

igénybe vesznek. (Titkos kézszorítással.) Legyen nyugodt. – Mindjárt beszélek a tábornokkal.

Azzal nem is kérdezve, hogy van-e valaki a tábornoknál,

bejelentetlenül ment be hozzá. A bennlevő valakinek volt aztán a dolga sietni kifelé.

Manassé nem örült ennek a pártfogásnak. Semmi tekintetben sem

akart Cagliari hercegnek lekötelezettje lenni.

Márpedig ezt a sorsajándékot el kellett fogadnia, mert nem sok idő

múlva visszajött a herceg, s maga fogá karon Manassét, és úgy vezeté a

tábornok ajtajáig, átrontva minden hivatalos rendtartás és etikett

korlátain; ami nagy grácia volt.

Manassé ugyan már most jobban szerette volna, ha ő marad

legeslegutolsónak a kihallgatási teremben; de hát ő kívánta a jó

szerencsét, s nem tehet róla, ha az ambó helyett ternót húztak ki neki.

Az a tábornok, akivel akkor dolga volt, még abban az évben csak arról

volt nevezetes, hogy a férfiszépségnek mintaképéül lehetett emlegetni.

Valódi Antinous egyenruhában.

És emellett csupa nyájasság, szívélyesség, lekötelező mosoly, finom

manierok.

Leültette Manassét, finom szivart adott neki; elmondatta idejövetele indokait, minden szavára helyeslőleg bólintott a fejével, végül az átadott

folyamodására

saját

kezűleg

ráírta

a

sokat

jelentő

szót

“praeferentissime”, háromszor aláhúzva, s aztán megbiztatta Manassét, hogy csak menjen haza Erdélyországba; az ügye gyorsan el fog

intéztetni; a hadikormányzóság útján megkapja a választ a legrövidebb időn.

És aztán karon fogva kísérte ki Manassét még a várakozási termen

keresztül, egész az előszobaajtóig, s ott is kezet szorított vele azzal a szép férfiarcával szemébe mosolyogva, szelíden.

Manassé elég nagy restelkedést érzett afölött, hogy mindezt Cagliari herceg pártfogásának köszönheti.

Talán bizony azért olyan nagy barátja a herceg, hogy az elvált feleségét

nőül vette Manassé.

Akárhogy történt; ügyét jól elintézettnek vélve sietett Bécsből minél elébb haza.

Az elintézés gyorsasága ellen nem lehetett kifogása.

Alig volt odahaza három nap, már hívatták Károlyfehérvárra.

Ott meg egy olyan úrra talált, aki nagyon szereti a tréfát, és különben

igen jó ember.

– Önnek a folyamodása megérkezett Bécsből, elutasító hátirattal.

– Lehetetlen! – szólt Manassé elcsodálkozva. – Hisz énnekem minden

jót ígértek.

A tréfás úr elnevette magát. Erre aztán Manassé homlokon csapta

magát a tenyerével.

– Óh, milyen nagyon elparasztosodtam már. Még azt hittem, hogy az embernek azért ígérnek valamit, hogy megtartsák! S mi az elutasítás indoka? Ha szabad megtudnom.

– Az, hogy az illető folyamodók akkor, amidőn 48-ban önként felvették

a fegyvert, maguk lemondtak arról a kedvezményről, hogy mint

bányászok a katonai szolgálat alól fölmentessenek.

Tökéletes volt az indokolás! Ha tetszett nekik egyszer a puska, tessék

nekik másodszor is.

Az az egy vigasztalás volt belőle Manasséra nézve, hogy tehát mégsem

tartozik Cagliari hercegnek semmivel.

Csak tessék egy kissé várni! Majd mindjárt meg fogja tudni, hogy

mégis tartozik valamivel.

– Már most csak azt szeretném kieszközölni, hogy legalább ne

büntetnék meg a munkásaimat kétszeres szolgálatidővel, miután ők

jóhiszeműleg nem jelentették magukat.

– Eziránt jó lesz folyamodni Bécsbe.

– A folyamodást megírom; de már magam nem megyek vele sehová,

hanem majd útnak igazítom.

Mikor aztán menni készült, a barátságos úr még egy szóra

visszaszólította.

– Remélem, hogy önnek a saját katonaszolgálati ügye rendbe van

hozva!

– Az én katonaszolgálati ügyem? – szólt Manassé elbámulva. Valami

olyan megfoghatatlan képtelenség volt abban, hogy egy hajdani

konziliárustól azt kérdezzék, hogy leszolgálta-e már a bakaesztendőket.

Azonban szépen lecsitítá magában a volt nagyságos urat, s rátért, hogy

ő most csak bányász s nem egyéb, s hogy 48-ban csakugyan nem volt még több huszonkét évesnél, s mikor a korosztályát hívták, nem jutott eszébe, hogy az reá is tartozik. – Azt hitte, csak tréfálnak vele.

– Énrám csak nem foghatják – szólt nevetve –, hogy bányászi

kiváltságomat eljátszottam azzal, hogy 48-ban fegyvert fogtam.

– Már nem tudom – szólt a barátságos úr vállvonva, s az íróasztalhoz

ment holmi iratok közt keresgélni, míg végre megtalált egyet, s abból ilyenformát olvasott ki:

– “Adorján Manassé úr, a torockószentgyörgyi ütközetben tettleges részt vett; magát a tábor vezérét, Diurbanut saját kezűleg elfogta, ki csak lova gyorsaságának köszönheti, hogy kezei közül megmenekült.”

– Mit szól ön ehhez?

Manassé most kezdte észrevenni, hogy hisz ez egy valóságos kelepce.

– Be tudja ön talán bizonyítani az alibit?

Ez ugyan legkönnyebb lett volna. Tíz tanút találhatott, aki jó lélekkel megesküszik rá, hogy Manassé mint megkötözött fogoly volt Diurbanu

hatalmában.

– Nem! – mondá dacosan. – Minden úgy történt, ahogy fel van rólam

jegyezve.

– Akkor kérem, legyen ön szíves ezt a saját ügyét három nap alatt rendbe hozni, mert különben mindenféle kellemetlenségnek teheti ki

magát.

Manassé most kezdett eszmélni, hogy mégis alighanem tartozik ő

valamivel Cagliari hercegnek, és ez nemhiába szorongatta meg oly forrón

az ő kezét, mikor összetalálkoztak.

XLV.

Manassé azon kezdte, mikor hazament, hogy “No, én szépen elintéztem

a dolgomat; most már nemcsak a munkásaimat viszik el katonának,

hanem engemet is visznek”.

Az asszonyok nagyon megijedtek, Áron bátya pedig nagyot kacagott

erre a szóra.

– Óh, te szegény Manassé gyerecske! Már hogyan vinnének el téged

katonának? Akinek az egyik válla hat hüvelykkel alacsonyabb, mint a másik.

– Az én vállam?

– Hát persze hogy a te vállad. Hát a vén Matuzsálem unokájából hogy

lett sánta? Kitoldták a lábát három darab százassal. A te válladat kitoldjuk hattal, s örök időkre nyomorék maradsz ex offo. Nem a

hadügyminiszter, nem az excellenciás urak dolga ez; hanem a felcseré.

– Csakhogy én ahhoz nem folyamodhatom, amihez Matuzsálem.

– No, ugyan?

– Csaláshoz, vesztegetéshez.

– Micsoda? Hiszen senkit se csalunk meg, csak a kormányt.

– S az “senki”?

– Azt “szabad”.

– Ez nem az én erkölcstanom.

– Hát ugyan mit akarsz?

– Ha parancsolnak velem, elmegyek. Ha társaimat, a szegény fiúkat

kényszerítik felcserélni a kalapácsot a fegyverrel, én, az ő vezérük, el nem maradok tőlük, azért, mert énnekem van miből vesztegetnem, nekik

pedig nincs.

– Óh! – kiálta fel Blanka, s odasimul Manasséhoz, átölelve annak

nyakát féltékenyen, s közel volt hozzá, hogy sírva fakadjon.

– Nem tehetek mást. Csalni nem tanultam, könyörögni pedig tegnap

óta elfelejtettem.

– Akkor én nyakamba kötöm a kis Bélát meg az Ilont, s megyek veled,

ahová téged visznek – monda Blanka.

Ezen aztán nevetett is meg sírt is.

Ekkor közbeszólt Anna. Neki volt az egész családban a leghelyesebb

ítélőtehetsége. Nagy szerelmi csalódások szokták azt kifejteni a nőknél.

– Legyünk eszünkön! Manassénak egészen igaza van. Ami sikerült

Matuzsálemnek, nem járja minálunk. Annak az unokáját hagyták

kicsúszni, ki törődött vele? De Adorján Manasséra “valakinek” figyelme

van. Nekünk a bujkálódás, ravaszkodás, menekülni akarás csak

megaláztatást szerez. Adorján Manassénak, ahova híják, oda menni kell.

Ami egy suhancnak jó szabadulás, az nem jó egy férfinak. Azon a helyen,

ahol azt kérdik: “Ki az igazi férfi?” – a hesdádi korcsmáros fia teheti azt, hogy sántítva kullogjon félre; de Adorján Manassé kifeszíti a két vállát, s azt mondja: “Itt vagyok!”, s ha megtörténhetett az, hogy ezt a kérdést intézzék “őhozzá”, ő mást nem felelhet. S ez a legegyenesebb és

legrövidebb. Valaki kiszemelte őt, hogy üldözze. Nem is nehéz kitalálni,

hogy kicsoda. Az nem fog neki békét hagyni. A furfangoskodással csak eltennők későbbi időkre a bajt, hogy folyton fenyegessen az minket. A legegyenesebb út a legrövidebb. Ő megjelenik a hívásra, s vonakodás nélkül vállalja el feladatát. Rövid időn midenki szeretni és becsülni fogja abban az ezredben, amelybe besorozzák. Társai, kik együtt mennek vele,

imádni fogják. Az ezredes, az ezredtulajdonos büszke fog lenni arra a zászlóaljra, amelyben ők szolgálnak. Az mintája lesz a katonaságnak. A hadseregnél az olyan embert, mint Manassé, meg tudják becsülni. Egy év

alatt tiszti rangra jut, s akkor aztán rajta áll, hogy mikor tegye le a kardot.

Mint tiszt, mindig nyugalomba léphet.

Manassé kezét nyújtá Anna húgának.

– De hátha elviszik háborúba? – szólt Blanka.

– Attól ne tarts. Ha belekeverednék is Ausztria a mostani háborúba, a

magyar ezredeket oda nem küldik; azok Lombardiában maradnak, ahol

szent a béke.

– Én nem bánom; oda is vele megyek.

– Nem, Blanka! Te itthon maradsz mivelünk. Neked és gyermekeidnek

jó helyetek van itten miközöttünk. Aztán nem is mehetsz. Ha Manassé távozik, az Új-Telepet neked kell gondviselésed alá venned. Gyermekeid

vagyona fekszik abban. Különösen most, midőn ilyen válság állt be

egyszerre; rögtön új munkásokat kell szerezni, mindent elölről kezdeni, hogy hagyhatnál mindent veszendőben? Mi, többiek, az újított dolgokat

nem értjük; te vagy beleavatva; neked itt kell maradnod. Vagy ha menni

akarsz, hát eredj! De én a Bélát meg az Ilont nem adom. Azok az enyémek. Nekem adtad.

– De Istenem! Hogy én egy egész évig ne lássam Manassét! Egy egész őszt, telet, nyarat végigéljek nála nélkül; hogy az első ibolyát, amit a haraszt közt találok, ne neki hozzam be, hogy az első gyümölcsöt, ami megérik a fán, ne vele osszam meg?

Anna mélyen felsóhajtott, s két kezét felemelve, összekulcsoltan szorítá

fejére, míg szemei megteltek könnyel.

E néma tekintet azt mondá: “Hát én hány virágnyílást, hány

levélhullást várok végig? És várok – reménytelenül – és panasztalanul.”

Blanka elérté azt, s sietett lecsókolni Anna szemeiről a könnyeket. – Ne hallgass el; folytasd a te okos beszédedet.

– Mi nem szakadunk el addig is Manassétól. Mindennap írunk neki

levelet. Egyik nap te, másik nap én. Az első ibolyát is beletesszük majd a

levélbe. S aztán meg majd a kis Béla első ákombákját.

Ez meg már éppen olyan biztatás volt, hogy valamennyit jókedvre

hangolta! Csak már itt volna az az idő, amikor a kis Béla írni fog az apjának első üdvözlő mondatot, járni most tanuló betűkkel, amik közül némelyik hanyatt esett, s az utánajövőnek könyörög, hogy vegye fel! Már

csak azért is érdemes elmenni Lombardiába közkatonának, hogy ilyen

levelet kaphasson az ember.

XLVI.

A végzetet nem lehetett elfordítani. Rendes dolog volt az; más emberen is

sűrűn megesett, hogy ott kellett hagyni házat, tüzet, üzletet, fiatal nőt, apró porontyokat, s elmenni katonának, akármilyen nagy úr az ember.

Éljen az egyenlőség! Kóstolja meg az is, hogy milyen a komiszkenyér. A

hercegasszony is sírjon már egyszer, ne csak a parasztasszonyok!

A torockói fiúkat Lombardiába vitték. Oda indult azután mindennap

Torockóról egy levél Manassé számára, amikre ő is tartozott minden hónapban egyszer választ küldeni.

Az első hónapban azt az örvendetes hírt tudatta kedveseivel, hogy

tiszteletbeli őrvezetővé avandzsírozott. A másodikban már “virtikli”

minőségre emeltetett (wirklicher Gefreiter), a harmadikban káplárságig vitte a dolgát, a negyedikben már őrmester volt. Itt azután megállt.

Egy esztendővel biztatták egymást, mikor elváltak, s lett belőle – öt!

Ötször virult ki az ibolya a haraszt közül, ötször szakították le az érett gyümölcsöt a fáról, s Blankának nem volt Manasséja, akivel azt

megossza. A kis Béla nemcsak ákombákomot, de verset írt már atyja születésnapjára, s még mindig Olaszországba vándoroltak a levelek.

Mindennap. Mindennap.

Manassé, egyszer sem kapott ez idő alatt szabadságot családjához

hazatérni. És nem lett hadnaggyá előléptetve.

Maga az ezredparancsnoka több ízben írt Blankának levelet, melyben

férjét feldicsérte, hogy katonatársai bálványozzák, elöljárói becsülik, mintája a katonáknak, tudományos képzettsége elismert, és nem tudják annyira vinni, hogy tiszt legyen belőle. Maga a veronai hadparancsnok is

közbevetette már magát érte, s annak sem volt semmi sikere. Valami nagy befolyású erős ellenségének kell lennie odafönn aki őt kitartóan üldözi.

Blanka tudta jól, hogy ki az, s nem kockáztatott haszontalan

kísérleteket annak legyőzésére.

Családja sem ereszté. Nem engedték meg neki, hogy Torockót

elhagyja, még csak abból a célból sem, hogy Manassét meglátogassa

Veronában. Nemcsak ösztönszerű sejtelem, de sok rendbeli tapasztalás tanácsolta nekik Blankát ki nem ereszteni abból a sziklavölgyből, ahol

egyedül van minden veszély ellen megvédve, ahol nem férnek hozzá, hogy akár testét, akár lelkét megmérgezzék.

Aztán hosszas, folytonos szenvedés alatt a nőkben kifejlődik a dac. A

legszelídebb kedély is megmerevül a szüntelen nyomás alatt. Minél

tovább haladt a kényszerű elválás ideje, Blanka annál erősebb szívvel viselte azt.

És még ezenfölül az egész férfigondot is viselte. A gyártelep sorsa az ő

kezében volt; neki kellett magának mindazt a nehéz feladatot elvégezni,

amihez annyi vigyázat, éberség, utánlátás, emberekkel bánni tudás,

szakismeret és jó szerencse kell. S megfelelt a feladatnak, mint a legjobb

férfi.

Ez öt év alatt pedig sok nehéz időt kellett kiállnia. Egyszer a jég is elverte a vetéseit aratás előtt két nappal; készpénzen kellett venni a kenyérnek valót. Blanka pótolta azt az elmúlt évek megtakarított

fölöslegéből. A vasgyár virágzott.

Egyszer aztán bekövetkezett az a csoda, hogy még a vasat is elverheti a

jég.

Egyike az experimentáló állambölcseknek egy csepp tintából csinált

olyan fergeteget, mely egyszerre agyonverte két ország minden

vasgyárát. Leszállította egy tollvonással a külföldi vas behozatali vámját.

Blanka egyszer csak azt vette észre, hogy minél több vasat termel a gyára, annál nagyobb a vesztesége.

Ennek igen természetes magyarázata van.

A gyármunka árszabályát a földműves-napszám határozza meg. Ez

Francia-, Olasz-, Német-, Svédországban a frank; Magyarországon és

Ausztriában pedig a forint. A frank kétötöd része a forintnak. Eszerint a

magyar és osztrák gyáros háromötöd résszel drágább munkaerővel

dolgozik, mint a külföldi.

Itt már nem tudott Blanka segíteni magán.

Hisz még az okos, tapasztalt férfiak sem tudnak ez ellen védelmet. E

tollvonására az állambölcsnek a torockói tizenegy kohó közül négyben eloltották a tüzet, tizenkét hámor közül hét (!) megszűnt dolgozni. A magánkohókban, melyek nyolc év előtt még tizenkétezer vaskenyeret

sütöttek ki, leszállt az idei termelés négyezer vaskenyérre.

A szép kis paradicsomvölgy alól kihúzták a földet.

Amit a barbár elődök, írástudatlan állambölcsek nagy fáradsággal

megtelepítettek, amit ötszázados ipar a népkultúra mintaképévé

idomított, a munkások édenét, egy ember egy tollvonással képes volt semmivé tenni.

Blanka e tollvonásban is felismerte a vezető kezet.

Tűrt. Meg volt győződve, hogy nem sokáig tarthat ez így. Az

összeroskadó ipar általános jajkiáltása majd utat tör magának, s a régi jólét még visszatér. Odáig a gyártelepet még áldozatokkal is fenn kell tartani. Eladta utolsó családi ékszereit is, hogy a munkát veszteség mellett is folytathassa, s levelében még csak nem is tudatta Manasséval ezt a bajt. Azt írta neki, hogy minden nagyon jól megy.

Mikor legsúlyosabban nehezültek a nőre a gondok, amikor az anyagi

létért való küzdelem újított meg napról napra; egyszer csak egy régi ismerős állít be a torockói házhoz – Zimándy Gábor úr.

A derék úron nem történt nyolc év óta egyéb változás, mint hogy

nagyon meg volt hízva.

– Ezer esztendeje, hogy nem láttam önt, grófné! – szólt Blankához az ügyvéd. – S a grófné most is olyan jó színben van. – S közben igyekezett

Blanka kezét megcsókolni. – Csókolom a szép kezeit.

Blanka pedig elvonta tőle a kezeit.

– Ne címezzen engem grófnénak, én vasárusné vagyok. A kezemet

sem hagyom megcsókolni; mert az csupa kormos a vastól. Az uram nincs

itthon.

– Tudom. Nagyon jól tudom. Nagysád valóban egy heroina. Nem soká

tart már.

– Csak egy évig. Akkor vége lesz a szolgálatnak.

– Addig sem. Nagysád előbb fogja őt meglátni. Maga fog utánamenni.

– Hanem hát parancsoljon ön velem, uram – szólt Blanka, kettévágva

az ömledezést. – Megrendelést jött tenni hozzám?

– Hahaha! – kacagott az ügyvéd. – Igazán praktikus úrhölgy!

Megrendelést? Bizony megrendelést! De még mekkora összegig! Nem

kevesebb, mint négyszáznyolcvanezer forint ára megrendelést jöttem

tenni a grófnéhoz – vagy ha jobban tetszik – nagysádhoz –, vagy ha még

jobban tetszik – “a vasárusné ifjasszonyhoz” – hahaha!

Blanka elbámult. Mi akar ez lenni?

– Igen, igen. Négyszáznyolcvanezer forintot kell hoznom Adorján

Blanka asszonyságnak au comptant.

– S mit adjak én ezért?

– Egy ív papirost, a neve aláírásával.

– Nem értem.

– Majd mindjárt megmagyarázom, s akkor nagyon érthetőnek fogja

találni. A grófnő (már csak maradjunk annál, hogy grófnő; születését nem vesztette el soha) újra férjhez ment, s convertált. Ezen végződött legutolsó találkozásunk. Akkor, amint a világ szekere ismét a rendes kerékvágásba visszadöccent, a grófnő rokonai siettek pert indítani a grófnőt addig megilletett örökségi résznek rájuk visszaháramlása végett.

– A grófnő meg is kapta az idéző levelet.

– Nem jelentem meg az idézésre; mert a felpereseknek igazságuk volt.

– A bíróság azonban a meg nem jelenő alperest nem szokta védelem nélkül hagyni. A grófnőnek volt nálam egy régi teljhatalom-levele, s annak az erejénél fogva én vettem kezembe a védelmét.

