KÜLFÖLDI REGÉNYÍRÓK

JOHN GALSWORTHY

TÚL MINDENEN

(BEYOND)

REGÉNY

FORDÍTOTTA HÁZSONGÁRDY GÁBOR

FRANKLIN-TÁRSULAT KIADÁSA, BUDAPEST

A mű elektronikus változatára a Nevezd meg! - Így add tovább! 4.0 Nemzetközi (CC BY-SA 4.0) Creative Commons

licenc feltételei érvényesek. További információk: http://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/deed.hu

Elektronikus változat:

Budapest : Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2017

Készült az Internet Szolgáltatók Tanácsa támogatásával.

Készítette az Országos Széchényi Könyvtár E-könyvtári Szolgáltatások Osztálya

ISBN 978-963-417-198-0 (online)

MEK-17363

2

ELSŐ RÉSZ.

I.

Charles Clare Winton lassú léptekkel járkált a St-George-i anyakönyvvezető-hivatal előtt. Egy

autotaxi után nézett, amely gyorsan röpítette tova leányát azzal a «hegedűssel», akihez hozzá-

ment. Szépérzéke nem engedte, hogy együtt menjen el Betty dadával... az esküvő egyetlen

tanujával. Az erősen felizgatott kedélyű, termetes asszonyság sehogyse illett volna karcsú,

magas alakjához, kissé himbálózó, ritmikus járásához, amiről még mindig fel lehetett ismerni

a régi iskolához tartozó dsidást, pedig ide s tova tizenhat esztendeje is van már, hogy

nyugalomba ment.

Szegény Betty! Kissé ideges sajnálkozással gondolt rá... mégsem kellett volna, hogy olyan

szabad folyást engedjen könnyeinek a lépcsőn. Az bizonyos, hogy elhagyatottnak érezheti

magát, most, hogy Gyp elment, de mégsem annyira magányos, mint ő. Világos keztyűbe

bújtatott kezével - az igazival, mert a másikat levágták tőből, - izgatottan pödörgette keskeny,

őszülő bajuszát, s ideges mozdulattal huzogatta felfelé határozott vonalú szájszögletét.

Szürke februári nap volt, de azért nem vett magára kabátot. Sőt, tekintettel az esküvő teljesen

egyszerű, majdnem szégyenkezően szűk keretére, még fekete öltönyt és cilindert sem tartott

kötelezőnek; kék ruha volt rajta és kemény, fekete kalap.

Katona- és vadászösztöne egy pillanatra sem tagadta meg magát; szégyennek tartotta volna ki-

mutatni a legkisebb érzelemnyilvánítást életének ezen a legszomorúbb napján is. De szürkés-

barna szeme sűrűn rebbent, majd mereven nézett maga elé és aztán ismét megrebbent. Néha

sötétebb lett egy árnyalattal, mintha elöntötte volna az érzelem árja, aztán megint, szinte

beljebb húzódott gödrében.

Arca keskeny volt és viharvert, álla éles vonalú, füle kicsiny, a haja sötétebb, mint a bajusza,

de a halántékán már szürkés árnyalattal... az összbenyomás egy tevékeny, öntudatos, magában

bizakodó ember feje. Egész viselkedése összhangban volt egyéniségével. Lerítt róla a tökéle-

tes gavallér, aki ad a formákra, bár tisztában van vele, hogy vannak dolgok a külsőségeken túl

is. Általában, bár magán viselte egy típus minden ismertetőjét, valami egyéni vonás messze

kiemelte a közönséges átlagból.

Lassan lépdelt a park felé, aztán befordult a Mount-utcába. Még mindig ott áll a ház, pedig

akkor milyen más volt ez az utca... a ház, amely előtt fel- és lesétált azon a novemberi délután

a ködben, mint valami kísértet, mint egy kivert kutya, szorongó szívvel, zúgó aggyal; éppen

most huszonhárom éve, mikor Gyp megszületett. És künn a kapu előtt mondták meg neki...

neki, akinek nem volt joga belépni, neki, aki úgy szeretett, mint férfi még soha... ott mondták

meg a kapu előtt, hogy az asszony meghalt... meghalt, miközben a világra hozta, akiről csak

ők ketten tudták, hogy az ő gyermekük. Fel és le járkált a ködben s telt egyik óra a másik

után, tudta, hogy ütött a nehéz óra... és végül ezt kellett hallania! Minden csapás közt, ami

embert érhet, legrettenetesebb az, ha igen nagyon szeretünk valakit!