– Azzal ugyan haszontalan fáradságot és költséget szerzett ön

magának.

– Eleinte igen. Az első bíróságnál a grófnő rokonai nyerték meg a pört.

Nem lehet csodálni. Külföldön kellett perlekednünk: a “Vojvodinában”, ahol a rokonság bírt nagy befolyással. De az apellatánál már itthon voltunk, “Ausztriában”. Itt már a grófnő igaz barátainak befolyása döntött.

A felsőbb ítélőszék elutasítá a rokonokat a keresetükkel, s elmarasztalta

őket a grófnőnek esedékes nyolcévi járulék kifizetésére; ami tesz

négyszáznyolcvanezer forintot, amit rögtön le is kellett tenniök bírói kézbe, ahonnan a grófnő saját kezű nyugtája, vagy nekem adandó

meghatalmazása mellett azonnal átveheti. Akkor aztán, ha egyszer

kezében lesz a félmilliója, itthagyhatja a vascsinálás mesterségét a cigánynak, kimehet Manasséhoz Lombardiába, s élhet grófi módon.

Blanka egészen el volt kábítva e hír által.

Négyszáznyolcvanezer forintot kapni egyszerre! Hisz az egy kincs a

torockói völgyben! Egy olyan összeget, amire senki sem számított, amiért

senki sem imádkozott, egyszerre csak mint a záporesőt fogadni az ölébe,

ami onnan felülről megered, mikor legszomjúbb a föld, legtikkadtabb minden növény! Megszabadulni egyszerre minden anyagi gondtól! Úrrá

tenni a férjet, biztosítani a gyermekek jövőjét egy mesés véletlen által.

Óh, ez még ezeregyéjszakai regének is túlzás.

– De hát hogy lehet ez? – kérdezé hitetlenkedve. – Hiszen nagybátyám

végrendelete igen világosan szólt. Én a kitérés által elvesztettem minden

jogomat az általa alapított hitbizományhoz. S ezt el nem tagadhatom, mert igaz.

– Hiszen igaz, igaz; hanem hát arra való az ügyvéd, hogy mindennek megtalálja a kapcsát, amibe bele lehet akaszkodni. A püspök nagybátya

végrendelete így szólt: “Ha örököseim valamelyike a római katolikus hitről bármely más keresztyén felekezetbe térne át, birtokjogát veszítse el.”

– És én kitértem a római katolikus egyházból.

– Hiszen a vojvodinai bírák is így fogták azt fel. Persze primitív emberek! Meg is voltak bizonyosan kenve a grófok által. De a felső

bíróság tanult emberekből áll. Azok az én védelmemnek adtak igazat. Én

bebizonyítottam nekik, hogy a végrendelet záradéka nem alkalmazható

az ön esetére, mert az így szól: “ha kitér a katolikus hitből valamely más

keresztyén felekezetbe, akkor veszítse el a birtokjogát.” Úgy, de a grófnő

nem egy keresztyén felekezetbe tért ki, hanem egy pogányba, egy

istentagadóba; s így azt kitérésnek sem lehet nevezni, csak ateizmusnak;

erről pedig nem szólt a végrendelet. S a törvényszék az én érvelésemet hagyta helybe.

Blanka arca lángvörössé gyulladt föl e szóktól; fölpattant helyéről, s indulattól reszkető hangon kiálta föl:

– S ön azt hiszi, hogy van a világnak annyi milliója, amennyiért én aláírjam azt, hogy az a község, mely engem tagjává fogadott,

istentagadók szektája? Hogy én ezeknek az embereknek, akik velem

megosztották kenyerük falatját, akik engemet életükkel, vérükkel

megvédelmeztek; kik engem, a világból kitaszítottat, hajlékukba

befogadtak – szemükbe vágjam azt a gúnyszót, hogy “pogányok”! Hogy

meggyalázzam férjemet, rokonaimat s mindazokat, akiket e földön

szeretek, s akik engem igazán szeretnek – s írjak alá egy hazugságot, aminek az ország minden alaptörvényei ellentmondanak, amit saját

lelkem, öntudatom, meggyőződésem megcáfol! Ah, nem, ön nagyon

rosszul ismerte akkor Zboróy Blankát, aki ha nem grófnő is többé, de azért még mindig büszke a becsületére. – Adja ön vissza a

meghatalmazásomat! Követelem azt! S megtiltom önnek, hogy engem

tovább is az én ügyemben képviseljen. – Adja vissza meghatalmazó

levelemet!

Gábor úr tiszteletteljesen visszahúzta magát.

– Ön nagyon fel van ingerülve, grófnő, s igen egyoldalúlag fogja fel a

dolgot. Nagyon hamis szempontból tekinti a dolgot. Én azt ilyen

könnyen el nem intézhetem. Én beszélni fogok előbb a grófnő férjének

rokonaival, akiket a grófnő fél megbántani. Előadom a dolgot nekik, úgy, ahogy van. Majd meglássuk azután, hogy vajon ők olyan nagy lelki

sérelemnek fogják-e azt venni, hogy azért érdemes az embernek egy

egész kincsről lemondani? Előbb beszélek a testvérekkel.

– Tegyen ön, amit akar!

Gábor úr aztán egybehívta a családtagokat, s előadta nekik nagy

tréfásan a lefolyt pert, hogy szedte rá az ellenfeleket! Az osztrák bíráknak semmi tudomásuk sincs arról, hogy Erdélyben az egy Istent valló község

bevett keresztyén hitfelekezet, azok őket pogány népnek ismerik el. S ez

Blankára nézve milyen nagy előny! Hiszen, ha egy Zboróy-utód

szabadkőmíves, nihilista, nazarénus lesz, azzal nincs elveszítve az

örökösödési joga, csak lutheránussá vagy kálvinistává nem szabad

lennie.

Ezt a fortélyt, ezt a furfangot olyan mulatságosan tudta Gábor előadni

az Adorján-család előtt, hogy csupa tréfa volt!

Mikor aztán azt hitte, hogy tökéletesen meggyőzte őket, akkor fölkérte,

hogy menjenek át vele a grófnőhöz, őt rábeszélni elutasítása

visszavételére.

Azok egymásra néztek, s aztán Annát és Áront küldték ki, hogy

beszéljenek Blankával.

Átmentek hozzá.

Ott találták Blankát Manassé dolgozószobájában, körülrakva

törvénykönyvekkel, hitágazatokkal. Írt.

– Kedves Blankám – szólt Áron bátya. – Gondold meg, hogy egy nagy

világi vagyont megtarts, és el ne utasíts magadtól.

– Már meggondoltam – szólt Blanka nyugodtan. – Elkészültem vele.

– Mit írtál, drágám?

– Nyilatkozatot a semmisítő törvényszékhez, melyben felvilágosítom a

bírákat afelől, hogy nem vagyunk istentagadók.

Zimándy úr elszörnyedve csapta össze kezeit.

– De grófnő, ön elveszt fél milliót.

– S megtartom helyette az én kincseimet! – szólt Blanka, átölelve két karjával a két testvért; Áron bátya odaroskadt a lábaihoz, s térdeit átölelve elkezdett zokogni, mint egy gyermek.

– Óh, tarts meg bennünket magadnak! Maradj itt nálunk! Légy a mi szentünk, akihez búcsújárni közeledjünk!

Gábor úr vette észre, hogy itt minden replikázás fölösleges. Ez az

asszony oly határozottan cselekszik, mintha valaki megsúgta volna neki, hogy pörének szántszándékos elvesztésével Cagliari herceg szívébe ver éles tőröket, akinek a műve volt ez a nevezetes ítélethozatal. Vissza kellett fordulnia nagy keserűséggel. Még csak nem is marasztották.

Mikor kocsijával elhajtatott a gombos tornyú templom mellett, felnézett rá keservesen.

“Pedig az egész templomuk nem ér tizenötezer forintot!”

Blankával pedig csakugyan az történt, amit Áron bátya mondott.

Hozzá, mint a völgy szentjéhez, búcsújárni mentek a hívek. Az Új-Telep

munkásai jöttek hozzá azzal a szép zsolozsmával, hogy amíg a mostoha

viszonyok tartanak, ők készek az eddigi munkabér kétötöd részéért

dolgozni föld felett és föld alatt.

És ezzel elfoglalta a boldog kis paradicsom völgyét a titkos harc félelmetes ellensége: a fekete kenyér.

Mert bizonyára a kétötödre leszállított munkabér – az már a westfáli fekete kenyér!

XLVII.

E sok unalmas huzavona után lássunk egy kis rablótörténetet –

változatosság okáért. Az olvasóközönség ezekben gyönyörködni szokott.

A mi rablóink nem közönséges “szegénylegények”, kik lóháton,

fokossal kezükben elindulnak a pusztán, megállítania vásárra utazókat –

ezek “gazdaglegények” (milyen új szó!), akik csak királyoktól és

közkatonáktól rabolnak. A királyoktól milliókat, a közkatonáktól

filléreket: ami megint milliókra megy.

Valamirevaló rabló, aki nem szentimentális, és nem féli az ördögöt, a gyilkosságtól sem retten vissza. Csakhogy ezek nem egyesével ölik meg

az embereket, hanem tízezerével.

Mert az ő kalandjukhoz háború kell. Rendkívüli idők, amik a pedáns kiszámítás és utánszámítás szabályait nem tűrik el.

Mint tudva van, minden rablási műtétnek van saját címe a

tolvajnyelven. A betörőket, a jóreggel-kívánókat, a télikabát-

elsuvasztókat, a zsebmetszőket, mind saját elnevezés alatt ismeri e zsargon. Az általunk bemutatandó műtétnek a díszneve műnyelven:

“mangeria”. Jelent hivatalnokvesztegetést a szerződéseknél. Kezdődik

milliókkal, s leszáll egész az ajándék-burnótszelencéig, sőt a legutolsónak már nem jut egyéb, mint egy kis vágott dohány.

Mert minden szerződéshez három ember kell: egy, aki megköti, egy

másik, aki meg nem tartja, s egy harmadik, akinek ellenőrizni kellene a szerződés megtartását, de azt nem teszi.

Azután van szükség egy mindent kigondoló, furfangos észre, mely

kitalálja, micsoda utakon és módokon lehet valami prédát megejteni. És

végre egy fő-fő vezetőre, aki gondoskodik róla, hogy ezek a prédák csakugyan kapóra jöjjenek. Ennek adóznak azután valamennyien. Mert

(ahogy a Cagliari herceg mondá) egy nábob, aki harmincmillióról

tízmillióra leszállt, s hozzá van szokva másfél milliót költeni évenként, sokkal elhatározottabb ember, mint az a brigante, aki az útfélen a postaszekérre les.

Ez azonban nagyon óvatos szokott lenni, s közvetlen senkivel sem

érintkezik.

Nem engedi magát rajtakapni, hogy közönséges magánérdekei

vannak, amidőn nagy befolyását felhasználja arra, hogy két-három ország diplomáciáját összeveszítse egymással. Nem! Ő csak politikai

magas célokat akar elérni. Híve az ősi tradícióknak. A vallásos buzgóság

is igen tisztességes köpenyeg. Szítja, ahol lehet, a hamu alatt lappangó tüzet. Amiért szidják, az ránézve megtiszteltetés. – Az üzéreket,

vállalkozókat, akik a főurak előszobáiban ácsingóznak, meg sem látja.

Semmi dolga velük. Azok pedig nagy alázatosan köszönnek neki. De ő

azt el sem fogadja.

Hanem aztán este, színház után ellátogat a szép márkinőhöz, s ott tölt

néhány órát bizalmas társalgásban. Akkor búcsút vesz, s amint hintaja kigördül a kapuboltozat alól, a velencei óra ajtaja megnyílik, s belép rajta a fiatal látogató. A szép hölgy karjába fűzi karját, leülteti maga mellé, kacagnak, dévajkodnak, a szép hölgy körültekint; be van-e zárva a

harmadik szoba ajtaja is? Nem hallanak-e meg valamit? Aztán visszajön,

s ismét elfoglalja helyét.

Ha valaki leskelődnék utánuk, azt hinné, hogy ők ketten megcsalnak most egy harmadikat: Cagliari herceget.

Pedig nem úgy van. Ők hárman együtt megcsalnak egy negyediket; egy

nőt, aki bástyakoronát visel; közönségesen “monarchiának” híják.

– No, gyere, kis bolondom, kis sánta ördögöm. Mondd el, rendben

vagy-e már az olaszaiddal?

– Ma kapták meg a szerződésüket negyvenezer darab vágómarhára.

– Hisz akkor minden katonára két mázsa marhahús jut.

– Sohase látnak azok abból egy falatot sem!

– Hát mi történik velük?

– Olyan szépen van az elrendelve, hogy utoljára az állam fog

kárpótlást fizetni a vállalkozónak azért, hogy “ne” szállítsák a

vágómarhát a hadseregnek.

– Kárpótlást a nem szállításért?

– Legalább kétmilliót. Ez még nem elég; hanem a szerződés szerint a negyvenezer ökörnek a bőrét meg már tartozik az állam visszaadni a szállítóknak, s minthogy ökröt nem kap, bőrt sem húzhat le róla, azért is

kárpótlást fizet. Ez már azonban csak bagatell! Cagliari papának

pezsgőre se elég. Legföljebb nyolcvanezer forint.

– Az is valami – ideális ökörbőrökért. Lám, a szállítók is értenek a poézishoz.

– S jól honoráltatják a fantáziájuk szüleményeit.

– Ezt jól elintézted. Most hallgasd meg Jupiternek a további tervelését.

Add ide azt a tárcát az írószekrényemből.

Vajdár ismerte az írószekrény rejtekének a nyitját, s elhozta belőle a marokenba kötött tárcát.

A márkinő felnyitotta azt, s a benne levő iratokban keresgélt. Az egész

tárca valami finom illatot terjesztett maga körül, minőket akkor Japánból

divatosítottak el.

– Itt van – szólt egyet elővéve, melyen Cagliari herceg saját jegyzetei voltak. – Négymillió-háromszázezer mérő gabonára kell szerződést

kötni. S azt ennek a névnek kell megkapni, amit ideírva látsz. Az ár tizenötmillió forintra megy.

– Kevés massematta néz ki belőle; a gabona ára erősen fölment.

– Ne búsulj te azon. Annak a derék embernek, aki ezt a szerződést megkapja, majd lesz rá gondja, hogy egy kis “feljavítást” engedjen magának. Ha egynegyvened rész földet, szemetet, konkolymagot kever a

rozs közé, ki veszi azt észre? S ez negyedfél százezer forint.

– S negyedfél százezer forint ára földet és szemetet kell megenni a katonának azért, hogy Cagliari papa mindennap pezsgőben fürödhessék?

– Hát mi az! Két forint ára jut belőle egy katonára. Annyi földet bizony

megehetik, aki a hazáját szereti.

A márkinő nagyot nevetett a saját ötletén. Vajdár Benjámin azonban csak a bajuszát rágcsálta. Valami ösztönszerű sejtelme volt aziránt, hogy

azokkal az emberekkel, akiknek szurony van az oldalukon, mégse jó

tréfálni.

– Van-e még valami komissziója az öregnek?

– Mégpedig igen fontos. Sikerült keresztülvinni, hogy az olaszországi

hadsereg a nyári hadjárathoz vászonköntös helyett calicót kapjon. Ebből

kell öt és fél millió rőf. Jól megjegyezd a nevet, ami ide van írva. Ennek

kell azt megkapni. Olvasd el a föltételeket.

– Nagyon lenyomott árak – jegyzé meg Vajdár. – Nem látom, hogy a rendes munkadíjon fölül mit nyerhet rajta a vállalkozó, hogy még

másokat is részesítsen benne?

– Hát én felvilágosítlak felőle. A calicónak harminc hüvelyk szélesnek

kell lenni. Harminckét szálnak kell lenni egy hüvelykben. A gyáros azonban csak harminc szálat fog hozzá venni, s a mángorlás által

kinyújtja a szövetet harminc hüvelykre. Ugyan melyik katonának fog

eszébe jutni, hogy a kabátja szövetében a nyüst szálait górcső alatt

megszámlálja; s aztán mit is veszt azzal a hiányzó két fonállal? Legalább jobban járja a szellő a kabátját. S ez a két hiányzó fonál tesz minden millió rőfnél százezer forintot.

– Még ez is gyermekség. Nem érdemes az embernek érte a renoméját

kockáztatni. Aztán annyifelé eloszlik. Valami nagyobbat szeretnék

hallani.

– Most következik. Ugyanezen “financier” vállalja el a hadsereg

számára a “csinvat” (Zwilch) szállítását.

– Csinvat! – kiálta föl Vajdár bosszúsan. – De már, corpo di Bacco!

Egészen vászonkereskedő alkusszá nem hagyom magamat tenni.

– Csak maradj te csendesen – csitítá őt a márkinő, s erélyesebb

marasztalásul köntöse szárnyával félig beteríté a mellette ülő térdeit. –

Nem a csinvat itt a fődolog. Ez csak az alap. “Csinvat kell a

hadseregnek!” Ez a tézis. Ezt pedig Ausztriában nem kapni.

– De hisz az nem igaz! Annyi gyárunk van, hogy a földet körül lehet vele csinvatolni.

– Nem szabad, hogy legyen! Ha mondom. Csinvat csak Angliában

terem. Angliában pedig csak ércpénzzel lehet vásárolni. Ezért ugyanezt a

finánchatalmat kell megbízni, hogy valami százmillió forint árú

államkötvényen külföldi devizeket vásároljon, s ennél a műveletnél öt százalék akár ide, akár oda.

De már ennél a szónál Vajdár homloka úgy izzadt, mint a fűtött ház ablaka.

– De hisz azt lehetetlen, hogy észre ne vegye valaki!

– Csak te légy nyugodtan, kis kutyám. Tanuld meg azt, hogy az

optikusoknál vannak olyan szemüvegek, amiket ha valakinek feltesznek,

hát nem Iát rajta semmit. S aztán minden ember szemére való

szemüvegek vannak ottan, amik arra valók, hogy ne lásson.

– De hátha akad egy ember, aki nem engedi a szemüveget feltenni az

orrára?

– Ne félj semmit. Egy diadalmas hadjárat eltakar mindent.

– De megfordítva; egy vesztes hadjárat meg föltámaszt mindent.

– Csakhogy az lehetetlen. A learatott búza hallgat! Apropos! Az “our common friend”2 is közte van-e a learatandó búzának?

– Ott van mindig. Szemmel tartjuk.

– Még mindig hozzáférhetetlen?

– Éles esze van. Nem lehet tőrbe ejteni; nemcsak őt, hanem az egész

zászlóaljat,

amelyben

ő

szolgál,

nem

lehet

megingatni

az

emisszáriusoknak; a táborban “puritánok”-nak gúnyolják őket.

Összetartanak. Azt felelik a hívogatóknak, hogy ők felesküdtek a

zászlójuk alá, s amire az egyistenvalló megesküszik, azt megtartja. Egy szökevény se támadt közülük.

– Kíváncsi vagyok rá, mit fog csinálni a békeapostol, ha egyszer tűzbe

vezénylik; eldobja-e a fegyvert, vagy harcolni fog?

– Így is, úgy is meghal.

– Azt kívánnám, hogy megsebesüljön. Arra a hírre csak előjönne a

sziklaodújából a megtörhetetlen asszony! Csak eljönne sebesült férjét ápolni? Ugyebár az ilyen nagy tábori lazaretumokban rendesen szokott kiütni valami ragály, ami az ápolónőket is magával viszi. S olyankor nemigen keresik, hogy ki miben halt meg.

– Ön nagyon türelmetlen, márkinő.

– No, és az teneked talán nem tetszik?

– Nagyon nehezen várja, hogy Cagliari herceg egyszer már igazán

özvegy legyen.

– Ostoba! Azt hiszed, az én főkötőmről van szó? Ez a játék pénzbe megy.

– Nem rablok-e én Cagliari herceg számára eleget?

– Kedvesem! Te mióta nem táncolhatsz, érzelgési hajlamokat kezdesz

elárulni, nekem úgy tetszik, hogy sajnálod áldozataidat. Babonás vagy?

Azt megbocsátom.

Vajdár vállat vont.

– Vagy talán féltékeny vagy? Azt már nem bocsátom meg. Mit akarsz

tőlem? Hozzád csak nem mehetek nőül? Ez nem volna rád nézve

szerencse. Nekem a férj arra kell, hogy legyen kin gyakorolni

háladatlansági ösztönömet. Férj, aki azokat, akik őellene vétenek, nem látja meg, s azokat, akik ellenem vétenek, elpusztítja. Maradj te csak bűntársamnak, akivel együtt rablunk, gyilkolunk és – suttogunk.

S addig suttogott hozzá – nem hallható szavakat –, míg elkábította egészen.

– Jer bolondom. Avass be abba a titokba, amit még az egész

rablókalandból nem értek; ami a te kezeden fordul meg. Hadd lássam, mennyire szeretsz! Le mersz-e magaddal vinni a pokolba? Gondold,

mintha azt a tréfát ismételnők, amit Párizsban megtettünk, mikor Sanson

hóhérműhelyét megtekintettük. Egymás után mind a ketten odadugtuk a

fejünket a guillotine alá. Beszélj úgy, mintha most is e helyzetben volnánk. Mondd el nekem, hogyan tudjátok azt kivinni, hogy mikor e nagy szerződésekre nyílt verseny van hirdetve, s arra sokan jelentkeznek,

akik lepecsételt levelekben nyújtják be ajánlataikat; a leveleket egész bizottság előtt nyitják föl, a versenyzők jelenlétében. Ami írva van, az meg van írva. És mégis a mi “bizonyosunk” ajánlata marad mindig a legjobbnak.

– Azt is elmondom neked. (Most már nem a “márkinőnek”, hanem

“neked”.) A hivatalszobában, ahol ez a műtét végbemegy, van egy

szekrény, mely egy ablakfülkét takar el, ami a szomszéd szobába nyílik.

E szekrény hátlapja a túlsó szobából felnyitható. Ide vannak letéve a versenyzők ajánlatai. Azokat onnan egyenként szedik elő, felbontják, felolvassák, s aztán a szekrénybe ismét visszateszik, a szekrényajtót becsukják. Akkor az ajánlattevővel “kellő ideig” értekeznek a benyújtott

minták, a biztosíték és egyéb mellékes kérdések fölött. Annyi ideig, amennyi elég valakinek, aki a túlsó szobában résen áll, a szekrény hátsó

ajtaján át a fölbontott szerződést kivenni, belőle az adatokat kijegyezni. A

“pártfogolt” ajánlkozó marad utolsónak. Ennek az ajánlattevő levelében

a számok helye üresen van hagyva. Mikor már valamennyi megelőző

ajánlat föl van bontva s helyére visszatéve, akkor aztán az eddigiek megrostálásával annyi időnek kell eltelni, amennyi elég arra, hogy az a valaki e túlsó szobában utolsó ajánlatlevélben az üres számhelyeket kitöltse, egypár krajcárral alacsonyabb összeggel a legolcsóbb

ajánlkozónál, s a levelet újra lepecsételje, s hogy legalább a tinta megszáradhasson és a spanyolviaszk meghűlhessen rajta.

– S ez a valaki vagy te!

– Csitt! – Vajdár szeme elé emelte a kezét, mintha el akarná rejteni magát.

A delnő pedig átölelte őt, és megcsókolta azt a homlokot, mely ezeket

kigondolja, azokat a szemeket, amik ezeket meglátják és ezt a kezet, mely

ezeket végrehajtja.

…Érthetlen szavak suttogása…

Az utcán a lovas cirkáló őrjárat kopogása hangzik végig. …A suttogás

egy perce megáll…

A két összetett fej egyszerre a magasba tekint, mintha azt hinné, hogy

ott a guillotine. A cirkáló őrjárat tovább kopog.

Ne tessék aggódni, nagyságos úr, kegyelmes asszony! Azok csak a

boltfeltörőket üldözik, s azoknak a szeretőit, a mezítlábas hercegnőket…

XLVIII.

SOLFERINÓNÁL

Azon a napon, melyen a világtörténet egyik legnevezetesebb ütközetében

két ország sorsa és egy világrész új alakulása fölött folyt a játszma két sakkjátszó óriás között, kora hajnaltól délutánig mozdulatlanul egy

helyben állt az a zászlóalj, melyben Manassé szolgált; ők tartalékul voltak hagyva.

A magas fennsíkról nagy területét a csatatérnek lehetett e helyről belátni.

Manassé most is őrmester volt. A kortársak emlékezni fognak rá, hogy

azon idők harcában minő nevezetes befolyással bírt az őrmester a

katonaságra. Az volt a közvitézre nézve a “vezér”, aki az ő nyelvét érti,

az ő baját megérti és megosztja; aki vele egy kenyeret eszik, és együtt is

koplal, aki együtt énekli vele a hazai dalokat, aki az otthoni

eseményekről tudósítja; aki előtt bizalommal beszélhet, panaszkodhatik,

s aki tud számára vigasztalást. Az őrmester szava volt az orákulum. A főtisztek maguk is tudták azt, s a kenyértörés idején az őrmestereknek nagy volt előttük a becsülete. Meg is szolgálták azt. A solferinói ütközetben a száraz hivatalos jelentés egy tüzérőrmestert emel ki

legmagasabbra, ki tábornokhoz méltó döntő hőstettekkel örökíté meg

szörnyen polgári hangzású nevét.

Manassé puskája csövére támaszkodva két összefont karját nézte a

szomorú drámát reggel óta.

Az óriások sakkjátékához a sakktábla is éppen hozzá illett. – Egy messze terülő lapály, négyszögekre szaggatva gyümölcs-, fa- és

szőlőlugas-szegélyektől, miket virágmartos öntözőcsatornák kísérnek;

távolabb regényes halmok láncolata, lépcsőzetesen mívelt szőlőkertekkel;

a lankásokban olajfák berkei – s mintha egy erdő közé szétszórt város volna, az egész táj ragyog a napsütötte nyári lakok, villák, kaszinók, majorságok épületeitől. A legszebb paradicsomkert.

S e gyönyörű tájat választotta két óriási hadsereg csatamezejéül.

S e gyönyörű tájék tiltakozik a vérontás munkája ellen!

Ő maga harcol a harcolókkal.

A hadcsapatok eltévednek a gyümölcsfa-szegélyekkel keresztül-kasul szelt rizsföldeken, s majd túlnyomó ellencsapatra bukkannak váratlanul,

majd meg úgy elvesztik egymást, hogy nem bírják az érintkezést saját hadosztályukkal feltalálni, majd meg ellenségül csapnak egymással

össze. Mikor egy vízárkot rohammal megostromoltak, maguk előtt

találják a másikat, eperfa ösvényeivel, s újra kell kezdeniök a harcot. A lovasság nem bír kifejlődni. Rohamait feltartóztatja a sok vízárok, eleven

sövény. Egy egész lovasdandár úgy eltéved a csatatéren a harc kezdetén,

hogy estig nem bír az ütközetbe visszatalálni. Nyargoncok futkosnak a felkeresésére, s nem bírnak ráakadni. Ez folyvást ellenséget keresett, s nem talált. Túlugrott a sakktáblán. Egy másik hadtest nyugodtan pihen addig, míg a tőszomszédja két óra hosszat küzd a túlnyomó ellennel; a halmok elfogják az ágyúszót; itt semmit se hallanak belőle. – Az egész apró halmokból összecsoportosult hegygerinc mély vágányokkal van

beszelve, mik megannyi vífolyosóul szolgálnak a kirohanó csapatok

számára, s a halmok oldalán egymás fölé emelkedő kaszinók, kolnák, mindmegannyi váracsok, amik között a legmagasabbra kiemelkedő

solferinói tetőről messze kilátszik a “Spia d’Italia” tornya, az osztrákoktól megszállt fellegvár. A kuszált csatatér nem engedi megtudni a

hadvezérnek, hogy mi történik a két szárnyon; hogy az elrendelt

mozdulat végrehajtatott-e, vagy meghiúsult. – A jobbszárny előrenyomul

és tért foglal, a balszárny eredménytelenül küzd; a közép harcol a magaslatok birtokáért. Az újkor eddig ismeretlen hadigépe, a vontcsövű

ágyú, most teszi le első próbáját. A dicsőségcsináló gép! S hatása lezúzó.

Az osztrák ágyútelepek egymás után némulnak el előtte. Egy

lovasdandár két egész ágyúütege, mielőtt egy lövést tett volna

vetélytársaira, már harcképtelenné volt verve általuk. A derék, kitanult osztrák tüzérség meg sem közelítheti sima öblű ágyúikkal ellenfelei ütegeit. S amazoknak a robbanó lövegei oly messzeségből gázolják el a közeledő hadoszlopokat, aminő az eddigi hadászat számításán kívül

esik. Az osztrák haubitz- és congrève-röppentyű gyönge feleselő társ ellenükben. A gép harcol az emberi vitézség ellen! Amíg megint egy nálánál hatalmasabb gép nem jön őt összezúzni.

Manassé tétlenül bámulhatta az előtte lefolyó tragédiát. Nem olyan

szép az, mint a hősköltemények írják. Itt a sövények mentén előhaladó szuronysorok, szerte a zöld kertszőnyegből fellobbanó fehér lőporfüst, amott sziklamászó emberrajok; egy csoport fehér egyenruha,

összekeveredve szemközt jövő kék egyenruhák tömegével; egyik a másikat előre-hátra sepri. S ha egy pillanatra szünetel az ágyúdörgés orgonajátéka, felhangzik a miriádok csataordítása, haláljajgatása.

Ha ebben a szép nagy kertben egy csendes délután egyetlenegy

meggyilkolt ember halálkiáltása hangzanék fel, hogy megrendítené az

mindenkinek a szívét, aki azt hallja! Hogy futnának segélyére! Hogy üldöznék a gyilkost! Hogy emelnének a szerencsétlenség helyén

fogadalmi emléket! Most pedig, mikor húszezrével fetreng a legyilkolt ember a mezőn; hidegen néz mindenki a tájba.

Nem jutott most Manassénak saját sorsa eszébe. Minden gondolata ott

járt, hogy így kell-e hát ennek lenni. És így kell-e ennek folyni örök időkig;

hogy

ész,

tudomány,

bátorság,

hűség

hazaszeretet,

áldozatkészség és minden erő, ami a szívben és agyban teremteni, alkotni

hívatott, untalan arra egyesüljön, hogy az emberirtó gépeket halmozza egymással szembe, s pusztítsa vele az istenség legszebb alkotását? Hogy

joga legyen két óriásnak a törpék százezreit (akiknek neve “ember”) egymás ellen zúdítani, s a nap alkonyán összeszámítani, ki csinált a másiknak több halottat? Az a győztes, az a dicső, azé az igazság?

S az ő kezében is ott volt a fegyver. S ennek a fegyvernek is az volt a

célja, hogy egy anyának a szívét megkeserítse, aki könnyek között

felnevelt gyermekét hasztalan fogja hazavárni; hogy egy ősz apának

kezébe adja a koldusbotot, kinek kenyérkeresőjét eltemették, hogy egy menyasszonynak a koszorúját felváltsa özvegyi fátyollal.

A solferinói váracstól északra a sűrű apró halmok közül kiválik egy domb, amit a hadjárat leírói a ciprusok halmának említenek.

Gyönyörű szép regényes halom; teleültetve ciprusokkal.

Ez a ciprusokkal sűrűn beültetett magaslat látszott az ütközet csomóját

képezni.

Éppen rá lehetett látni arról a fennsíkról, melyen Manassé zászlóalja tanyázott.

Manassé elnézte a hosszú küzdelmet, mely a domb körül folyt.

Azt hol az egyik fél, hol a másik fél ütegei vették kereszttűzbe, s ágyúzták, amíg csak a lövegek csöve izzóvá nem lett.

Azután rohamra mentek ellene. Majd az egyik fél, majd a másik. De sem az egyik fél, sem a másik csapatjait onnan Manassé visszatérni nem

látta. Amely csapat a ciprusok halmát elfoglalta, azt az a domb elnyelte;

osztrákot, franciát egyaránt. Hová lettek? Mi történt velük? Minő

elátkozott hely lehet az ott?

Délután négy órakor már nőttön nőtt a zűrzavar. A megújított

rohamokban úgy összekeveredtek az egyes zászlóaljak, hogy midenféle

színű hajtókát lehetett egy csoportban látni.

A hadsereg ki volt fáradva – és kiéhezve.

Némely ezred már egy hét óta nem látott egy falat húst (a negyvenezer

ökörből), s a kenyér, mit kiosztottak közöttük, penészes volt és sületlen,

ehetetlen és undorító.

Még egy végső erőfeszítés lett megkísérelve.

Elő a tartalékokkal!

Utolszor támadták meg a ciprusok halmát.

Egy vadászzászlóalj, az osztrák hadsereg egyik legbüszkébb csapata

indult neki a rejtélyes bereknek. Rövid ellenállás után elfoglalta azt, s a ciprusligeten túl felhangzó puskaropogás tanúsítá, hogy a harcot tovább

folytatja valahol a halmot felváltó völgyben.

Ekkor Manassé zászlóalja kapott parancsot, hogy mozduljon előre, s a

ciprusok halmát szállja meg, amíg a vadászok előrenyomulnak.

A dobszó felhangzott, a zászlóalj vállra vetett fegyverrel megindult.

Manassé volt az első szárnyvezető; az első sorban állt. Szép, délceg alak

volt. S az az egész homloksor mind az ő honfiaiból telt ki. Komoly, nyugodt, bátor arcok. Öröm volt rajtuk végignézni.

A ciprusok halmáról tovavonult egy időre a harc; Manassé és társai akadályozatlanul szállhatták azt meg.

Most aztán megtudta, hogy mi van ott.

A ciprusok halma egy nagy temető. Az egész környék temetkezési

helye. Ahány ciprusfa, annyi sír. – De a föld alatt nem feküsznek oly sűrűen egymás mellett a halottak, mint a föld felett. A ciprusok dombja

kettős temető. A világ hétféle nemzetének egyenruhái fedik a

felszaggatott pázsitot. Francia, kabyl, olasz, magyar, német, lengyel, horvát; egymáson keresztül-kasul fekve, a sírdombokon elterülve,

torzalakká görcsösülve, holt ellenség a megölt ellenség torkát szorítva, örök alvók, fejeiket a ciprustörzsnek, mint egy vánkosnak támasztva; megmeredt kíntekintetek, kővé fagyott fájdalom az arcokon; napba néző

szemek, amiken megtört az élet fénye; kiáltó ajkak, amiknek nincsen szava többé. Talán valamennyinek a világ megannyi nyelvén ez volt az utolsó szava: “Óh, anyám!” És most valamennyinek egy anyja van,

akinek neve: “Terra.” A pázsit feltépve ágyúgolyóktól; a tarka

akantuszok befestve vérrel, a sírkövekről lezúzott márványnemtők ott feküsznek a többi halottak között. A temető közepén a Krisztus fejét lehordta egy ágyúteke. Egy robbanógolyó betört egy kriptaajtót, s

szétvetette a sírboltot, kihajítva a csontvázakat az új látogatók

üdvözlésére.

Szép útja van a dicsőségnek, minden lépcsője egy hulla! Manassé

vigyázott rá, hogy meg ne tapossa az útjában heverőket.

A ciprusok halmának tetejére eljutva kiderült előttük, hogy mi van még azon túl. Azt addig a magas ciprusfák eltakarták.

A halmon túl következik egy kiterjedt majorság; aminek történelmivé

vált neve “Madonna della Scoperta”. Ez magyarázza meg, hogy miért

nem tértek vissza azok a csapatok, amik a ciprusok halmát elfoglalták.

Az onnan kiszorított francia csapat untalan e majorságba vonult vissza.

Az pedig valóságos erőd volt. Szemközt meredek hegyoldal vezetett föl

hozzá, s ott kétölnyi magas teraszfal védte, amelyen nem volt se ajtó, se

ablak, csak lőrések. Dél felől meneteles lejtőn lehetett megközelíteni, mely szőlőlugasokkal és fügesövényekkel volt beültetve.

Az előrenyomult vadászzászlóalj e lejtőn át támadta meg az erős

védelmi pontot. Csatárrajjá föloszolva igyekezett a lugosok és bokrok tömkelegében előrehatolni.

Csakhogy a bozót a védőnek még több előnyt nyújtott, mint a

támadónak. Az biztos rejtekből lőhetett a közeledőre. Kiszámított csellel

támadhatott az oldalába; ellenfele tervén keresztüllátott, s a magáét eltakarhatta. Rövid időn a gyönyörű vadászzászlóalj is abban a sorsban részesült, amiben társai. Ember ember ellen harcolt. A töltényeiket ellőtték már, s az ádáz tusában a teraszok köveit hajigálták az ellenségre.

Végre sikertelen erőfeszítés után vissza lett taszítva a csapat, s bomlott rendben futott a teraszokról vissza; a repkedő tolltarjok lassanként eltűntek a völgy eleven sövényei között.

Manassé társainak a ciprusok alján “Lábhoz a fegyvert!” volt

vezényelve. Nekik a halmot kellett megtartaniok.

Manassé egy letört koronájú ciprusfának vetve a hátát, s fegyverét ölében tartva nézett a lőporfüst ködében úszó tájképen végig.

Most egy parancsszó érkezett a fővezérségtől.

“Az a zászlóalj, mely a ciprusok halmát tartja megszállva, foglalja el a

»Madonna della Scopertát«.”

A zászlóaljparancsok azt mondja, kézbe a fegyvert, s aztán: “Előre,

fiúk!”

Az egész hadsor Manasséra néz.

És ha Manassé a fejét tagadó intésre fogja megmozdítani, az egész zászlóalj bizonyára lábhoz csapja a fegyvert, s azt fogja mondani: “Ma nem!”

És a parancsnok vitéz katona ugyan, de azért tudni fogja, hogy ami másnak lehetetlen volt, az neki is lehetetlen; sokszor megtörténik az, hogy az ütközet hevében a halálba vezényelt csapat, ahelyett hogy

mozdulna, leül a földre.

Manassé felnézett a lőporködtől nehéz égre, és nagyot sóhajtott. Tehát

itt az óra, amelyben sorsa vaskeze előtt meg kell hajolnia. Neki, a békeapostolnak, bele kell rohannia vérontás munkájába.

– Legyen meg a te akaratod!

Azzal fegyverét középen kapva, kilépett a sorból, s odakiálta társainak:

– Előre, testvérek!

S arra mindannyian fegyvereiket súlyegyenbe kapva, megindultak

utána. Egy éneket kezdtek el: “Erős várunk nekünk az Isten!” – azzal indultak el az ostromra.

De ők nem azt az utat követték, amit az előttük kísérlő csapatok, a lehetőt; hanem nekivágtak a lehetetlennek. Egyenesen szemközt mentek

a “Madonna delta Scoperta” teraszfalának, fel a meredeken, ahol egy fa,

egy bokor nem védte meg őket.

És nyomultak előre, s egy lövést nem tettek azalatt.

A falakról gyilkos tüzelés fogadta őket. A hű fiúk közül sok nem végezte be a megkezdett éneket. Társai átléptek a holttestén, s tovább énekelték: “Ki megvéd a kísértet ellen!”

Oly gyorsan, mint a gondolat, elérték a teraszfalat. S a fal nem állította

meg őket.

Az összefogott kezek, az egymáshoz vetett vállak, a falba döfött

szuronyok képezték a lépcsőt. Mikor a zsolozsma utolsó sorát énekelték,

már fenn voltak a falon. Manassé volt a legelső.

“És az egész ostrom alatt egyetlenegy lövést nem tettek!”

A naphosszat vitatott “Madonna della Scoperta” el volt foglalva.

A zászlóaljparancsok magánkívül volt örömében, diadalában!

Manassét megölelte és megcsókolá.

– Ön holnap tiszt lesz! A vitézség érdemrendével mellén! Manassé

szomorúan mosolygott. – Ő jobban tudta, hogy mi lesz ő holnap.

Hanem az ellenfél nem hagyta abba a dolgot. Minden oldalról megindultak a francia csapatok a majorépületet visszafoglalni.

Támadásra hívó trombiták recsegése hangzott a magaslatok fedett utain.

A dobok riadót vertek. Maga a császárgárda jelent meg a csatatéren.

– Hadd jöjjenek! – szólt a parancsnok. – Tízszeres erővel is

megküzdünk itten. Visszaverjük őket, míg saját csapataink utánunk

érkeznek! Tüzet, fiúk!

Most aztán Manassé csendesen ingatva a fejét tagadólag intett, s arra minden katona lábhoz ereszté a fegyvert.

– Mi ez? – szólt elbámulva a parancsnok.

Manassé fölemelte az öklét az ég felé, fölnyújtott hüvelykujjal, s azt mondá:

– Egy az Istent!

S arra társai mind azt tették, és azt mondák:

– Egy az Isten!

– De hát mit jelent ez?

– Az Isten, aki megtiltotta az emberölést.

– De ti katonák vagytok, csatatéren álltok!

– Megálljuk helyünket, megyünk, ahová küldenek, meg tudunk halni,

de embert ölni nem.

– De hisz akkor az ellenség öl meg benneteket.

– Azt ő teheti.

A parancsnok fegyegetőzött; sírt, könyörgött, mind hasztalan.

Mindenre azt felelték neki, hogy “Egy az Isten!” Parancsolni lehet, hogy

lőjenek; de csak lőporveszteség lesz; ők a levegőbe fognak lőni. “Egy az

Isten!”

És senki sem tett egy lövést is a közeledő ellenségre.