Különös, hogy éppen ide viszi útja, a régi ház elé, ma, mikor ismét megpróbáltatás sújt le rá.

Átkozott véletlen ez a reuma, mellyel éppen Wiesbadenbe küldték mult szeptemberben!

Átkozott véletlen, hogy Gyp éppen erre a Fiorsenre vetette szemét, arra az átkozott hegedűsre!

Annyi bizonyos, hogy tizenöt esztendő óta, mióta Gyp vele lakott, nem érezte magát ilyen

elhagyatottnak, ilyen mindenre képtelennek, mint ma. Holnap visszamegy Mildenhamba,

megpróbálja, hátha segít a kemény lovaglás. Gyp nélkül! Gyp nélkül élni! Egy hegedűs! Egy

fickó, aki még sohasem ült lovon! És kampósnyelű botjával dühösen suhintott a levegőbe,

mintha ketté akart volna hasítni valakit.

3

Még sohasem találta olyan sivárnak a Hyde Park Corner-i klubját. Csak igazán tiszta meg-

szokásból ment fel a kártyaszobába. Már annyira besötétedett, hogy felgyújtották a villany-

lámpákat. A rendes tíz-tizenkét játékos ült az ernyős lámpák fényében. Kellemes látvány volt

a lámpafény, ahogy rávetődött a sötét fa asztalokra, a székek hátára, a kártyákra, hamu-

tartókra, a kis aranyszegélyes kávéscsészékre, a szivart tartó, kifényesített körmökre. Egy régi

ismerőse felszólította, hogy játsszék velük pikettet. Rosszkedvűen ült le. Hármas whist... vagy

bridge nem felelt meg az ízlésének. Csak olyan felemás, rövidlélegzetű játéknak tartotta. A

pókerben volt valami kiabáló. A piket, ha ki is ment már a divatból, az egyetlen játék,

amelyben még van stílus.

Jó kártyát kapott és öt fontra vitte fel a nyereséget, de szívesen elengedte volna, csakhogy

szabaduljon az unalmas játéktól. Vajjon hol lehetnek most? Elhagyták már Newburyt. Gyp ott

ül szemközt azzal a svéd fickóval. Milyen zöld a szeme, mint a vadmacskáknak. Van benne

valami könnyelmű és annyira idegen.

Szerencsére lekötötte Gyp egész vagyonát... minden fillért! Majdnem féltékenységig menő

izgalom vett erőt rajta, amint arra gondolt, hogy a fickó átöleli puha hajú, sötét szemű

leányát... azt a remek, hajlékony teremtést. Mennyire hasonlít az arca, az egész alakja ahhoz,

akit olyan kétségbeejtően imádott.

Egész csomó tekintet követte, amint elhagyta a kártyaszobát, mert azok közé tartozott, akik...

tulajdonképpen senki sem tudná pontosan megmondani, miért... bámulatot ébresztenek maguk

iránt. Nagyon sok hozzá hasonló kiváló sportember veszett bele a szürke érdektelenségbe.

Talán az az egyéni vonás tette... a mult bélyege?

A klubból lejövet lassú léptekkel mérte végig a Piccadillyt. Hazafelé tartott a Bury-utcába, a

St.-James házba. Ez volt londoni menedékhelye kora ifjúsága óta... Csodálatosképpen

elkerülte ezt a házat a mostanában dühöngő, romboló és építő szenvedély, amely, szerinte,

tönkretette fél Londont.

Hallgatag ember nyitott ajtót. Éles, fekete szeme olyan volt, mint valami fajdkakasé. Hosszú,

zöldes, kötött mellényt viselt, fekete lovaglókabátot és rövid, a csizmája fölött leszorított

nadrágot.

- Nem megyek ma már ki többet, Markey. Mrs Markey adjon valami estebédet. Megelégszem

akármivel.