Azt megdöbbenté a kimagyarázhatlan nyugalom. Kelepcét gyanított

benne. S ezalatt körülfogni igyekezett a majort, a császári gárda elfoglalta a ciprusok halmát, s ágyúkat vontatott fel oda, de – csodálatos jelensége a sors intézkedéseinek! – azokkal nem a “Madonna delta Scopertá”-t

kezdte el lövetni, hanem a “Spia d’Italiá”-t. A gránitok háromezer lépésnyi távolból csapkodtak le a fellegvár falai közé.

A túlsó félről új osztrák hadcsapatok siettek rohamlépésben a

fenyegetett major felé.

Egy végső elkeseredett tusa volt készülőben azon épületcsoport körül,

melyet egy férfihad tart elfoglalva, aki nem akar embert ölni. Akkor meg

kell hát nekik halni, mind! Vagy az ellen, vagy a jó barát kezétől.

Arra is készen vannak.

S már közel volt a catalauni tömeggyilkoláshoz hasonló katasztrófa –

amidőn egy harmadik harcoló fél elegyedett az ütközetbe. Egy harmadik,

aki eddig hallgatott.

Nem nézhette tovább.

A havasok felől irtóztató fergeteg rohant alá, odavetve magát a két harcoló fél közé; az feltépte a véres homokot a küzdőtérről, s odavágta a

küzdők arcába – az kitépte kezeikből a zászlókat; az éjszakát csinált körülöttük porfellegből, hogy ne láthassák egymást, s villámostoraival csapkodott jobbra úgy, mint balra; az elnémítá mennydörgéseivel az

ágyúdörejt; az folyammá árasztá a patakokat a küzdő felek között; az eltörölte az ember csinálta haditervet a csatapiacról, s azt ordítá mind a két fél fülébe: “vége”! Egyik fél sem nevezheti magát győztesnek, a harmadiké marad a csatatér.

Harcról nem volt már többé szó, csak menekülésről. Egyes előretolt csapatoknak a vihar, vész, porfelleg közepett a saját jó szerencséjükre kellett megkísérteni a visszavonuló táborral való egyesülhetést. A zápor

szakadt, s a villámlobbanásnál, mintha tengerfenék volna, úgy tűnt elő a

táj minden irányba siető embercsoportjaival; s mikor a villám pihent, még fel-felvilágított egy pontján a csatatérnek a vérvörös lobbanások fénye. Ott még két hadsereg folytatja az éjsötétben, a felhőszakadásban az emberharag harcát, nem törődve az Istenharaggal, s a halmokon túl egy égő város veti a nyugtalan égre görögtűz világát. Dobpergés,

trombitarecsegés, népordítás vegyül a mennydörgés közé.

Manassé zászlóaljának is menekülnie kellett az elfoglalt majorból. A beállt éj sötét volt, az utak tömkelege csalékony, csupán a szél irányáról

tájékozhatták magukat, hogy merre van előre, merre hátrafelé. Egyszer aztán a zivatar irányt változtatott; a zászlóalj kifáradtan, agyonázva, éhségtől elcsigázva érkezett meg egy táborhelyre, ahol őrtüzek égtek, azt

hitte, hogy hazajutott. Az pedig volt az ellenség tábora.

XLIX.

Manassét és elfogott társait Bresciába szállították. Köztudomású, ami itt történt velük.

Adorján egy napon következő ajándékokra virradt. Kapott egy

kávébarna egyenruhát vörös zsinórzattal, aranypaszomántos gallérral,

kardot arany kardbojttal és egy hivatalos levelet, melyben a vele együtt elfogott zászlóalj őrnagyává lett kinevezve.

E tárgyak láttára valami szokatlan hőség futotta át idegeit.

Itt van tehát alkalom a bosszúra! Megtorolni annyi szenvedést azokon,

akik ennek szerzői voltak. Karddal a kézben törni utat az elkobzott hazába, s visszavívni országot és családi tűzhelyt! Megfutamítani fényes

palotáikból azokat, akik megirigyelték az ő kunyhója boldogságát, s elszakíták őt családjától.

Hát még a dicsőség csábító képe! Ez a vérrel pirosított arcú tündér, aki

ahol megcsókol, ott megéget! Már eddig is a “Madonna delta Scoperta”

hősnek nevezé Manassét mindenki. Bátorsága, nyugalma, gyors

elhatározása mind fényes katonai tulajdonok. Nevét a történelem fogja feljegyezni! Annak a nevét, aki az ekevasat megjavította, a holnapután már letörüli a lapról; de annak a neve, aki a kardvasat csorbára verte a harcban, örökké lángolni fog. A költők megéneklik viselt dolgait.

Ah, mint melegít ez a földi nap! – Tudják ezt mindazok, akik látták feljöttét, lementét, zenitjét, nadírját!

Ezt megtagadni, erről lemondani: az a kínszenvedés!

De hát egy ilyen pillanat egy egész világrendszert kifordíthat-e a sarkából? – Hogy az az ember, aki odaveté magát a harcoló felek közé, hogy kibékítse, szétválassza őket, most maga álljon az egyik harcoló sereg első sorába, s kiáltsa el a harcra hívó jelszót? Aki a csata hevében azt mondá: “Egy az Isten, aki megtiltotta az emberölést!” – most azt kiáltsa: “Egy az Isten! – Aki azt parancsolta, hogy irtsd ki a Midión népét; még az igavonó barmát, a házőrző kutyáját se hagyd élve!” Újra

feltámadjon-e a bosszúállás lángja boldogtalan hazájának egyik határától

a másikig? A lőpor legyen a törvény: a fegyver a bíró, az ütközet az Isten

törvényszéke? Ismét éles vassal, üszökkel menjen-e egyik polgár a másik

ellen, város város ellen, népfaj ellen? Hát egy nemzedék se nőhessen-e

fel, anélkül hogy megkóstolja a honfitárs vérét? S ha a bosszú lesz a jelszó, nem esik-e annak első áldozatául éppen az ő honnmaradt

családja? Ha elveszed tőlük az egy Istent, ki marad akkor velük?

Óh, ez nehéz tusa volt!

És viszont: van-e lehetőség e végzet elől meghátrálni? A vallás tiltja az

emberölést; de egy esetet kivesz. Az emberölést – a hazáért. Most e lesújtó kérdés elé van állítva. Lehet-e azt felelni rá: “nem!”

Kezébe adják a trikolór zászlót, Magyarország címerével. Lehet-e azt eldobni? “Nem harcolok érte!”

Kinek merje azt mondani: “Én nem kötöm fel ezt a kardot?” Az utolsó

közkatonája, saját vele szolgáló közmunkása fel fog kapni erre a szóra egy marék homokot s földről, és a szeme közé csapja! Nevét gúnynak, alakját torzképnek fogják koptatni, s gyermekeinek meg kell

változtatniok a nevüket, ha “gyászmagyarok” nem akarnak lenni saját hazájukban. Nem lesz maradása szülötteföldén, és rettegni fog a világ minden zugában, vajha egy nemzetéből való honfitársat ne hozzon eléje

a balsors! Megostoroztatni, tövissel koszorúztatni, arcul veretni, miként a…

Miként az a vérhullató kép ott ágya fölött.

Olaszországban nincs ház, melyből hiányzanék ez a kép. A gyönyörű

férfiarc, középen kétfelé választott leomló hajfürteivel, homlokán a tövisfonadék vércseppeket serkeszt, és kezében a gúny királyi pálcája, a

nádvessző, mellyel megcsúfolták.

Manassé megállt e kép előtt, és hosszan elmélázott előtte.

Ennek is mondta a nép: “Légy vezérünk, vezess bennünket a rómaiak

ellen; szabadítsd meg nemzetedet!”

És ő azt felelte a népnek: “Én vezetni foglak az égbe; s megszabadítom

az emberiséget.”

S akkor lerántotta a nép tündöklő polcáról, és sárral dobálta meg.

Ah, mert nem a római liktorok korbácsütése volt a legfájdalmasabb; nem a testet átfúró éles vasak, nem Longinus dárdaütése; mindazokat ember is ki tudja állani jajszó nélkül; de a gúnyhahotája annak a népnek,

akinek számára üdvösséget hozott alá az égből; a honfitársak keserű

szidalma; ez az, aminek elviseléséhez egy isteni szív kell!

– “Én csak ember vagyok! – kiálta fel Manassé. – Nem tudok hozzád felemelkedni!”

…És azzal felkötötte a kardot az oldalára.

A töviskoszorús fő pedig ránézett szelíd szemeivel, s e szemek azt mondák neki:

“Majd én lenyújtom hozzád a kezemet!”

Adorján

fölvette

őrnagyi

egyenruháját,

s

sietett

a

légió

főparancsnokához, nehéz elhatározással szívében. Érezte, hogy az egész

eddigi élete megfordul e pillanatban, és a jövő kiáltó ellentéte lesz a múltnak.

Társai, akikkel az utcán találkozott, hangos “éljent” kiáltottak utána. Ő

pedig megijedt saját kardja csörrenésétől.

A históriai nevű nagy embert egyedül találta a szállásán. Katonai

egyenruhája le volt vetve, egy könnyű nyári kabátban hevert a

pamlagon. Arcán sajátszerű mosoly, és szemeiben olyan ragyogás, ami félelmet gerjeszt a ránézőben.

Kezében egy levelet tartott, s úgy tetszett, mintha azt olvasná. De oly

mozdulatlan volt maga az alak, s arcán a mosoly, és szemeiben a rejtélyes

tűz, mintha valaki ragyogón felnyílt szemmel aludnék.

Előtte egy alacsony asztalkán volt a kávésedény, több csészével és egy

sajátszerű alakzatú kínai ibrik, aminőben a keleti “hashist” szokták tartani.

Manassé jó ideig várt, utoljára ő szólalt meg:

– Tábornok úr!

Erre a hírhedett ember felé fordító szép, daliás férfiarcát, azzal a hosszú, rengő szakállal, mely mellét eltakarta, s tovább mosolygott.

– Eljöttem, s parancsodra állok.

A nagy férfi megmozdította az egyik kezét, mely a földre csüngött, s megint visszaejté. Nehéz volt az a kéz? Vagy nem érdemelte meg a fáradságot, amire megmozdítá?

– Mit parancsolsz velem? – szólt Manassé.

Erre kapott választ.

– Ülj le, és tölts magadnak kávét… Aztán tégy bele egy kanálka

hashist… Attól majd három napig aludni fogsz, s álmodol

csodadolgokat.

Ő már benne volt ez álmokban.

S azzal mégiscsak felemelte lecsüngő kezét arra a szándékolt

mozdulatra, s a másik kezében tartott levelet átnyújtá Manassénak.

Aztán a pusztán maradt tenyeréből olvasta tovább azokat a

csodadolgokat, amik eddig abból a levélből tünedeztek eléje hosszú

díszmenetben, s amiktől az ember úgy mosolyog, és szemei úgy

ragyognak… hogy azt félelem látni.

Manassé pedig ezt olvasá az átnyújtott levélből: “Villafranca. A béke meg van kötve. A magyar légió feloszlattatik. Tagjai számára büntetlen hazatérés, s katonai szolgálat alól felmentés van biztosítva.”

Abban a szobában is ott volt ama töviskoszorúzott kép.

Manasséra nézett szelíden, s e tekintet azt mondá:

– “Lenyújtottam-e a kezemet hozzád?”

*

Mire az első gyümölcs megérett a fán, már akkor Manassé és társai otthon voltak.

Blanka egész Kolozsvárig eléje jött férjének, Ilonkával. A nő szebb volt,

mint valaha.

Az egész úton nem tudtak egymásnak mit mondani. Azt hallgatták,

amit a gyermek csevegett.

– A Béla nem jöhetett el, mert annak most éppen examenje van.

Hja, bizony, az elébbvaló mindennél a világon.

A borévi hídnál ünnepélyes fogadás várt Manasséra. A város bányász-

lovassága is kivonult eléje, s az szép bandérium; felmegy hatvan főre.

Ezeknek a lovai hordják a kohókba a vaskenyeret.

A lovas csapat élén egy gyönyörű szép, erőteljes fiú hozta a zászlót, olyan bizton ülve meg a ficánkoló lovat, mintha hozzá volna nőve.

– Ki ez a szép fiú? – kérdé Manassé Blankától.

A nő kedélyesen felkacagott:

– Óh, te bohó! A te fiad az. Hát nem ismersz rá?

Hat év óta nem látta őt!

Áron bátyára is alig ismert rá. Egészen megfehérült a haja; nem az évek száma, hanem az évek súlya alatt. Szónoklatot kellett volna

mondania; de biz azt csak elsírta az öreg. Nagyon erőt vett rajta az érzékenység.

De akinek arca fájdalmasan lepte meg Manassét, az Anna volt. A leány

a sír felé hervadt.

L.

A halottakat nem jól hantolták el!

Az eltemetett milliók szemfödele kilátszott a hant alól.

A hadsereg, mely vitézül harcolt, vérzett – még éhezett is, s a katona minden ellenség között azt szokta gyűlölni legjobban, aki megkoplaltatta.

A balsiker oroszlánrésze a tábori szállítmányosoké volt.

A zúgolódás, melyet kétszázezer ajk suttog, együttvéve nagy hangot

ad.

S a rablók oly elbizakodottak voltak, hogy még a befejezett hadjárat után is folytatták a fosztogatást.

Utoljára egy előkelő tábornok, ki maga is részt vett az egész hadjárat viszontagságaiban, erre a végzetes nyilatkozatra fakadt:

“Aki ezeket a szerződéseket létrehozta, megérdemli az akasztófát!”

S ettől a szótól egyszerre összeomlott az egész kártyavár.

A legfelsőbb parancsszó kimondá, hogy a bűnt ki kell deríteni, tekintet

nélkül a személyekre.

S erre a legrettenetesebb drámák egyike lett lejátszva a legszomorúbb

színpadon; a törvényszék sorompói előtt. Rémjelenetekben gazdagabb,

örvényekben mélyebb Machbethnél, III. Richárdnál.

Napvilágra kerültek egymás után a furfangos csalások, amik

milliókban raboltak meg egy államot, és fillérekben a közkatonát, ami megint milliókra megy. A kenyérbe kevert föld, az ellopott két szál fonál

– előjött kísérteni a sírból, s halottakat hítt maga után!

S azok mentek a hívásra.

Két főbűnös úgy eltűnt a per elején, hogy soha többet hírüket sem lehetett hallani. Azt állítják, hogy elsüllyedt velük a magas tengeren a hajó, mely őket Amerikába szállítá, s hogy rejtett pokolgép süllyeszté el a hajót.

A tábornok, kinek szobájában a szerződések köttettek, a szép,

mosolygó

Antinous-alak,

mikor

megérte

azt,

hogy

ragyogó

egyenruhájának karján a porkoláb öt ujjának nyoma ott maradt, nem

várta be a szégyent; az iszonyúbb a halálnál. Amint a börtönajtót bezárták mögötte, egy arany melltűvel keresztülszúrta a szívét, s hogy nem jött elég gyorsan a halál, a dolmánya vitézkötésével fojtotta meg

magát.

A tanúk, kik bizonyságtételre felhívattak, ijesztő levelekkel riasztattak

vissza, s nem mertek beszélni.

Egy igen magas állású tanú, egy fő-fő államférfi, kormánytag, mikor meg kellett volna jelennie a törvényszék előtt, irattárát elégette, aztán felvágta ütőereit, és kikérdezhetlen embert csinált magából.

Maga a fővádlott, a bankigazgató, a nemzetgazdász börtönéből a

kriptaajtón keresztül szabadult ki; hová?

Ki nyitotta meg neki az ajtót? Hát a többieknek?

Mindeki azt mondá, hogy még feljebb kell hatolni! Ezek csak eszközök

voltak; a vezénylet palotákban lakik.

Ekkor a vizsgáló törvényszék elnöke súlyosan megbetegedett. A

közvélemény megdöbbentő dolgokat beszélt e betegségről.

Egy másik bíró vette a kezébe a vizsgálatot. Az hirtelen megbetegedett,

és meghalt.

Aztán egy harmadik bíró fogott hozzá. Az rövid időn megbetegedett,

és meghalt.

A Borgiák és Ferrarák kezei járnak itten!…

Utoljára vádlottak, tanúk, bírák, mind kipusztultak e rémperből; csak egy fonalszál tartotta még össze az egész szétmálló szemfödelet. S ez a fonalszál volt Vajdár Benjámin. Ő maradt benne: egy közbenjáró, egy

“médium”.

S ugyan ki tépne vasmarokkal pókfonalat?

Mikor a nagy cápák kimenekültek a hálóból (ki a partra, ki a

tengerfenékre), akkor egy bennmaradt tintahallal legyen-e kielégítve az áldozatért ordító közvélemény?

Hadd fusson az is! – Hanem aztán fusson.

A rettenetes bűnpert betették az országos archívumba.

Vajdár e zivatar alatt meg sem mozdult a helyéről. Jól tudta azt, hogy

aki bűnösnek érzi magát, annak legjobb nem nyugtalankodni. A gyanú olyan, mint a házőrző kuvasz; akit futni lát, utánaszalad, és lehúzza.

Maga a herceg és a márkinő is helyben tölték az idényt, s nem mentek se

fürdőre, se utazni. Nagyon megszerették Bécset.

Egy szép reggel aztán Vajdár meghívást kapott a rendőrséghez.

A tanácsos, aki fogadta, régi jó ismerős volt. Az arcán nem látszott semmi vészjósló komorság. Nyájas volt, mint mindig.

– Önnek el kell hagynia a birodalmi fővárost, huszonnégy óra alatt, s

visszatérni hazájába, ahová internáltatni fog.

Erre az egyre nem volt készen Vajdár.

A befogatásra, kivallatásra voltak előkészületei; de a kiutasítás ellen nincs védelem.

Tudakozódni akart. De a tanácsosnak semmi felvilágosítása sem volt a

számára többé.

– E perctől fogva egy rendőrbiztos áll önnek a szolgálatára, aki

rendeltetése helyéig fogja kísérni.

Megértette. Gondoskodva van róla, hogy meg ne szökhessék.

Vajdár nem tette azt, amit helyzetében minden újonc gonosztevő tett volt, hogy hatalmas párfogójához folyamodjék. Tudta jól, hogy az most számára a legrosszabb hely.

Egyenesen hazament, s egész nap el nem távozott a szállásáról.

Szállása Caldariva márkinő palotájának tőszomszédságában volt.

Legbelső szobájából átjárás volt törve a szomszéd palota egy rejtett folyosójára, melyen keresztül a szép Cyrene öltözőszobájáig lehetett hatolni. Itt volt az a rejtett bejárás a velencei óra ajtaján keresztül.

Ezen a napon a velencei órának nagyon sokszor eszébe jutott a

végzetes tíz órát elverni. De az óramű sohasem felelt rá vissza az ismeretes operadallammal.

– “A szép Cyrene nem akar engem elfogadni!” – mondá magában

Vajdár, s aztán gondolt valamit.

Kikönyökölt az ablakon szivarozva. Látta, hogy a ház kapuja előtt ott

áll szorgalmatosan a rendőrbiztos.

Egy kolbászkaáruló jött az utcán, attól a biztos vett egy kolbászt. Ez ott

ebédel az utcán.

– Nem tetszik? – szólt a biztos az ablakból lenézőhöz.

– Köszönöm, fokhagymás! – felelte az.

Még ő arra gondolt, hogy az megérzik a száján.

Nem jutott eszébe, hogy éhes. Aznap nem ebédelt.

Este hét óra tájon kigördült a szomszéd palota kapuja alól a hintó. A selyemfüggöny le volt eresztve. Hanem azért lehetett tudni, hogy a márkinő benn ül; mert olyankor az inas nem a kocsis mellett ül, hanem

hátul a bakon.

Vajdár vette a kalapját, és lement az utcára. A rendőrbiztos tízlépésnyi

távolban követé.

Vajdár az Operaházhoz ment. A színházi páholy olyan jó hely, hogy

ott nincs kapus, se komornyik, akinek ki lehessen adni az utasítást, hogy az elfogadni nem való látogatót visszautasítsa. S a márkinő itt egyedül szokott lenni. Sohase állhatott ki maga körül társalkodónőt. Valószínűleg

azok sem őtet. Látogató pedig egy idő óta nem járt a páholyába.

Vajdár a rendőrbiztosnak azt mondá, hogy jegyet vált magának és

őneki is, hogy bemehessen a parterre-re. A pénztár előtti tolongásban aztán sikerült neki elosonni kísérője szeme elől, s a páholyok folyosójára

menekülni, s ott hirtelen benyitni a jól ismert páholy ajtaján.

Valami balett folyt a színpadon, a zenekar dolgozott erősen.

A márkinőt nagyon érdekelhették a balerina piruettjei, egészen kihajolt

páholyából, úgy szemüvegezett; csak akkor vette észre, hogy valaki

bejött a páholyába, mikor az szép jó estét kívánt neki.

A márkinő megrettent, mikor e hangot meghallotta, s aztán – elkezdett

nevetni.

Olyan jól voltak idomározva érzékei, hogy mindig ellenkezőjét adják vissza annak, ami szívében történik. Mikor haragszik, akkor szelíden mosolyog; mikor vágyaktól hevül, akkor közönyt mutat, s csábító

epedést, ha szíve nem érez; pofont ad az őrjöngő imádat hevében, s fogszorító maenad torzképet mutat a szeretőnek, s csókot vet annak, akit

megcsalni készül. Most kacagott, mikor meg volt ijedve.

Nem hitte tán, hogy Vajdár idejöhessen? Látta talán a rendőrbiztost annak lakása előtt sétálgatni? Tudta talán, hogy annak utasításai vannak?

Vajdár a páholy mélyében maradt, a márkinő mögé rejtőzve, ahol a

nézőhelyről nem lehetett rálátni.

– Márkinő tudja már, hogy engem Bécsből kiutasítottak.

– Nem tudok róla semmit.

– Azért nem akart magánál egész nap elfogadni. Én többször adtam a

kérezkedő jelt.

– Mindig volt valaki az öltözőszobámban; nem bocsáthattam önt be.

Mit beszél ön? Hisz az rettenetes volna!

– Reám nézve nagyon rettenetes. Elűzve Bécsből, hazakergetve

Magyarországba, ahol minden ember gyűlöl, mi vár reám? Annyi,

mintha az életet magát veszíteném el, s még ez élő testtel lennék kényszerítve megkezdeni a kárhozat kínjait. Elveszítek mindent; egy

életpályát, melyben el voltam kényeztetve, egy világot, amiben otthon voltam, jövendőmet! De ami rám nézve a legelviselhetetlebb, az, hogy elveszítsem önt! Ön reám nézve több, mint az élet. Ön egy belém

költözött lélek volt.

– Talán rossz lélek? S most önből exorcisálják a démont. Ez önnek üdvére fog válni.

– Csakhogy a daemoniacusok rendesen védni szokták magukat erősen

az ellen, hogy a megszálló szellemet kiűzzék belőlük. Én a magamét nem

adom oda olyan könnyen.

– Beszélt ön már a herceggel?

– Nem, és nem is fogok. Ez a fejemre mért csapás egyenesen őtőle jön.

– Mért tenné azt a herceg?

– Bosszúból.

– Bosszúból? S mi oka lehetne a hercegnek ön ellen bosszút érezni?

– Temiattad!

Ez a “Te” megvilágosítá a választ.

A márkinő közelebb hajolt hozzá. Hízelgett kegyetlen szívének, hogy az eltaposott kígyó kétágú nyelvével még akkor is az ő lábát nyalja. Nem

gondolt rá, hogy a kígyónak méregfoga is van.

– Mit akarsz tőlem, bolondom?

– Beszélni akarok veled ez éjjel, bizalmasan, egyedül.

– Jól van. Majd jer oda a rejtekhez színház után, s bebocsátlak.

– Óh, ilyen könnyen nem rázasz le a nyakadról. Én bizonyos akarok felőle lenni.

– Megesküdjem rá?

– Akkor éppen nem hinném. Add ide a velencei óratok kulcsát, hogy

mikor hazatérsz, magam nyithassam fel a rejtekajtót.

A márkinő megint nevetett. Annyira megdöbbent e szótól.

– Csak rejtekajtóm kulcsát, semmi mást?

– Tán attól félsz, hogy távollétedben feltöröm a szekrényedet, s

elszököm az ékszereiddel? Légy nyugodt, fogják a galléromat. Egy

rendőrbiztos van a sarkamban.

– Bolond vagy! Attól félek, hogy valami ostobaságot fogsz elkövetni a

szobámban.

– Például, hogy odaakasztom magamat az éji lámpád zsinórjára, s az botrány lesz? Ne félj tőle. Én beszélni akarok veled. Hogy miről? Azt még

magam sem tudom. Talán meg hagyom magam nyugtatni egy

madártávlatból mutatott jövő kába panorámájával? Talán azt fogom

kívánni, hogy légy te is olyan őrült, mint én vagyok. Álruhában, palotád

ajtaján át szöktess el magaddal; s aztán járjunk együtt a világban, mint

orosz hercegi pár, vagy georgiai fejedelem és királynéja; vagy mint üldözött szabadsághősök. Én adófizetőddé tudom tenni az egész világot.

Vagy legyünk komédiások. Táncosnő és prestidigitateur. Mit tudom én,

mit akarok veled beszélni? Talán semmit sem? Talán csak egy boldog órát akarok még átélni életemben, s azalatt nem mondani mást, mint a nevedet, és azt, hogy szeretlek! – Add ide azt a kulcsot.

A szép Cyrene úgy tett, mint akit csiklandoznak. Pedig reszketett.

– Félek, hogy valami bolondot csinálsz nálam.

– Azt a bolondot itt a páholyodban is megtehetem.

– Csak nem akarod tán magadat itt előttem főbe lőni?

A márkinő igen erősen nevetett. A balett pulcinellójának bakugrásai indokolták a kacagást.

– Óh, azt nem teszem, angyalom. Ma nem a te “jutalomjátékod” van, hogy én is szerepeljek benne; ami téged nagyon mulattatna. Hanem

ahelyett igen egyszerű és igen prózai dolgot fogok elkövetni. Azt teszem,

hogy kiülök a páholy előterébe veled szemközt. A parterre-en most

engem az a rendőrbiztos, akit lóvá tettem, úgy keres, mint a bolond a hátára akasztott sípot. Én megszöktem előle a pénztárnál, mert

bizonyosan tudtam, hogy nem fogja engedni, hogy a te páholyodba

belépjek, vagy akárki páholyába is. Ez általános regula. Az a derék ember, ki most engem odalenn mennyen, földön és kakasülőn kutat,

amint meglát itten kikönyökölve, rögtön rohanni fog ide. – Nos tehát, akarja Caldariva márkinő, hogy Vajdár Benjámint egész “èclat”-val itt fogják el az ön páholyában, és holnap az egész moabita újságíró nép keresse az összefüggést Cagliari herceg titkárának elfogatása s Caldariva

márkinő elájulása között?

A márkinő csábító szerelmesen nézett reá. Ez a szép tekintet tele volt

aqua toffanával, uráréval és ami lappangó, illó halálos mérget valaha föltaláltak.

– Nesze! – szólt nyájasan mosolyogva, s letépte a nyakán függő

zsinórról a kis acélkulcsot, s amidőn azt átnyújtá neki, olyan közel érte az ajkaival az arcát, hogy leheletének a melegét érezhette rajta: “Aztán okos

légy!”

Vajdár megcsókolta a feléje nyújtott kezet, s eltávozott.

A szép Cyrene, kihajolt páholyából, s az általános tapsba vegyíté a magáét. Azt is hihették, hogy a tréfás Perograllónak tapsol. – Saját magának tapsolt.

LI.

Vajdár sietett ki a színházból.

A kísérő biztosnak volt annyi gyakorlati esze, hogy amint “védencét”

elveszté szem elől, odaplántálta magát a kijárat elé, s a többi biztosokat is figyelmezteté. Ott megtalálta őt a kijövő.

Este lévén, egész barátságot kötöttek. Vajdár karöltve ment kísérőjével

hazáig, s ott felkérte, hogy menjen fel vele lakására. Az azt kérdezte tőle, hogy nem akar-e elébb vacsorálni. Vajdár azt felelte neki rá, hogy a szűkre mért időt ilyen lappalfákkal most nem töltheti; majd a vasútnál falatozhat.

A biztos, miután meggyőződött felőle, hogy Vajdár szállásának több

kijárata nincs egynél, bekvártélyozta magát az előszobába, s engedte, hogy védence az inasával útikészleteit összecsomagoltassa, s bútorai eladása iránt rendelkezzék, és a búcsúleveleket megírja. Az idő rövid.

Vajdár pedig, amint hálószobájába visszakerült, bezárta annak az

ajtaját, s a rejtett csapóajtón keresztül a szomszéd Caldariva-palota siket folyosójára sietett át. Egy égő viasztekercs világított az útján. Most már kezében volt a kulcs, mely a velencei óra ajtaját megnyitja, nem kellett kéredzkednie. Ott találta magát abban a szobában, melynek annyi nehéz

emléke súlyosult lelkére. A mellékszobába vezető ajtók be voltak zárva.

Ide senki sem jöhetett be a márkinő távolléte alatt.

Leült arra a causeuse-re, melyen annyiszor hallotta az ő suttogását, s a

viasztekercset letette maga elé.

És aztán várt, és találgatta magában, hogy mit hoz a jövő óra. Megjön-e

a démon, aki, mint egy megszálló lélek, bevette magát szívének minden

rejtekébe; aki, mint egy megszokott méreg, ott él minden csepp vérében,

s magamagát kívánja, mint a mákony, mint a morfium! Vagy ki hagyta magát űzni onnan? A rossz lelkek nem szeretnek holttestekben lakni, s ő

már halott? S ha hazajön, mi fog történni akkor? Képes lesz-e őrült szenvedélyből együtt szökni vele a világba?

Várt egy óráig, kettőig. Minden kocsizörgésre felrezzent. Egy sem ide

hajtatott.

A színháznak már régóta vége. A szép Cyrene, ha az utolsó dobütést is

be akarta várni, már hazajöhetett.

Nem jött haza. Éjfél is elmúlt; s ő mégsem jött.

“Így is jól van!” – mondá magában a várakozó. – “Te meg akartál engem csalni! Majd meglássuk, hogy melyikünk csalta meg a másikat?”

Azzal felnyitá a márkinő íróasztalának a rejtett fiókját, a zár titkával ismerős volt; s kivette belőle – ama bizonyos marokenba kötött tárcát.

Egy pillantás a tárca tartalmába megnyugtató felőle, hogy a veszedelmes

iratok mind együtt vannak abban. Szépen összehajtotta a tárcát, s eltette

a zsebébe.

Tehát adieu, szép Cyrene, örökre!

Még az íróasztal rejtett fiókját sem zárta be, mikor a szobát elhagyta, s

a kulcsot benne hagyta az óraajtóban belülről.

Szállására visszatérve felvette az útiköpenyét, s kiment az

előszobájába. Inasa és a biztos tartliztak egymással, hogy múljék az idő.

– Én készen vagyok az útra, most már mehetünk falatozni.

Ezt a másik kettő is igen okos indítványnak találta.

Az inast elküldte bérkocsiért. Bőröndjeit lehordták. Egy óra múlva a pályafő éttermében ült kísérőjével együtt, s kárpótolta magát az elmaradt

ebédért és vacsoráért bőségesen.

Még a hajnali vonattal akart elindulni.

Hát a szép Cyrene hova tűnt? Minő előbbvaló kötelesség vonta őt el az

oly égő lehelettel ígért találkozástól?

A gadarénok démona, mikor a “mester” kiűzte őt a kínzó ördöngösből,

azt mondá: “Engedd, Uram, hogy a disznók közé menjek!”

A szép Cyrene a színházból az inasát hazaküldé egy suttogva mondott

izenettel: maga pedig a kocsijával, inas nélkül, odahajtatott a külvárosok

egy hírhedett táncbarlangjába, ahol a legocsmányabb chansonette-

énekesnők – terjesztették a finom ízlést. Nagy élvezetét találta ebben a mulatságban.

Nagy öröme telt benne, hogy valami hozzászegődött fiatal diákot az édes eszétől tökéletesen megfosszon. Az deklamált neki, mint egy őrült.

Éjfél után két órakor érkezett meg az inas a várt izenettel.

(Vajdár elutazott már.)

Az ezüst vállzsinóros inas láttára a szegény diák majd hanyatt esett bámulatában. A márkinő, kit ő grisette-nek nézett, nevetve hagyta ott az

asztalnál, s sietett a hintajához, aztán hajtatott haza.

Mikor az öltözőszobájába belépett, első tekintete a felnyitott íróasztalra

esett. Látta, hogy a maroken-tárca hiányzik abból.

Nevetése hasonlított a kacajgörcshöz. Nagyon meg kellett rémülnie e látványra. Mintha ott látta volna őt már függni az éjlámpa helyén, vagy a

pamlagon keverni kettémetszett torokkal. Hanem csak lassanként

leküzdte ezt a felindulást is. – S aztán kétszer-háromszor megvonogatva

gömbölyű vállait, kényes daccal mondá:

– Így is jól van! – Te magad akartad így, bolondom. – Én nem tehetek

róla!

LII.

Az elhagyott leány pedig lassan hervadt a sír felé.

– Már a tavasszal elmehettem volna – mondá Manassénak, mikor az,

hazaérkezve a hosszú távollét után, a drága teremtést keblére ölelte –, de

terád vártam. Nem hagyhattam itt Blankát, míg te meg nem jössz. Most

már csak a falevelek hullására várok.

Mi várnivalója is lett volna még tovább?

Olyan füvet semmi tavasz nem hoz elő, mely az ő baját meggyógyítsa.

Mikor meghallotta, hogy ama végzetes perben Vajdárt is bűnrészességgel

vádolják, az volt az ő útlevele a túlvilágra. Nem volt miért élnie, nem volt mit remélnie többé. Ha vádolják, bizonyosan igazuk van. Ha elítélik, nem

teljesül az, hogy visszakerüljön ő ehhez a házhoz.

Ettől fogva rohamosan haladt a betegsége; nem tudta ágyát elhagyni többé.

– Visszaadom már a gyermekeidet – mondá egy reggel Blankának. –

Legyenek ismét a tieid.

Arra gondolt, hogy a gyermekeknek nem szabad azt látni, mikor

valaki meghal. Kérte Blankát, hogy menjen ki velük a kertbe, s küldje be

hozzá Manassét. Egyedül akar vele szólni. És Anna még akkor is

mosolygó arcot mutatott. Erre emlékezzenek a gyermekek. Blankának azt

mondá, hogy ma egészen jól érzi magát.

Manassé bejött hozzá.

Anna keblére vonta testvére kezét.

– Különös álmom volt az éjjel – suttogá neki. – Azt álmodóm, hogy “ő”

hazakerült. – Nem jött egyedül. – Egy rendőr kísérte. – Azt mondák, hogy ide lesz száműzve a mi kis völgyünkbe. – Senki sem vette észre, mikor bejött; a folyosóra nyíló oldalajtón jött be; nem látta más, mint te!

Családunknak sietős dolga volt: az én menyegzőmhöz készültek. – Te ott

álltál vele szemközt. – Ezzel az angyali komoly arcoddal. – Rút tekintete

volt. – Tele álnoksággal, elfojtott méreggel, haraggal. – Te nem bántottad

őt. – Nem vetetted szemére iszonytató múltját. – Azt mondtad neki hidegen, komolyan: – Legyen ön itt. – Én adok önnek munkát. – Szerezze

meg munka által kenyerét s az emberek becsülését. – Nem taszítottad ki

az ajtón. – Nem mondtad ki az emberek előtt a rosszabbik nevét. –

Kegyelmeddel betakartad az ő bűneit. – Szólj, Manassé: haragszol-e azért, hogy ezt álmodtam? Igaz lehet-e ez így?

Manassé nem tudott neki felelni, csak fejét ingatta csendesen, s

megszorongatá a kezét tartó kezet.

– Ugye, Manassé – rebegé a beteg leány –, ha én nem érem is azt meg,

hogy ő visszatérjen, de ha mégis visszatérne és én nem volnék már itt, hogy kezedet könnyeimmel áztassam őérte; úgy fogsz vele bánni, mintha

én még látnám azt; úgy fogsz hozzá szólni, mintha én még hallanám azt?

Manassé némán inte. S az ő fejbólintása egyértékű az esküszóval.

– Ha meghalok, ugye, odateszed a keblemre ezt az arcképet, ezzel a száraz koszorúval, s engeded, hogy együtt menjek el vele, porrá lenni.

Néma igenlés volt a válasz.

– És ha nem találna visszajönni – suttogá heves lélegzettel a leány. –

Ha az álom, nem más, csak álom – ugye, megígéred nekem, hogy

számomra akkora üreget vágsz a sírboltban, ami kettőnek elég, s ha ő

meghal –, pedig meghal rövid időn – elhozod, s odahelyezed mellém a koporsóját. És ha börtönben és ha vesztőhelyen hal meg, akkor is

elhozod, és helyet adsz neki énmellettem.

Manassé félrefordítá a fejét.

– No, ígérd meg.

Megcsókolta őt. Ez volt a fogadás.

Arra aztán a beteg leány megölelte a ráhajló bátya fejét, s egy

testvércsókban homlokára lehelé a legtisztább áldását egy szűzi léleknek,

aki jobban a mennyhez tartozik már, mint a földhöz.

– Elaludtam a napfelköltét – súgá a leány. – Emeld föl a fejemet. Úgy

szeretném még egyszer látni a szép napfelköltét.

És még egyszer meglátta azt. A torockói völgyben kétszer szokott

virradni egy nap.

LIII.

Budapestre megérkezve Vajdárnak jelentkeznie kellett a rendőrségnél,

hogy itt van.

A magyar főváros abban az időben sajátszerű képet mutatott. Minden

ember a nemzeti viseletet vette föl; a zsinóros dolmányok és sarkantyús

csizmák között egy olyan párizsi divatban járó alak, mint Vajdár,

kockáztatta azt, hogy amint az utcán megjelenik, az élclapok rögtön állandó figurát csinálnak belőle. Hanem hát még ezen segíthet a szabó, gombkötő, szűcs és csizmadia.

Vajdár elátkozta az egész várost. Ennél különb dolog börtönre ítélve lenni. Inkább valahová becsukva, mint mindenünnen kicsukva.

A rendőrfőnök megvigasztalta. Nem fog itt maradni. Tovább kell

mennie abba a “koronaországba”, amelyben született: Erdélybe.

Ez még jobb! Ott őrá százan meg százan rá fognak ismerni, mint

Diurbanura.

Minden

lépten-nyomon

találkozni

fog

egy

özvegyasszcnnyai, aki rákiált: “Ez volt, aki lemészároltatta a férjemet!”

Hanem hát kötött útvonala volt, mennie kellett tovább hűséges

kísérőjével.

Kolozsvárra késő este érkezett meg. Szerencséjére esős idő volt, senki sem járt az utcán, csak a vásárról hazatérő oláhok. Nyugtalanította, hogy

azok mind köszöntek neki. Azt gondolta, fölismerték benne a hajdani tribunt. Pedig azok csak köszönnek megint minden úrfélének, akit elöl-utól találnak. Jó emberek azok, ha senki sem fúj beléjük rossz lelket.

Itt már keserves panaszra fogta a dolgát Vajdár a rendőrfőnök előtt. Ő

ebben a városban meg nem maradhat. Engedjék Nagyszebenbe költözni.

Megvigasztalták. Nem is fog itt maradni, tovább menesztetik. De nem

Nagy-Szebenbe, hanem haza, abba a városba, ahol született.

– Torockóra!

– Igen. Torockóra. Ez a rend. Ki hol született, oda toloncozzák haza.

Erre már a düh és rémület tört ki ajkain.

– Küldjenek inkább Szibériába, vigyenek Cayanne-be! Küldjenek

gályára! De nem Torockóra. Azok közé, akik a világon legjobban

gyűlölnek! Egy percig sem biztos ott az életem. S ha agyon nem ütnek az

első héten, úgy éhen fogok meghalni közöttük! Inkább egyenesen

akasszanak fel.

A rendőrfőnök megvigasztalá. Torockón van rendőrség, van bíróság.

Számíthat védelemre személyes bántalmazások ellen, s megtorlásra a

megtörtént bántalmazás esetén. Ami az éhen meghalást illeti, az ellen is

van intézkedés téve. A bellebbezés tartama alatt az “illető” évenként háromszáz forint kegydíjat kap, havonkénti részletekben fölvehetőt a rendőrségnél. A hatóság figyelme mindenre kiterjed. A “fizetési ívvel”

rögtön boldoggá is tette a kegyelmes úr Vajdár Benjámint.

S azzal karon fogta őt a barátságos kísérő, fölsegíté a szekérbe, és vitte

Torockóra “haza”.

Tehát Manassé átka teljes mértékben kitöltetett a fejére.

– “Vissza kell neked kerülnöd ide, kitaszítva az egész világból, s azoknak a házaknak az ajtaján koldulnod az irgalomkenyeret, akiket

elpusztítottál!”

És beteljesült Anna óhajtása is, hogy vissza fog ő térni még ahhoz a házhoz, ahol az arcképét most is immortelle-koszorú köríti, s el fogja hozni sebeit a világból, hogy azokat ott bekötözzék, s homloka

szennyfoltjait, hogy ott letisztogassák.

Mert nem volt elég, hogy szülöttevárosába vitték haza, hanem amint ott a rendőrbiztosnál megállapodott, s kérte, hogy valami szállást

rendeljen a számára, az igen nyájasan nyugtatá meg, hogy aziránt a felsőbb parancs intézkedett már; a bellebbezett annak a családnak fog átadatni, amely őt fölnevelte. Lakása lesz a “szülői” ház.

Erre már oly dühbe jött, hogy magát a rendőrbiztost inzultálta.