Markey jelezte, hogy megértette, összenőtt, egyenesvonalú sötét szemöldöke alól végigmérte

gazdáját - tetőtől talpig. Mult este is csak bólintott, mikor felesége megjósolta, hogy nagyon a

szívére veszi majd a nagyságos úr a dolgot. Most visszavonult a hátsó lakosztályba. Fejével az

utca felé intett, kezével egy felfelé lendülő mozdulatot tett, amiből a ravasz Mrs Markey

megértette, hogy ki kell mennie bevásárolni, mert gazdája itthon vacsorál.

Mikor az asszony elment, Markey leült, szembe Bettyvel, Gipsy öreg dadájával. A termetes

asszonyság még mindig csendesen sirdogált. Markey már nagyon megelégelte a dolgot, annál

is inkább, mert úgy érezte, hogy mindjárt odaáll ő is üvölteni, mint egy kutya. Nehány percig

szótlanul nézte az öreg dada széles, rózsás, könnytől ázott arcát, aztán megcsóválta fejét, mire

Betty nagyot nyelt, széles alakja megrázkódott és elhallgatott. Az ember szót kell, hogy

fogadjon Markeynek.

Winton első útja leánya hálószobájába vezetett. Idegesen pödörgette bajuszát, amint elnézte a

puha selymek elárvult rendjét, az ezüst tükör elhagyatottságát. Aztán kiment, leült saját szen-

télyébe, a kandalló elé, de nem gyujtott világot. Ha valaki benéz, azt hihette volna, hogy

alszik. De a puha szék elandalító kényelme, a tűzhely kellemes melege visszavitték régelmult

időkbe. Miféle szerencsétlen véletlen vitte éppen ma az ő háza elé!

*

4

Elméletben nem létezik valami affinitásféle erő, lehetetlen... legalább férfiaknál... hogy egy

ember szerelme örökre csődöt mondjon egyetlen egy szenvedéllyel. Valóságban pedig vannak

ilyen férfiak... házárdőrök, nyugodt, fegyelmezett emberek, akik nem is sejtik, hogy ilyen

játékot űz velük a természet, eszük ágában sincs, hogy egyszer így megadják magukat, s

legkevésbé sincsenek tudatában, hogy mikor telik be végzetük.

Ki gondolta volna, hogy Charles Clare Winton fülig szerelmes lesz azon a decemberi estén,

huszonnégy évvel ezelőtt, amint beteszi lábát a Belvoir vadásztársaság granthami báljára.

Maga képzelte volna legkevésbbé. A vakmerő katona, a világfi, az elsőrangú vadász, akinek

hidegvére már közmondásos volt ezredében, akiről mindenki tudta, hogy udvarias formában

ugyan, de lenézi a nőket, a természet alacsonyabbrendű teremtményeit... az öntelt férfi ott állt

az ajtóban; nem nagyon sietett a tánccal, előbb szemlét tartott... az ember azt mondaná, kissé

fölényes arccal, pedig nem volt tudatos nála ez a kifejezés.

És ime!... ő elhaladt mellette és az egész világ örökre megváltozott számára. Talán csak a

világítás káprázata volt, hogy egész lelkét benn látta ragyogni egy kicsit megdöbbent

tekintetében? Vagy járásában volt valami különös? Testének elbűvölő, hullámzó ringása?

Vagy talán ahogy hátrafelé simult hullámos haja? Vagy a belőle áramló finom virág-illat? Mi

volt hát?

Egy nemes nagybirtokos felesége volt. Nagy házat vittek Londonban is. Nem is talált semmi

mentséget... nem volt elhanyagolt asszony. Mindennapos, szürke házasságban élt három év

óta. Gyermekük nem volt. Férje derék, kedves ember, tizenöt évvel idősebb, mint az asszony,

de már a rokkantság felé hajlott. Semmi mentség! És egy hónappal az estély után Winton és

az asszony szerelemben éltek, nemcsak gondolatban, hanem valósággal is. Ennyire túllépni a

«tisztes határokat»! Pedig milyen biztos érzéke volt a tisztesség iránt, mennyire tudta, hogy

mi illik egy katonához, egy gentlemanhez. Soha sem kellett pro és kontra mérlegelnie sem-

milyen kérdést, annyira benne érezte minden idegszálában a «kontrát». És mégis, attól az első

estétől fogva ő az asszonyé volt és az asszony az övé. Csak egy gondolat létezett mind-

kettőjük számára: hogyan lehetnek egymáséi... De ha így volt... miért nem szöktek el együtt?