Az pedig hidegvérű ember volt, s azt mondá neki, hogy ha nem viseli

magát engedelmesen, kegydíját is el fogja veszíteni, s akkor igazán mehet

koldulni.

Meg kellett magát adnia rettenetes sorsának.

Tűrnie kellett, hogy a kísérő biztos karon fogja, s Torockó utcáján végigkísérje, egész az Adorján-házig.

Nem nézett a szemközt jövők szeme közé. Engedte magát vitetni

kábult fővel.

A kapubejárat, a fák az udvaron, a tornácfolyosó mind oly régi

ismerősök voltak. A tornác végében volt egy szúnyoghálós külső ajtó. Az

volt az ő egykori szobája. A véletlen most is azt nyitá meg előtte.

Manassé jött rá szemközt.

Ah, minő találkozás volt ez! A szentgyörgyi pincejelenet után.

Az ember, akit megfogott az átok, mint a rozsda, mint a penész, tetőtől talpig, ott állt prófétája előtt, kinek szava ítélet volt az ő fején. Az most ráteheti a lábát az ő fejére, és belegázolhatja az arcát abba a fekete vassalakba, ami neki ezentúl irgalomkenyeret ad!

A kísérő biztos elmondá Adorján Manassénak, mint a ház fejének, a legfelsőbb rendőrhatóság rendeletét, tudatá vele, hogy az illető

“családtag”-nak csupán lakhelyet tartozik adni a ház; élelméről

gondoskodik a hatóság, “havonkénti huszonöt forintok” kifizetése által.

Vajdár a fogait csikorgatta szégyenében, s azon gondolkozott, hogy

megölje mind a két embert.

Manassé hangja, midőn választ adott, oly nyugodt volt, hogy azon

semmi kedélyhangulatot nem lehetett észrevenni.

– A hatóság rendeletében megnyugszom – mondá a biztosnak –, s arra

semmi észrevételem nincs. Vajdár úr e család tagja volt, s azokról házunknak kell gondoskodnia. A hatóság kegydíjára nincs szükségünk.

Gyárunknál egy főkönyvvivői állás lesz betöltendő, s arra Vajdár úr elég

képességgel bír. Lakását magában a hámorban választhatja, s fizetéséből

tisztességesen megélhet. Rajtam is könnyíteni fog vele, ha az állást elfogadja, mert a könyvvitelt eddig nőm maga végezte, s őt most e tehertől fel akarom szabadítani. Ma többet nem beszélhetünk erről, majd

holnap rendbe hozzuk az ügyet. Addig legyen Vajdár Benjámin úr e

háznak vendége. Szívesen látjuk.

Többet nem szólt, hátat fordított, és kiment a szobából.

Vajdár összeszorított öklét vérig harapdálta fogával.

S még azután a kegyes kísérő, búcsúzás fejében, egy nagy prédikációt

tartott neki, hogy minő nagy szerencse érte egész váratlanul! Ez már aztán igazi földi gondviselés! Ilyen szíves fogadtatásban részesülni, s egyszerre kész hivatalra találni, amibe csak bele kell ülni az embernek! S

hozzá még milyen szép város! Milyen gyönyörű leányok! No, csak azon

legyen, hogy minél előbb megházasodjék. Itt már szépen megélhet.

Vajdár nem reflektált kísérője kegyes beszédére; hagyta őt búcsútlanul

tovább menni. Még csak meg sem köszönte neki, hogy Bécs városától idáig fáradt – az ő kedvéért.

Forrt minden erében a felkavart méreg. Láz volt az, ami agyát hevíté.

Ha megbántott ellensége, minden keserűséget százszorosan torolt volna

rajta vissza; nem ingerelte volna oly frenetikus dühre, mint azáltal, hogy

őt, a földre lesújtottat, még föl akarja emelni. Még gondoskodik számára

nyugalmas jövendőről, még állást készít neki, ahol megbecsült, hasznos tagja lehessen a társadalomnak, s azt is oly gyöngéden teszi, hogy a látszat szerint a könnyebbülés a nagylelkű rovására essék. Feleségét akarja felszabadítani egy terhes foglalkozástól. – Nem bántja meg azzal a

szóval: “Megbuktál, és most én jót teszek veled!” – Azt mondja neki:

“Jókor jöttél, szívesen látunk, jót fogsz tenni Blankával!”

Ah, minő véres színben úszott előtte az egész világ!

Kényszeríteni őt arra, hogy jót tegyen! Jót tegyen azzal, akit üldözött!

És aztán lássa őt mindennap boldognak!

– “Valami iszonyú rosszat kell tennem ma! – mondá a keblében lakó démonnak. – Egy olyan katasztrófát, amivel méltón legyen bevégezve ez

a rettenetes élet! Mit teszek? Nem tudom még. – De az irtózatos lesz. –

Felgyújtom-e ezt a házat? Vagy megölöm a család legkedvesebb

gyermekét, akit kezembe kaphatok? Asszonyt teszek-e szerencsétlenné?

Vagy a legjobb férfit holttá? De megemlegessék azt a napot, amelyben engem visszaajándékoztak ennek a háznak!”

Egy hatcsövű revolver volt a zsebében.

Elvakult dühvel, agyagszínű arccal nyitott át a kis szobából nyíló mellékszobába. Ott nem talált semmi tárgyat, semmi élőt, amin valami bosszúját tölthesse.

Továbbment a következő ajtóra. Az ilyen kisvárosi házaknál minden

ajtó nyitva szokott lenni. Itt nincsenek tolvajok.

A címerterem tárult eléje. Oda is benyitott. Ott azután – talált valamit.

LIV.

A terem közepén volt egy nagy ravatal; a koporsóban ott feküdt egy kiszenvedett angyal. Egy márványfehér arc, behunyt szempillákkal.

A halott keze keblén volt összetéve, s az összetett kezek között az örökvirággal koszorúzott arckép. Azt kívánta, hogy azzal együtt

temessék el.

Vajdárt Anna koporsója állítá meg.

Most látta, hogy mily végtelen szerelem volt az, amit ő eldobott

magától. Őrangyala volt az, aki neki még holtában is megbocsát. Ki az ő

képét még az Isten elé is magával viszi.

Egy egész világ gömbölygött le előtte; nagy, mint a kerek földgömb maga, tele a paradicsom édeneivel, a boldogság, az örömek minden

zónáival és meridiánusaival; körülrepkedve angyalok seregeitől. Ez a nehéz gömb, amint közeledett felé, összemorzsolta őt, végighengerült elfulladó mellén – a megsemmisülés percében az atomokra omló ember

kínordítása tölté be a házat. Végigzuhant Anna koporsója mellett, s homlokát a ravatal széléhez csapva, eszméletlenül maradt.

Mikor magához tért, egy kis kertre nyíló szobában, az ágyban feküdt.

Előtte állt Manassé, ki sebzett homlokára jeges borítékot rakott.

– Hagyd el, Manassé – szólt Vajdár, felkelve az ágyból. – Ne ápolj engem. Ebcsont beforr! Ne fáradj velem, kérlek. Ha a két India minden balzsamában megfürösztesz is, én attól jóvá nem leszek. Nincs Messiás, aki énbelőlem az ördögöt kiűzze, aki már bennem lakik. Meg van

romolva minden csepp vérem, s nem tudok gondolkozni másról, mint

arról, hogy mi rosszat tegyek. Az a rettenetes látvány, ami engemet lezúzott, nem javította meg ezt a rossz szívet; csak más irányt adott az én szörnyetegeimnek. Ah, ha tudnád, hogy ordítanak itt a fejemben

Cerberus kutyafejei! Valakit meg kell marnom! – Te már ne félj a harapásomtól. Az a megfoghatatlan, az a megérthetetlen szentség, aki megvédett engem a te haragodtól, megvéd téged is az én mérgeimtől. De

visszafordulok azok ellen, kik ezeket a mérgeket belém oltották. Beszélni

fog még rólam a világ! – Nincs rajtam semmi jó. – Nem örülök semmi egyébnek, csak annak, ha más szomorkodik. A kezemnek minden ujja

piszoknyomot hagy maga után, s a lábnyomaimat sírkeresztek jelölik. De

vannak emberek, akik mellett én még fehér vagyok, mint a fehér liliom, és ártatlan, mint a bárány. – Bélpoklos, ragályos dögtestet csináltak belőlem, és mikor már nem tudtak mással ártani a te házadnak, engemet

dobtak ide. Ahogy a kínai tengeri rablók hajigálják legyezőikre a

ragályban elhullottak fertőzött rongyait. És ők most kacagnak rajtam.

Kesztyű voltam a kezükön. Bepiszkoltak azzal, amiben dolgoztak, s

aztán elhajítottak. – Kérlek, Manassé, ne hallgass rám. – Meg vagyok őrülve. Nem csoda. – Eredj családodhoz. Annak most nagy bánata van.

Nem szükség, hogy az én jelenlétem hírével szaporítsd azt. – Ne mondd

senkinek, hogy itt vagyok. – Ez a kerti szoba jó csendes kis hely. Van benne íróeszköz, egyéb nem kell. Meg egy korsó víz. – Hagyj magamra

reggelig. Semmire sincs szükségem. Nem maradok a házatoknál. Csak a

temetést várom meg. Ahhoz van egy kis jussom. Hisz engem is temetnek

akkor. Azután majd tudom, hogy mit teszek. Az én dolgom az. Elmegyek

innen. Többet nem fognak ide küldeni tehozzád – hanem megyünk

együtt édes hercegem s bálványom szépasszony, együtt a gályákra! –

Most zárd rám az ajtót, hogy véletlenül valaki be ne jöjjön ide. Ha még valami kívánságomat teljesíteni akarod, holnapra rendelj ide nekem egy

szekeret a kert alá, mely Szebenbe vigyen. Azalatt míg mindenki oda lesz

a temetésen, én itthagyom a házatokat észrevétlenül. Ha nem lesz

kocsim, gyalog megyek el. Ne akarj lebeszélni, kérlek. Élő pokolgép vagyok. Az óramű fel van húzva, s mikor az lejár, elsüllyeszti a hajót, amelyik fölvette. Ne akarj itt tartani. Gyászcsinálásnak, rémületköltésnek

terveivel vagyok tele. Eredj tőlem.

Manassé lefektette őt az ágyába, és azt mondta neki:

– Lázban vagy, pihend ki magad.

Azzal magára hagyta őt, s rázárta a szobája ajtaját.

Családjának még nem szólt semmit Vajdár ittlétéről.

Kimentek ketten Áron bátyával a birgejbe kivágni a családi

síralagútban a fülkét a legkedvesebb testvér számára.

– Akkorára vágjuk, hogy két koporsó elférjen benne – szólt Manassé, mikor hozzáfogtak.

– Akkorára.

– Ő kívánta.

– Mi úgy tegyünk.

A szobában hagyott jövevény pedig elkezdett írószerek után keresgélni

Manassé íróasztalán. Kénytelen volt kihúzni egy fiókot, hogy levélpapírt

találjon. Ott a tiszta papír alatt talált két megfakult, elsárgult papírdarabot, amikre ráismert. Az őáltala hamisított váltók voltak azok.

És mind a kettőn ki voltak törölve az aláírt nevek. S a törlés rozsdaszín tintája bizonyítá, hogy az nagyon régen történt! – Manassé rég

lefegyverezte bosszúját önmaga, hogy ellenségét, még ha akarná is, ne üldözhesse.

LV.

A két férfi reggelre volt készen a munkával, akkor kerültek haza. Hideg,

ködös, nyirkos őszi reggel volt.

Manassé azt mondá a szolgájának, hogy fogja a szobája kulcsát,

menjen be, s csináljon tüzet a kandallóban. Egy vendég úr van odabenn;

azt, ha alszik, fel ne költse.

A szolga kevés idő múlva visszajött, s azt mondá Manassénak,

miközben folyvást prüsszögött:

– Az a vendég úr aligha meg nem akar halni.

Manassé sietett rögtön a szobájába.

Ott találta Vajdárt az íróasztala mellett ülve, arcán a halálküzdelem rémtüneményeivel. Szemei kimeredtek üregeikből, ijesztő fénytől

ragyogva, arca szederjes volt, és ajkai felduzzadtak. Előtte volt az asztalon egy megkezdett írás, és a marokenkötésű tárca felnyitva, s a belőle kivett iratok szétterítve.

Manassét a szobába lépéskor meglepte már valami egzotikus maró

fűszerillat, mely őt is egyszerre prüszkölni kényszeríté. Emiatt hirtelen zsebkendőjét tartá arca elé.

Amint őt meglátta az asztalnál ülő alak, üvegfényű szemeit

rámeresztve dadogá nehezen forduló nyelvvel:

– Felém ne jöjj – halál van itt!

S az arcát az iratok felé fordítá. Kezeit már nem bírta megmozdítani.

Manassé hirtelen kinyitotta az ablakot, s egy perc alatt megértett mindent. Összemarkolta az asztalán heverő iratokat.

– Ne bántsd! Ne bántsd! – hebegé a tehetetlen alak. Manassé pedig, arcát kendőjével eltakarva s lélegzetét visszafojtva, az egész

iratcsomagot, a tárcával együtt, a felszított kandallóba hajító.

A nevezetes bűnpör legsúlyosabb terhelő okmányai lángot vetettek.

Nem ölhettek meg többé senkit.

De Vajdárt még megölték.

Manassé visszasietett hozzá, s arcát friss vízzel megmosva igyekezett őt életre hozni.

A hideg víz enyhíté a halálkínt. Vajdár az ajkához emelt korsót fenékig

kiitta, s attól szava, eszmélete kis időre visszatért.

– Pokolbeli tűz ég bennem – hörgé. – Meg vagyok ölve. – A Borgiák keze messze elér. – Én őt megloptam; ő pedig megölt engem. – Úgy kell.

– Megdöglöm. – S nem vihetem őt magammal a pokolba, Manassé. – Ne

gondolj énvelem. – Fuss a rendőrséghez. – Jelentsd fel, hogy haldoklom.

– Vigyenek el innen Szebenbe. – Orvosrendőri eljárás tárgya lettem. (Itt még nevetett is kínra torzult arccal.) Ha itt temetnek el, téged fognak vádolni, hogy te mérgeztél meg. – Még mint halott is rosszat teszek veled. Nem hagynak neked békét. – Még mint csontvázat is ki fognak hurcolni a sírból, hogy téged üldözzenek általam. – Ne keress a

gyógyszereid közt semmit. – Ismerem én ezt a mérget. – Mint porzót hintik a papírra. – Nem én vagyok az első. – Egész orvosi fakultás futott

össze, hogy megmentse őket. – Nem találta ellenszerét. – S én azt hittem,

hogy én csaltam meg őtet. – Tíz perc múlva halott vagyok. – Kezem, lábam nem él már. – Belül égek, kívül fagyva vagyok. – Küldd el a hullámat Szebenbe. Átok a világra!

– Benjámin – szólt Manassé, lefektetve a haldoklót az ágyra, odatéve kezét a mellére. – Az Úr keze van rajtad. Térj Istenhez. Ő olyan bíró, akinek mérlegén egy pillanat malasztja lenyomja egy élet minden átkát.

– Dobj ki a szemétre. – S rúgj rajtam egyet az utolsó pillanatban. Az talán jól fog esni.

– Nem, Benjámin. Annak a jó angyalnak, aki téged holtáig szeretett, én

azt ígértem, hogy ha valaha túlélnélek, elhozlak ide holtan, a koporsódat

az ő koporsója mellé fogom tenni.

A haldokló melle küzdött a benne lakó démonnal.

– Őrjöngő! – S mit fogsz mondani a világnak, a hatóságnak,

ellenségeidnek, ha kérdik, miben haltam meg?

– Azt mondom: holt menyasszonya láttára megszakadt a szíve, s hinni

fogják.

Erre a szóra azokból az égő, kimeredt szemekből kicsordult a könny. S

e könnyhullásra, mintha nehéz varázs szakadna fel kebléről, még egyszer

megmozdult, s arccal odavetve magát Manassé kezére; megcsókolá azt.

És aztán halkan rebegé e szót:

– Egy az Isten.

A megszálló démon elhagyta a testet.

Arca egészen átváltozott; hosszúra nyúlt, elsápadt; homloka kisimult.

A hajdani nemes kifejezés visszatért vonásaira.

– Köszönöm – rebegé.

A harang “készülőre” kongott. A gyászkíséret gyülekezni kezdett a ház udvarán, a diákok is megérkeztek már, akik énekelni fognak, s hozzákezdtek a hangoláshoz.

– Kérlek – szólt elhaló hangon Benjámin. – Hagyd nyitva az ablakot.

Hadd jöjjön be az ének hangja hozzám. Eredj.

– Isten legyen veled.

S az ablakon átzengő ének hangjai felvették őt láthatatlan szárnyaikra,

s utánavitték annak az előrement fényes alaknak, aki már azóta az Úr zsámolya előtt térdel könyörögve: “Ha én megbocsáthattam neki,

szegény elmúlandó asszony, hát te hogyne bocsáthatnál meg neki, erős,

örökkévaló Isten!”

Mikor a gyászoló család visszatért a temetőből Manassé maga köré

gyűjté egész nemzetségét, s így szólt hozzájuk:

– Még egy halottunk van. – Benjámin testvér hazaérkezett töredelmes,

bűnbánó lélekkel; s amint meglátta Annát holtan, megszakadt a szíve, meghalt.

És ezzel a szóval tisztára mosta őt.

Csak a szép Cyrene tudta, mikor meghallá, hogy Vajdár meghalt,

miben halt meg.

És abból, hogy csak ő halt meg, és nem többen, azt is megtudta, hogy a

veszélyes iratok meg vannak semmisítve.

Azért mégis neki és hercegének jutott a legnagyobb büntetés ama nagy

bűnpör vádlottai közül. A többieknek csak halál; nekik egy sír: amelybe

napról napra mélyebben süllyed a halott, reménye nélkül a

feltámadásnak: a világ megvetése.

Az Adorján-család pedig virágzik és gyümölcsözik. Manassé, Blanka

boldogságát sokszorozzák gyermekeik; a torockói nép munkáján áldás

van; házaiban örvendő, elégedett nép, aki tanul, fárad, gyönyörködik, előrehalad, békében él, világosságot terjeszt, embert megsegít, Istent imád, hazát szeret, nemzetet gyarapít: – s ez az a történet, aminek nincs

vége; ne is legyen sohase vége!

Jegyzetek

Az ide mellékelt jegyzeteket nem abból a célból bocsátom az

olvasóközönség elé, mintha előre el akarnám magamat sáncolni a

műbírálatnak azon ostroma ellen, melyet regényeimnek történeti háttere

és azáltal a mesevázlat ellen szokott megindítani. Először is nem

követelem a regényíró számára azt a jogot, hogy a históriaíróval

versenyezzen, másodszor nem ismerem el azt a kötelezettséget, hogy a regényíró a historikus nézeteinek a maga alkotását alárendelni tartozzék.

A múzsák között egyedül Clio az, aki nem “szent”. Ő nagyon is emberi

lény. Vulgivagább Venusnál. Kacérkodik minden nemzettel. Ugyanazt a

történetet másképp mondja el a franciának, másként az angolnak. A

költészet múzsája, mikor igen nagy szellemekkel kötött szövetséget, ezt a

nénjét igen alárendelt szerepre használta. – Az “orléans-i szűz”-et Schiller egy szentnek, Shakespeare egy bukott leánynak mutatja be, s mindkettőnek a műve költői remek, bár mindkettő alkotásánál nagy

lemondásába kerülhetett a történelem múzsájának segédkezet nyújtani.

Ha Stuart Máriát Shakespeare írta volna meg, bizonyosan Erzsébet lett volna benne a hősnő, és Mária a szörnyeteg. Az angol “Clio” így diktálja

azt.

Azonban magam is éreztem, hogy jelen regényemnek tárgya annyira

ismeretlen a jelen közönség előtt, s a korszak eseményei, melyben az játszik, annyira határosak már a meséssel, hogy némi igazolással

tartozom az elbeszélés valószínűségének. – Azért hoztam fel tehát

csupán az igazoló adatokat; mert éreztem, hogy regényemnek erkölcsi iránya halomra dönthető lenne, ha csak egyet is azok közül a végzetes fordulatok közül, mint az igazzal ellenkezőt lehetne bemutatni. –

Igazolnom kellett, hogy mindazokat nem a véletlen, nem a vakeset, de valóban egymással küzdött erkölcsi ellentétek következetes harca idézte

elő; mely erkölcsi tusa érezhető volt a családi tűzhely magányától elkezdve egész a csatatérig, s kiterjedt a kormányzat magaslatáig,

mindenütt követelve áldozatait, romokat hagyott emlékül maga után, s végződött az egyik fél teljes és ismételt bukásával, s amely bukás annál nagyobb volt, mert a hatalom korlátlan birtokában levő eszme vezetőit rántotta le a porba.

Ami hiánya van a művemnek, azt egyéni ihletettségem rovására kérem számítani, aminek korlátoltságát én magam legjobban elismerem.

Budapest, 1877. május 12.

A szerző.

A regény címe: “Egy az Isten!”

A magyar unitáriusok jelmondata. Annyira kiváltságos kifejezés

nyelvünkben, hogy azt semmi más idegen nyelven nem lehet eltalálni.

Azért a német fordításban azt a címet vette fel a fordító: “Die nur einmal lieben”, mert az, hogy “Es ist ein Gott!” csak köznapi frázis, s magyarul azt teszi: “Van Isten!”; amit bebizonyítani nem volt e regény feladata. Az pedig, hogy “Es ist nur ein Gott!” már fanatikus provokáció, s a mohamedán “La illa, illa illah!”-nak felel meg; ami megint nem volt e regény célzata. Angolban jobban megközelíthető e mondat értelme: “God

is one God” – vagy mint Fretwell amerikai fordítása kifejezte: “One is the Lord”; de végre az is abbahagyta, s megtartotta az angol fordításnál is a magyar jelmondatot és a németnél használt címet, mely elsőt ugyan

valószínűleg így fog olvasni az angol, hogy “Idzsi ez Ajsztin”.

1

Egyistenvallók. Azért használtam az “egyistenvallók” elnevezést az unitárius helyett, mert hazánkban is legtöbben azt hiszik, hogy ezek azonosok az “unitos” görög egyház híveivel, akik pedig római katolikusok és nagyrészt románok, magyar-szerbek (Szabadka), macedon

görögök és kis részben magyarok; míg a magyarhoni “unitáriusok”

egyáltalában magyarok és protestánsok.

2

“Rólunk, unitáriusokról, azt hiszik még sokan, hogy nekünk szarvaink vannak.”

(Brassai Samu.)

3

“Hagyományozó és örökösök. “Hasonló értelmű végrendelet egy magyar főúri család viszonyaiból ismeretes hazánkban.

(Saját jegyzeteim.)

4

Torockó és népe. Torockó múltjáról és jelenéről a hazai írókon kívül kimerítő feljegyzéseket írt egy angol tudós.

(L. Booner: Transsylvania and his peoples.)

5

“A szegény enyediek és az ottani tanulók és tanárok életben maradt része is Torockóra húzódott; ott templomoztak és folytatták a tanítást, s

Torockó segítette mindaddig, míg Enyedre visszaköltözhettek.”

(P. Szathmáry Károly: A gy.-fehérvár-nagyenyedi Bethlen főtanoda története.

138-141. lap.)

6

A brachium. A mondott fegyveres karhatalom a torockói népnek hűbéri szolgálatra kényszerítése alkalmából történt, 1702. november 17-én

Rabutin osztrák tábornok katonái hajtották azt végre, s a legyőzöttekkel

akkor íratták alá azt a reverzálist, hogy soha semmiféle “rebellióba” nem elegyednek, s maradékaiknak is meghagyják, hogy affélékbe ne elegyítsék magukat. “E rémnapok emlékére vannak a torockói házak ablakai kívülről veres szegélyzettel körülvéve.”

(Orbán Balázs: A Székelyföld leírása. V. köt. 805. lap.)

7

“Esernyőt hordanak magukkal.” Széchenyi István nevezte el a pesti március 15-i népnyilatkozatot “parapluie-revolutiónak”. Eső esett, s a közönség felvont esernyővel ment – megkezdeni a nagy horderejű

mozgalmat.

(Saját j.)

8

“Egy árva ország. “

A szimbolikus dal Velencéről szólt. (S. j.)

9

Egy karnagy. Mozart fiatal korában a Miserere zenéjét egy kalapjába elrejtett papírlapra lehangjegyezte. – Bécsben Lipót császár alatt előadták azt, de nem tetszett. A pápa azt mondta rá: “Nem elég ahhoz a partitúra, ehhez a tradíciók is szükségesek.”

(Saját jegyzeteim.)

10

Áldás a római seregekre.

(Staatengeschichte der neueren Zeit. Hermann Reuchlin. N. kötet.)

11

“A házasság érvénytelen, még a sacramentalis copulatio dacára is, ha

az egyik fél dühöngő, álomjáró vagy nehézkóros.”

(Instrucio 13. §. Schultze. Eherecht 16. §.)

12

A pápa kegyelmezési joga.

“A pápának hatalma van a létező házasságot, kegyelem útján, nem létezőnek nyilvánítani.”

(Schultze, Eherecht 51., 52. §.)

13

A házasság semmis, ha az egyik fél eltitkolta, hogy lelki betegségben szenved, vagy olyan bűnt követett el, mely becstelenítő büntetésre ítéltetést von maga után.

(Walter. Kirchenrecht. Nro 4. Note 9.)

14

“A rácok.”

Magyarország bánáti vidékén kitört fajharc története.

(S. j.)

15

“Giacomo.”

Ez volt a “mókaneve” (Spitzname) annak az államférfinak, aki később

Antonelli bíbornok név alatt lett világhírűvé.

(S. j.)

16

Rossi figyelmeztetése a veszélyre. “Egy úrhölgy, egy lengyel tábornok és egy kegyes pap figyelmeztették Rossit a személyes veszélyre, s

tanácsolák neki, hogy a parlamentpalotát katonákkal szállassa meg. Ő, az

alkotmányos formák szigorú tisztelője, azt felelte, hogy ehhez csak a parlament

elnökének

van

joga…

Mindannyiak

könyörgésére,

rimánkodására azt mondá, hogy őneki kötelessége megjelenni, s azt

teljesíteni fogja. A pápától engedélyt kapott egy olyan megnyitó

beszédre, melyben lángszavakkal mutassa be a nemzeti egység,

függetlenség javainak dicsőségét, a törvényes szabadságot, sőt még az egyház világiasítását, tehát a polgári kormányzatot is. Ez volt a koszorú,

amivel az áldozat magát felékesítette.”

(Hermann Reuchlin, Staatengeschichte der neueren Zeit. V. k. 42. l.)

17

“Egy szavahihető ember, ki 1849-ben Garibaldit mint főtiszt követte, hírhedett keresztülvonulásán az egyházi államon át, beszélte, hogy egy halálra sebesült vallotta meg neki végvonaglásai között, hogy ő volt Rossi orgyilkosa. Zambianchinak nevezte magát. Talán ugyanaz, ki a

Romagnában pusztított?”

(Ugyanott V. köt. 43. l.)

18

Calderari.

“Ekkor jelent meg Calderari ezredes, ki kora fiatalságától fogva a pápai rendőrségnél szolgált; azt küldte ki a kormány, hogy a gyilkosság

bűnrészeseit fogja el. Ez a Calderari a sokaság közé lépve kijelenté, hogy

ő a nép részén áll, s kardját ki nem húzza ellene. A carabinieriknek azt tanácsolta, hogy testvérileg ölelkezzenek a néppel.”

(Uo. 44. l.)

19

“Mintegy kétszáz egyén, azok között pápai egyenruhások, a gyilkos

magasztalása mellett vonultak a meggyilkolt háza elé, hol annak gyászba

borult családja tartózkodott… A börtönbe zárt foglyokat kiszabadíták.”

(Uo. 45. l.).

20

“Circolo popolarék.” “Népkörök.” Politikai klubok, amik a római forradalom alatt a parlamenti szónokok befolyása alatt nagyobb hatást gyakoroltak a közügyek vezetésére, mint a kormány és az országgyűlés.

Főagitátor: Sterbini.

(Staatengesch. H. Reuchlin.)

21

“Calderari megjelenik csapatja élén, s kezeit kiterjeszti a pártok felé; a

nép árulónak szidalmazza, s ő vérző arccal áll annak a részére.”

(Uo. 46. l.)

22

“A lázadók egy ágyút szegeznek a főkapunak. Torre mérnök, demokrata, Róma ostromának történetírója, roppant termetével az ágyú

torka elé állva, megakadályozza a Vatikán lövetését.”

(Uo. 46. l.)

23

“Némely helyen megünnepelték az orgyilkosságot, név szerint

Livornóban.”

(Uo. 47. l.)

24

“Ritkasága végett is csodának nevezhető amaz erős északfény, mely az

Quirinálból nézve, úgy tűnt fel, mintha egész Róma égne. A pápa térdre

borult annak láttára, imádkozva. A nép vészjelt látott benne.”

(Uo. 51. l.)

25

A pápa menekülését álruhában egyértelműen írják le, így Reuchlin és Cesare Cantu: a nőruha álcáját. Meyer C. L. Geschichte des Kirchenstaates 1098. lapon hozza fel: “A pápa ezalatt a Quirinalban fogolyként élt, míg nov. 25-én sikerült neki nőruhában s egy hölgy kíséretében Gaetába elszökni”. Legelfogadottabb azon adat, mely szerint a bajor követ maga volt a pápa álruhás kísérője.

26

A holt város a Karszt sziklatájain.

(Saját jegyzeteim után.)

27

Pozsonyi jurátusok.

A 48 előtti korszakban a rendi alkotmány országgyűléseire minden

megye két követet küldött. E követek mellé aztán a megye költségén jogvégzett fiatalok, királyi táblai felesküdt jegyzők voltak alkalmazva, hogy ott magukat a közjog gyakorlati terén kiképezzék. Ezek alkották az

úgynevezett “országgyűlési fiatalságot”. A márciusi napokban e

pozsonyi országgyűlési fiatalságnak megjelenése Bécsben nagy

befolyással volt az ottani válság kitörésére, aminek érdeme aztán közte s

a pesti fiatalság között sokáig vitás kérdésül fennmaradt, míg nagyobb dolgok le nem mosták azt a tábláról.

(S. j.)

28

Ciprianu háza.

(Saját jegyzeteim nyomán. L. Magyarhon szépségei 73. l.).

29

“Pazsura.”

Az oláh felkelőknek a balázsfalvi népgyűlésen osztott császári

menlevél.

(Saját j.)

30

Az ismétlő forrás.

(Saját útijegyzeteim nyomán. Magyarhon szépségei 75–76. l.)

31

A magyar zsidók.

“E felekezet ősei hagyományos erkölcseivel s a keresztény magyar

társadalommal teljesen szakítva, üdvét egy közüldöztetésben élt népfaj hitében találva föl, annyi üldöztetések, véres kínok között fenn bírta tartani magát.

Egyszer fölvett vallásuk gyakorlatában és szokásaiban többé legkisebb

változtatást sem tettek; istentiszteletök s szokásaik végrehajtásában a

legortodoxabb zsidó szigorúságával járnak el, dacára, hogy együtt élnek keresztény fajrokonaikkal, egyforma ruhában járnak, s ugyanazon

nyelven beszélnek ezekkel; nemzetiségükre magyarok, vallásukra

zsidók…

Ha kényszeríttetnek színből a keresztyén istentiszteletben részt

venni… az úrvacsoránál reszketve veszik szájukba a kenyérfalatot, de meg nem rágják, le nem nyelik, hazaviszik titkolva, s otthon a kutyának

dobják.

A keresztény ünnepeken bezárkóznak, s átalusszák az ünnepeket.

Annál buzgóbban megünneplik a zsidó ünnepeket.

Pénteken este, amint megpillantják Jeruzsálem felől az első csillag föltűnését, letesznek minden munkát a kezükből, s azonnal meggyúl a gyertya minden ház ablakában, s késő estig hallhatni ott a zsidó

vecsernyét.

A szombat minden óráit oly szigorúan szentelik meg, amint azt a 4-ik

parancsolat betűi követelik. Minden ház belsejében a szomszédok

látásától jól elrejtve, egy kis sekrestyeszerű fülke van építve, kelet felé, s függönnyel elválasztva. Abban imádkoznak.

A tisztelet külalakja azonos az izmaelitákéval: megövedzés a kendővel,

a könyökszíj, tefillim, a hajlongások, az ima mormogása közben.

Énekeiket Pécsi Simon, híres erdélyi fejedelmi kancellár, a magyar

zsidó vallás alapítója fordította zsidóból. Van egy zsolozsmájuk, melyet mennydörgés alkalmával énekelnek, mikor minden ablakot kinyitnak:

“Nyisd meg uram,

nyisd meg Irgalmad ajtaját!

Küldd el nekünk, küldd el

Az igaz Messiást!”

Nagyobb ünnepélyeik megülése valamelyik társuk házánál tartatik

meg; az a ház a zsinagóga.

Egy közölök a felszentelt rabbi. De az gyakran változik, hogy a

keresztyének meg ne tudhassák, melyik az.

A legutolsó főrabbijok volt Csukor Mihály. A rabbi fizetése a

baromfiak megöléséért járó sakterdíj. Annak a szakállát soha levágni nem

szabad.

Törvénykönyvük a zsidó pentateuch.

Várják az igaz Messiás eljövetelét, az ítélet napját, mikor minden hitetlen elpusztul a föld színéről, egyedül a zsidók vonulnak be a Messiás

élén az ígért Kánaánba.

E törvénykönyvüket, mint az izraeliták a frigyláda thóráját, őrzik, s annak hollétét el nem árulják.

Hitök több babonával és balhiedelemmel van keverve a

legvakbuzgóbb talmudistáénál is. Még a zsidó szertartásokat is

túlhajtják. A gyűlölet, mellyel más felekezetek iránt viseltetnek, az elfojtott bosszú megannyi ok testi-lelki elsatnyulásra, társadalmi

megsemmisülésre.

A tízéves gyermek már be van tanítva felekezetének egész történetébe.

Könyveiket keresztyén kezébe nem adják, de tartalmát elmondják

minden kérdezősködőnek.

Házassági szertartásaik ugyanazok, amik a zsidókéi. Az új asszony

haját lenyírják. A kéresztyén pap előtt kötött házasságot nem tartják érvényesnek. Izraelitákkal összeházasodnak, s ezt nem jelentik be. Ha keresztyén akar közéjük házasodni, annak előbb át kell térni, s nehéz próbaévet kiállni. Elsőben esküt tenni le, hogy a megtudott titkokat el nem árulja, megtagadni apját, anyját és a Krisztust.

Böjtjük erősebb még a zsidókénál is. A szerdát megböjtölik a rossz lelkek hatalmának megtörése végett. Pénteken nem fésülködnek. A

szemetet napkelet felé nem szórják, mert arra van Jeruzsálem.

Legnagyobb védelmük az átkozódás. Csak hitük háborgatóit szokták

megátkozni, s az ilyen átok teljesüléséről csodálatos legendáik vannak.

(Győri Lajos. Vasárnapi Újság 1874. 43., 44., 45., 46. számaiban.) Ugyanott a 47. számban Ferencz József (jelenleg az egyistenvallók főfelügyelője) észrevételei a fentebbiekre, ki azt az állítást cáfolva, mintha a magyar zsidóskodás az egyistenvallás kifolyása volna, idézi a magyar zsidóknak

azt a zsoltárát, mely a pápistákat, kálvinistákat, lutheránusokat mind tévelygőknek hirdetve, majd az egyistenvallókra tér, s így nyilatkozik róluk:

“Negyedrendben, az kik egy Istent vallnak,

Tiszteletben ím ezeknél nem jobbak;

Emberi találmányt ők is követnek,

A többivel egy hajóban eveznek. “

A “magyar zsidókkal” csaknem azonos felekezet a német “hetedik nap

szentjei”-nek szektája. Ezek azonban európai hazájukban nem állták ki az

üldöztetést, s kivándoroltak Amerikába, s ott az “Ephrata” telepét

alapították meg, Lancester város közelében. Építkezésük most is olyan, mint a sváboké. Tökéletes kommunisták. És vegetáriánusok. Minden

edényük fából van. Fegyvert viselniök, vért ontaniok nem szabad.

Hanem azért mégis, mikor a szabadságharc kitört Észak-Amerikában, a hetedik nap szentjei is meghozták a maguk áldozatát a közös haza és közös szabadság oltárára. Beálltak betegápolónak. S a kórházi ragályban

százötvennek az élete esett közülük áldozatul.

(Das Buch der Welt. 1862. évfolyam.)

32

A nap egyenlő felosztása télen-nyáron, az Eben Häezer parancsai az idegen nők iránt; a brachot imái – a “minhaolan veadhaolam”

köszöntése, az ételek megválogatása iránt felvilágosítást ad a Schulchan Aruch. (Németül megjelent Hamburgban 1837.)

33

Servet megégettetését, Blandrata halálát, Dávid üldöztetését megtaláljuk az Unitarius Kis Tükörben, írta Ferencz József. Ugyanaz általában igen világos képet nyújt az unitárizmus múltjáról és állásáról a magyar hazában, kiknek hitrokonaik nagyobbrészt angolok (Nagy-Britanniában

és Amerikában). A lengyel hitrokonok elenyésztek.

34

“Alm.”

Ez a neve a Schulchan Aruch szerint az olyan hatalmasnak, aki az Isten

népe fölött kegyetlenkedik.

35

Az “Arur” és a “Schofer” átkozódás módjai.

(Schulchan Aruch.)

36

Pécsi Simon és az ő Esztere.

Költői mondakörbe átvágó történeti hagyomány. Pécsi S. volt az a

hírhedett erdélyi kancellár, ki a zsidó vallást az erdélyi magyarság közé

behozta, s bámulatos sikerrel elterjesztette, míg aztán erőhatalommal meg nem akadályozták benne. Eszter a nagyváradi főrabbi szép leánya,

kibe Pécsi beleszeretett, s hogy elvehesse, zsidóvá lett. A népmonda egész prófétai alakot csinált a szép zsidó nőből, kinek csaknem sikerült egy új zsidó országot megalapítani Európa közepén.

(Több történelmi emlék után s. j.)

37

Tizenkét bágyoni lovas legény.

(Lásd Orbán Balázs. Székelyföld. V. k.)

38

“Elihu Burrit.”

Az 50-es években nagy hírre jutott amerikai békeapostol.

(Saját j.)

39

Tordai hasadék.

(Saját úti jegyzeteim és Orbán B. monográfiája nyomán.) A Tordai hasadékot némelyek vegytani alkotásnak vélik. Én Hunfalvy Jánost fogadtam el tekintélynek (a saját szemléletem megerősítésére), ki azt vulkáni alkotásnak nevezi. Magyarország és Erdély. II. szakasz.

40

A kialkudás Mogával. “1848-ban Moga József vezetése alatt levő 10.000

főt számláló oláh tábor vette körül a helységet… Küldöttség ment a vezérhez… a feltételeket: – tizenhat darab vágó marha stb. – teljesítették: további kártétel nélkül eltávozott. “

(Orbán Balázs. Székelyföld. V. k. 228. l.)

41

Album obliquum Linnei.

(Haynald érsek fedezte fel a Tordai hasadékban tett füvészi tanulmányozása alkalmából.)

42

Bafomet bálvány.

Az a mesés bálványkép, mely a templáriusok kiirtásában szerepelt.

Rájuk fogták a kormányok, akik kincseiket el akarták venni, hogy ezt a faragott képet imádták a Krisztus helyett.

43

Kétszeri hajnal Torockón.

(Orbán Balázs Székelyföld V.)

“E napon kétszer volt alkalmunk az alvó természetnek felébredését

látni, a Keresztesmezőn már végiglebegtek a nap elősugarai, s Torockón

másodszor látták a nap sugarait a Székelykő tetőormán kigyulladni.”

44

Ava Saxa vagy Afva Saxa, meredek bérc, Finnország uleaborgi kerületében, Tornea várossal szemben a tengerparton, amelynek ormáról

június közepén kétszer látni a napot lemenni és felkelni naponként.

45

E közlemények adatai az 1850-ben megjelent, de rögtön elkobzott “Das

Schwarze Buch”-nak nálam meglevő példányából vannak merítve. E mű

szerzője, mint tudva van, az akkori Alsófehér megyei főispán, s jelenlegi

országos képviselő, báró Kemény István, ki az adatokat a leghitelesebb szemtanúk nyomán állította össze.

46

“Cigánylegény nőül vette a vérengzésből megmentett grófleányt.”

(B. Kemény Gábor, N. E. V.)

47

A “Das Schwarze Buch” szerzője azt így adja elő:

Ez iszonyúságok hírére, s hogy az enyedi menekültek közül több

százan az erdőkön rejtőznek, az éhhalállal és megfagyással küzdve, az én

vezérletem alatt kirendeltek Tordáról tizenhárom lovast, két honvéd

szakaszt s nehány aranyosszéki nemzetőrt, kikhez még négy úrlovas

csatlakozott, Paget János (angol születésű), báró Wesselényi Ferenc, Szilvást Miklós és gróf Toldy Lajos.

Felvinctől Enyedig már minden lépten-nyomon találkoztunk

menekülők hulláival az utcán, amiket a hollók, farkasok és kóbor ebek marcangoltak.

Előcsapatunk, mely tíz lovasból és 20 honvédból állt, hirtelen egy jól fegyverzett oláh seregre bukkant, mely éppen Torockó elpusztítására indult.

Pereczi százados Szilvásyval és a tíz lovassal minden tétovázás nélkül közéjük rohant, s szerteszét verte őket.