Nem a férfi könyörgésén mult. És semmi kétség, ha az asszony túléli Gyp születését,

elmentek volna. Vagy talán még akkor sem tudott volna a finomlelkű teremtés szembenézni a

gondolattal, hogy tönkretegyen két embert? Mert így fogta fel a dolgot. A halál végetvetett a

lelkitusának, mielőtt döntésre kerülhetett volna a sor.

Az az asszonytipus volt, akiben a legnagyobb odaadás örökös kétkedéssel párosult. Ezek a

legelragadóbbak; mert a gyors és erélyes elszántság energiája megfosztja a nőt titokzatos-

ságától, a lehetőségek és véletlenek finom légkörétől.

Csak negyedrészben csörgedezett idegen vér ereiben, de mégsem volt benne semmi angolos.

Winton ellenben angol volt a csontja velejéig, angol a külsőségek iránti érzékében, és abban,

ahogy a kétségbeesés lesújtotta, ahogy darabokra szaggatta lelke egy részét és csodálatos-

képpen érintetlenül hagyta a többit. Soha senkinek sem jutott volna eszébe «rokkant»-nak

minősíteni Wintont... a fején mindig a lehető legtökéletesebb volt a választék; cipője tükör-

fényes; kemény volt és hallgatag, elfogadta és betartotta a művelt társadalom létalapjának

minden kánonját. De egy tekintetben elveszett a világ és a közvélemény számára.

Szerelmük egyesztendejének minden pillanatában kész lett volna feláldozni életét, pályáját,

egyetlen egy napért, amelyet vele tölthet, de soha sem szóval, sem tekintettel nem kompro-

mittálta szerelmét. Olyan szőrszálhasogató szigorúsággal óvta, a halálnál is keserűbb önmegta-

gadással, az asszony «tisztességét», hogy hajlandó volt belemenni abba is, hogy elpalástolják

születendő gyermekük áruló jeleit. Megfizette játékadósságát s ez volt életének legmerészebb

cselekedete. Még most is, mint eleven seb él ez a fizetség emlékezetében.

5

Ugyanebbe a szobába jött vissza akkor is, mikor meghallotta, hogy halott; ebbe az asszony

ízlése szerint berendezett otthonba, ahogy most is áll a jávorfa székekkel, a törékeny, kis

Jakab korabeli szekreterrel, az antik bronz kandeláberekkel, a nagy pamlaggal; egész

különösen fest az egész együttes egy agglegénylakásban... Ott az asztalon feküdt a levél,

amely visszahívta szabadságáról, ezredéhez.

Ha akkor tisztán látta volna, hogy mit kell átszenvednie, mielőtt úgy hozza sorsa, hogy életét

kockáztathatja ott künn, akkor el kellett volna dobnia magától az életet, itt ülve ugyanebben a

karosszékben, a kandalló előtt. És nem adatott meg neki a beteljesülés... nem érte más... mint

kitüntetés abban a háborúban. Mikor vége volt, élt tovább; nehány ránccal több az arcán és

szivén; tovább katonáskodott, vadászott tigrisre, vaddisznóra, játszott pólót, körvadászatokon

vadabbul lovagolt, mint valaha; és soha semmit sem tudott meg róla a világ; sőt ellenkezőleg,

valami kitartó, érdeklődő bámulattal övezték, mint akiben elszánt merészség párosul fagyos

hidegséggel.

Sokkal kevesebbet beszélt, mint a legtöbb hozzá hasonló férfi, és soha asszonyról. Ezért nem

is állott nőgyűlölő hírében, bár feltünően kerülte a nőket. Hat évet töltött szolgálatban Indiá-

ban, Egyptomban, akkor aztán elvesztette jobbkezét egy dervisek elleni harcban és kénytelen

volt nyugdíjba menni, mint százados, negyvenöt éves korában.