Ezzel beszállásoltuk magunkat Enyedbe, én az embereimet az erdőkre

küldém a menekülőket összeszedni.

Ez éjszakán hétszázat mentettek meg.

Leírhatatlan jelenetei a kitörő örömnek és kétségbeesésnek. Itt egy elveszettnek hitt szorítá kebléhez gyermekeit, amott egy megmentett

leánykát adtak vissza szerető anyjának; míg akik nem találták az övéiket

a megmentettek között, csak sírtak, de nem mertek utánok tudakozódni,

attól félve, hogy halálhíröket kapják válaszul.

A megmentetteket, kik maguk nem mehettek, hetven szekérre ültetve,

korán reggel megindultunk Vinc felé. Itt a lesben álló oláhok

megrohanták előcsapatunkat. Benn Vincben hadrendben felállított sereget találtunk, míg több oldalról vágtató lovasok közelítettek felénk.

Itt a Fekete Könyv szerzője szemtanúi élethűséggel írja le a kis védő

csapat bámulatos hősi küzdelmét, melyben kitüntették magukat Pereczi százados és Paget a lovasok élén; a honvédség buzdításában pedig Dobozi és Bánó Miklós (később országgyűlési képviselő, s a mostani képviselőház alelnökének testvére) és Anasztázi (olasz) őrmester. Az egész menekvő

csapat szekérsorával sikerült a fegyveres ellentáboron keresztültörniök.

Itt esett el egy lovas őrmester, ki nagyon messze bevágott az

ellencsapat közé, lövéstől találva.

48

“Choiseul Praslin herceg.”

Egyik megelőzött évben (1846-ban) hírhedetté lett alak. Szép fiatal nejét megölte gyermekei nevelőnője iránti bűnös szenvedélyből.

(Egykorú hírlapok.)

49

Féltél napja. Torockón ősünnep.

(Orbán Balázs. Székelyföld, V. köt.)

50

Saját pénzükért isznak a lakodalomban.

(Uo. V. kötet.)

51

Lányi cigány alakja.

(Saját útijegyzéseimből.)

52

A magunk fajából való renegátok. (Uo. 228. lap.) Mindig voltak árulók,

akik jóltevőik iránt voltak éppen a legkegyetlenebbek. Ez az emberi szellem éjoldala.

53

A Birgej.

(Orbán Balázs. Székelyföld, V. kötet.)

54

A “Kő” szorosában végbement harcok. Le vannak írva Orbán Balázs

“Székelyföld”művében.

55

“Cress lovasok.” Eredetileg dragonyosok voltak. A magyar kormány

által mellvérttel láttattak el. Fekete egyenruhájuk volt, sisakjuk taraján fekete tollazat. Legutoljára Szegeden találkoztam csapatjukkal 1849. év július végén.

(S. j.)

56

Cress-lovasok hőstette az enyedi hídon.

(Báró Kemény István elbeszélése nyomán.)

57

Hatvani egy támadás visszaverésére egy félszázad “halálfőst” küldvén

ki, azt az oláhok körülvették, és elfogták.

(Uo. 242. Lap.)

58

Midőn körülfogva mindenfelől a küzdés lehetetlen volt, a

“halálfejesek”, felszólításra, egyik a másikat szúrták le; nekik nem volt szabad fogságra esniök.

(Uo. 245. Lap.)

59

Székelyvár leírása. (Uo. 220.) Még áll belőle egy toronyfal; valaha erdő

is volt körülötte, de azt kiirtották.

60

Abrudbánya a pusztulás után.

(Saját útijegyzeteimből.)

61

Római emlékek Abrudbánya körül.

(S. j.)

62

“Az ágyúk a gőz- és vízgépek csőiből voltak csinálva, amiket a

bányákból elhoztak.”

(Nagyenyed veszedelme, b. Kemény Gábor. 242. Lap.)

63

Fabu Popi.

(Uo.)

64

Szájhagyomány oláhokról.

(Saját útijegyzeteim.)

65

Gyertyámos fölégetése.

(Orbán B. “Székelyföld”.)

66

A torockó-szentgyörgyi békekövetek lekoncolása.

(Orbán Balázs. Székelyföld, V. kötet.)

67

Szentgyörgy felgyújtása.

(Uo.)

68

Ágyúzás a Székelykőről.

“Az oláhok a város körül a gyümölcsösök és kalangyák közé megbújva

várták az éjt, hogy annak leple alatt végrehajtsák népgyilkoló

szándékukat, melyet Szentgyörgyön oly rémes előzmények között

kezdettek meg. Torockó helyzete a legválságosabb volt, mert a város minden oldalra szolgáló utcái minden irányban nyitva és a sokoldalú megtámadásnak kitéve, mely ellen nemzetőreink sokfelé felosztott

csapatja alig védhette volna; azért azon cselt használták, hogy vagy negyvenen egybeszedve a nemzetőrség és az iskola dobjait, a Székelykő

felől nyitva levő oldalon észrevétlenül kilopództak, s a Székelykő

oldalára felmászva, ott egyszerre elkezdtek iszonyatosan dobolni,

lövöldözni, s roppant kiabálás közt a városba bevonulni.

Az oláhok félénkebb része már a hegyek visszhangja által sokszorozott

lövöldözés és dobszóra megfutott, kik hátramaradtak, a háromezer

aranyosszéki nemzetőr megérkeztének hírére eszeveszetten futottak szét,

s Torockó meg volt mentve; többé háborgatni nem is merték.”

(Orbán Balázs. Székelyföld. V. köt. 208. l.)

A sziklába fúrt ágyúkat magam is láttam, s azt a székely menyecskét is,

aki megtette fogadásból, hogy mikor egy ilyen ágyút el akartak sütni a

népünnep alkalmával, egy laskanyújtó deszkát tett az ágyúlyukra, s arra ráült, s úgy lövette fel magát a levegőbe. Semmi baja se történt.

69

“Áron gránátjai és gyutacsai.”

Nem volt példa nélküli eset. Egy egyszerű földész, Gábor Áron saját esze járása szerint, ágyúkat készített a szabadságharc alatt, s a székely népfölkelést ő látta el harcképes ütegekkel.

(Saját j.)

70

Szentgyörgyi pusztatemplom.

(Saját útijegyzeteim szerint.)

71

Torockói vastermelés.

(Orbán Balázs. Székelyföld. V. köt. 212. L.)

72

A torockói bányászok kényszerített beosztása a hadseregbe.

(Uo.)

73

A vasipar hanyatlása – a vámleszállítás miatt.

(Saját jegyzéseim az 50-es évekből.)

74

“Külföldön – a Vojvodinában.” A Bácska és a Bánát azon időben külön

koronaországgá volt alakítva “Szerb vajdaság” cím alatt.

(S. j.)

75

Hogy az unitáriusok nem keresztyének és így polgárjogokkal nem bírnak. Ezt azokban az időkben még nevezetes magyar jogtudósok is így állították.

Kútforrást nem akarunk nevezni. “1848-ban a pozsonyi országgyűlésen

az unitárius vallás törvényesen bevett vallásnak nyilváníttatott.” De az örömérzést csakhamar elfojtotta a nemzet leveretése. A szomorú emlékű

50-es évek kormánya különösen a protestáns egyházak és iskolák ellen indított hadjáratot. Az unitárius egyház önkormányzási joga nyilván megtagadtatott 1851-ben elhalván a püspöke, ennek a székét újra betölteni meg nem engedtetett.”

(Unitárius kis tükör 26-27. Lap. Írta Ferencz József.)

76

A nyereség legnagyobb részét bűntársai tulajdonították el (Der neue Pitaval XXXV. kötet. 8. l.) – A távolabb eső bűnrészesek menekültek.

(Uo. 10. l.)

77

“E bűnper ellenesei nemcsak a magas üzleti és pénzügyi világból,

hanem egy bizonyos politikai és vallásos pártárnyalat tagjaiból is

állottak… Összeköttetésbe hozatott ez bizonyos nem szabadelvű, magasrangú urak állítólagos cselszövényeivel.”

(Der neue Pitaval XXXV. köt. 95. l.)

78

A hadsereg későn kapta meg a vágómarha-szállítmányt, akkor már

nem volt rá szükség, újra el kellett adni, ezen vesztett a kincstár 1 millió 330 ezer forintot. Hogy a további szállítás alól megváltsa magát,

kárpótlást fizetett a szállítóknak 650 ezer forintot.

(Uo. 12. lap.)

79

A nem létező ökrök bőrére való szerződés.

(Uo. 16. laptól 50. lapig.)

80

“Olaszaiddal?” Az illető szállítmányosok olaszok voltak.

(Der neue Pitaval.)

81

A gabonaszállítmány. “Egyharmada jó volt a gabonának, kétharmada

rossz; a gabonába kevert föld, szemét s egyéb használhatatlan cikkekért

327 ezer forintot fizetett a kincstár.”

(Uo. 70. lap.)

82

A két fonalszál.

(Uo. 56–57. és a következő lapok.)

83

A csinvatügy, a devisekkel és államkötvényekkel való üzlet. (Uo. 74. és a következő lapokon.) A 84. és 85. lapok kiderítik, hogy az illetők a kincstár számára külföldön eladott államkötvényeket 4 3/4–5 százalékkal

számították be az akkori tőzsdei árfolyamon alul.

84

A versenytársak kijátszása a mellékszobában leselkedők értesítése

által. (Uo. 13. lap.) A szerződést visszakeletezték.

(Uo. 14. l.)

85

A solferinói csatatér leírása.

“Der Krieg in Italian, 1859. Nach den Feldacten, und anderen authentischen Quellen bearbeitet durch das K. K. Generalstabs-Bureau für Kriegsgeschichte.”

II. köt. 240. lap.)

86

Eltévedt dandár.

A Leiningen lovasdandár elébb Madeletól Ceresara felé, onnan megint

tovább egész Goitóig visszafelé halad – “a viszonyok egészen hamis felfogása miatt, igazolhatatlan módon elhagyta a csatatért.”

(Uo. 244. lap.)

“A Zedtwitz-hadosztály egészen eltűnt előlem; reggel óta Goito felé tartván, minden jelentéstétel nélkül.” Wimpffen tábornok jelentése.

(Uo. 292. lap.)

87

Vontcsövű ágyúk.

“A francia gránátok oly messzire hordtak, hogy a Monte Scaláról a ciprusok halma mellől a háromezer lépésnyi távolban fekvő solferinói váracsot is elérték.”

(Uo. 285. lap.)

“A Zichy lovasdandár 9. számú lovassági ütege rohamban közeledett

egész nyolcszáz lépésnyire az ellenséghez; de alig csatolták le az ágyúkat, abban a pillanatban három ágyúja le volt szerelve a francia lövegek által,

s a negyediknek minden lova megölve… Délre mind a két ütege a

lovasdandárnak harcképtelenné lett.”

(Uo. 287. lap.)

88

A vontcsövű ágyú, amit III. Napóleon legelőször mutatott be az 1859-i

olaszországi hadjáratban, egészen új szerkezetű hadigép volt akkor.

Először lett vele megpróbálva a hatás, melyet szétrobbanó golyókat egyenesen lövő ágyúk szórnak az ellenség közé. Odáig csak vető

mozsarak és Congréve-röppentyűk alkalmaztattak haubicok és gránátok

szórására, minek a légben kellett elpattanniok, hogy darabjaikat, vagy srapnelgolyóikat felyülről szórják az ellenségre. Az ágyúcsőből kilőtt golyó pedig ott durran el, ahol a földre leesik. S tartalmát mind előreszórja. Ez tette egyenlőtlenné a harcot az 59-i hadjáratban. Egy bécsi polgár 1000 forint jutalmat tűzött ki annak a hadcsapatnak, amelyik a legelső

vontcsövű ágyút elfoglalja; s mikor egyet elvettek Magentánál, azt fellobogózva, koszorúkkal elhalmozva vitték Bécs városa utcáin végig; mint valami világhírű csodát. Tizenegy évvel későbben aztán Sedannál az

öntött acélágyúk a francia vontcsövűek ellenében ugyanazt a lezúzó

hatást gyakorolták.

(Egykorú hírlapok után.)

89

Húszezrével! Egyik hivatalos kimutatás szerint az ütközetben csupán

az osztrák részéről huszonkétezer ember veszett el; nem mind halott, de

harcképtelenné lett sebesült.

(Der neue Pitaval. Uo.)

90

“Nem láttak egy falat húst.”

Nem, mert a szállítók úgy elkéstek vele, hogy a hadsereg számára

felhajtott gulyák a solferinói ütközet után érkeztek meg az olasz harc színhelyére. Azokat Oláhországban vásároltak össze. S minthogy a

hadjárat alatt minden katonának egy font hús volt utalványozva (ha lett

volna miből), az ütközet után pedig a húsilletmény le lett szállítva 1/3

rész fontra, s a katona azt is tetszése szerint ott vásárolhatta, ahol tetszett, tehát magánmészárosoktól; a szállított gulyák pedig egyúttal a keleti marhavészt is magukkal hozták; azért kellett iszonyú kárpótlást fizetni a

szállítóknak. – Az állam fizette a kárpótlást; nem a szállítók.

(Der neue Pitaval, Uo.)

91

A küzdelem.

A csapatok vetélkedtek a hősiességben, s a tusa oly elkeseredéssel folyt, hogy a ciprusok halma és Monte Cernal körül a katonák, mikor ellőtték a töltényeiket, kövekkel hajigáltak az ellenségre.

(Uo. 260. lap.)

92

Egyetlen lövés nélkül.

“Az ostromlók egész halálmegvetéssel zárt hadsorokban rohantak fel a

meredélyen, megostromolták azt, kiverték az ellenséget a Madonna della

Scoperta épületeiből, anélkül hogy egyetlen lövést tettek volna.

(Uo. 299. lap.)

93

“Sokszor megtörténik.”

Az ilyen esetekről a jelen volt kortársak tanúskodnak. Mégpedig

horvát zászlóaljak voltak, melyek azt mondták, hogy “ma nem”.

94

A vihar a csatatéren.

Uo. 340. lap és másutt a harcolókat szétválasztó vihar. (348. lapon) “A vihar oly záportömeget ontott alá, s oly porfellegeket kavart fel, hogy a csapatok nem láthatták egymást.” – A szemközt vágó porfelleg miatt lehetetlen volt a mi csapatainknak a lövés. – Ellenben az olaszokra meg az a kedvezőtlen ellenhatása volt a zivatarnak, hogy nem vették észre, mikor egy egész dandár az osztrák seregből az általuk megszállt város alatt elvonult. Egy francia afrikai lovas vadászzászlóalj két magyar huszárcsapat közé rohanva a zivatar zűrzavarában, összekaszaboltatott.

95

“Két hadsereg folytatja a harcot a sötétben.” Benedek altábornagy és az olasz hadsereg közt folyt ez a harc az éj sötétében s a felhőszakadás közepett. Az égő város: Mentone.

(Hivatalos összeállítás.)

96

A hivatalos jelentés az ezen ütközetben “eltűntek” számát hatezerre teszi. Miután azt is kideríti, hogy a franciák a Mincion átvonuló osztrák

sereget nem üldözhették a vihar miatt; az eltévedésnek ez a

legvalószínűbb magyarázata, amit különben az eseményekben részt vett

magyar légionáriusok is megerősítenek.

97

“A villafrancai békekötés.”

III. Napóleon szándéka az volt, hogy mikor a francia seregek

Velencébe bevonulnak, ugyanakkor a magyar légionáriusok a dalmát

parton át francia segédcsapatokkal Magyarországra betörjenek. Gondja

volt rá, hogy a gyalogság magyar egyenruhát kapjon. A szándék komoly

volt. Poroszország tiltakozása hiúsítá azt meg. Amint egy reggelen egy szekéren porosz egyenruhás főtisztek jelentek meg a főhadiszálláson; másnap el volt határozva a háború befejezése.

(Jelenvolt barátaim jegyzetei után.)

98

“Végzetes nyilatkozat.”

Gerheuser alezredes s veronai élelmezési főbiztos nyilatkozata.

(Der Neue Pitaval XXXV. köt. 45. l.)

99

A főállamügyészt névtelen fenyegető levelekkel s infámis sértegetésekkel akarták visszariasztani.

(Uo. 96. lap.)

100

Az aranytű és aranyzsinór.

(Uo. 2. lap.)

101

Az elvérzett kormányférfi.

(Uo. 91. lap.)

102

A bankigazgató, mielőtt ítéletét kiállhatta volna, hagymázban meghalt.

(Uo. 100 lap.)

103

Az alelnök, ki az ügyet vezette, a tárgyalás negyedik napján

megbetegedett. (Uo. 98. lap.) Valamennyi bíró és a közvádló egészsége láthatólag meg volt támadva. (Uo.) Rövid időköz alatt két bíró meghalt;

talán a tárgyalások következtében.

(Uo. 100. Lap.)

104

“Kegydíj a bellebbezettnek.”

Az ötvenes évek kormányzati rendszeréhez tartozott a bellebbezés;

politikai kapacitásokat, akiknek befolyásától félni lehetett, a fővárosból hazaküldözték falura, szülötteföldükre. Még fontosabb egyéniségeket

pedig megtelepítettek egy-egy nyugodalmas morva vagy cseh

provinciális kis városba, s annyit adtak nekik, hogy éhen meg ne

haljanak; így tettek egy kitűnő regényírónkkal, ki mint hírlapíró is híres

nevezetesség volt. Azt elküldték egy olyan kis cseh városkába, ahol saját

szavaiként, már délben fél egykor minden ember “wints wol gespajzt cu

haben”-nel köszönti egymást az utcán.

Fel kell még jegyeznem, hogy ezt a regényemet egyidejűleg közölte

egy bécsi lap is németül. Mikor aztán vége felé a hadjárat alatti visszaélések témájára került a sor, egyszerre csak abbahagyta a

szerkesztő a közlést azzal az indokolással, hogy ezek a dolgok a

ciszlajtáni közönséget nem érdeklik. És így csakugyan szaván lett fogva a

regénykötet alcíme: “Egy történet, melynek soha sincsen vége.”

További jegyzetek

1 Az Aranyos melletti utat az ezután következő években vágták a sziklaoldalba, míg másrészt az Enyed felé vezetőt egy vízár

elseperte. J. M.

2 Boz Dickensnek akkor megjelent regénye: “A mi közös barátunk”.

Document Outline

- Címlap

- Első rész

- I.

- II.

- III.

- IV.

- V.

- VI.

- VII.

- VIII.

- IX.

- X.

- XI.

- XII.

- XIII.

- XIV.

- XV.

- XVI.

- XVII.

- XVIII.

- XIX.

- XX.

- XXI.

- XXII.

- XXIII.

- XXIV.

- XXV.

- XXVI.

- XXVII.

- XXVIII.

- XXIX.

- XXX.

- XXXI.

- Második rész

- I.

- II.

- III.

- IV.

- V.

- VI.

- VII.

- VIII.

- IX.

- X.

- XI.

- XII.

- XIII.

- XIV.

- XV.

- XVI.

- XVII.

- XVIII.

- XIX.

- XX.

- XXI.

- XXII.

- XXIII.

- XXIV.

- XV.

- XVI.

- XVII.

- XVIII.

- XXIX.

- XXX.

- XXXI.

- XXXII.

- XXXIII.

- XXXIV.

- XXV.

- XXXVI.

- XXXVII.

- XXXVIII.

- XXXIX.

- IL.

- ILI.

- ILII.

- ILIII.

- ILIV.

- ILV.

- ILVI.

- ILVII.

- ILVIII.

- ILIX.

- L.

- LI.

- LII.

- LIII.

- LIV.

- LV.

- Jegyzetek

- További jegyzetek

Table of Contents

Címlap

Első rész

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

XIX.

XX.

XXI.

XXII.

XXIII.

XXIV.

XXV.

XXVI.

XXVII.

XXVIII.

XXIX.

XXX.

XXXI.

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

XIX.

XX.

XXI.

XXII.

XXIII.

XXIV.

XXV.

XXVI.

XXVII.

XXVIII.

XXIX.

XXX.

XXXI.

Második rész

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

XIX.

XX.

XXI.

XXII.

XXIII.

XXIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

XXIX.

XXX.

XXXI.

XXXII.

XXXIII.

XXXIV.

XXV.

XXXVI.

XXXVII.

XXXVIII.

XXXIX.

IL.

ILI.

ILII.

ILIII.

ILIV.

ILV.

ILVI.

ILVII.

ILVIII.

ILIX.

L.

LI.

LII.

LIII.

LIV.

LV.

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

XIX.

XX.

XXI.

XXII.

XXIII.

XXIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

XXIX.

XXX.

XXXI.

XXXII.

XXXIII.

XXXIV.

XXV.

XXXVI.

XXXVII.

XXXVIII.

XXXIX.

IL.

ILI.

ILII.

ILIII.

ILIV.

ILV.

ILVI.

ILVII.

ILVIII.

ILIX.

L.

LI.

LII.

LIII.

LIV.

LV.

Jegyzetek

További jegyzetek