Sokáig gyűlölte a gyermek... az ő gyermeke gondolatát is... hiszen életével megölte azt, akit

imádott. Aztán valami egész különös fordulat vett erőt érzelmein. Már három évvel azelőtt,

hogy hazatért Angliába, apró csecsebecséket kezdett hazaküldözgetni, bazárokban össze-

szedett apróságokkal kedveskedett, játék gyanánt. Viszonzásul évente legalább kétszer kapott

levelet a férfitől, aki maga is Gyp apját sejtette benne. A levelekre pontosan válaszolt. A

squire szerette az asszonyt; és ha Winton soha, egy percre sem tudta elképzelni, hogy máskép

cselekedhetett volna, mint ahogyan tett, mégis élt benne valami igazságos, formális bűntudat

azért, amit a férfi ellen elkövetett. Nem érzett lelkiismeretfurdalást, de mindig nyugtalanította

valami, mintha nem fizette volna meg tartozását. Csak az a tudat enyhítette kellemetlen

érzését, hogy senkinek sem volt sejtelme a dologról, meg a visszaemlékezés az átélt kínokra,

amiket azért szenvedett el, hogy elhárítson minden gyanút.

Mikor végre visszaérkezett Londonba, a squire meglátogatta. Szegény ember rohamosan

sorvadt májbajban. Winton ismét átlépte a Mount-utcai ház küszöbét. Természetesen, meg-

rohanták a régi érzések s nagyobb erő kellett legyőzésükre, mint bármilyen lovasrohamhoz.

De akinek «helyén van a szíve» - ahogy mondani szokta - az nem adja át magát az idegek

vibrálásának. És szembenézett a szobákkal, amelyekben utoljára ült vele, szembenézett a

magányos ebéddel a beteg férj házában s nem árulta el érzéseit.

Nem láthatta a kis Ghitát, vagy Gypet, ahogy magát elnevezte, mert a gyermek már aludt s

egy teljes hónap telt el, amíg rászánta magát, hogy olyankor menjen a házba, mikor láthatja a

kicsikét, ha kedve tartja. Meg volt rémülve. Vajjon milyen érzéseket fog felébreszteni benne

ez a kis teremtés, ha meglátja?

Mikor Betty dada odavitte a «keztyűskezű katonabácsihoz», aki azokat a furcsa játékokat

küldte, csendesen megállott és rábámult nagy, sötétbarna szemével. Hét éves volt. A kis barna-

bársony ruha alig ért térdéig, sovány, barna zokniba bújtatott lábát keresztbe rakta, egyiket

pontosan a másik elé. Valami kis barna madárkáé is lehetett volna az a vékony lábszár.

Hosszukás, nagy komolysággal csodálkozó arca meleg elefántcsontszinű volt, minden pír

nélkül, csak éppen nem nagyon telt és nem túl keskeny ajka piroslott ki. Egész különös báj

volt ebben a gyermekszájban, egy egész picike kis gödröcske az egyik szögletben. Meleg, sötét-

barna haját erősen kikefélték és keskeny piros szalaggal hátrakötötték széles, elég alacsony

homlokából s ez még fokozta komolyságát. Szemöldöke keskeny volt és fekete, tökéletes

íveléssel; kis orra egész egyenes, kis álla pontosan a kerekdedség és hegyesség között.

6

Ott állott és nézett, amíg Winton el nem mosolyodon. Akkor megtört arcának komolysága,

ajka szétnyílt, szeme mintha kissé összefutott volna. És Winton szíve elszorult... egészen az ő

gyermeke volt, azé, akit oly korán elvesztett! És megszólalt, de úgy érezte, hogy reszket a

hangja:

- Nos, Gyp?

- Köszönöm a sok játékot; nagyon szeretem mindegyiket.

Winton kinyújtotta tenyerét és a kislány beletette a maga kis kezét. A vigasz érzése szállta

meg hirtelen, mintha valaki szívéhez ért volna simogató kézzel. Egész csendesen, hogy meg

ne riassza a kisleányt, kissé felemelte kezét, lehajolt és megcsókolta. Ettől a perctől kezdve,

talán, mert megérezte a gyermek felfokozott érzékenységét, vagy talán valami mélyebb össze-

tartozás érzése fonódott köréjük, Gyp rajongó bámulattal csüggött rajta, határtalan imádattal

nézett fel rá, ahogy csak gyermekek szoktak néha lángralobbanni a leglehetetlenebb emberek

iránt.

Olyankor szokta meglátogatni a kislányt, mikor tudta, hogy a squire alszik, kettő és öt között.

Miután Gyppel töltötte a délután egy részét: a parkban sétáltak, a körhintán lovagoltak, vagy

esős napokon a csendes gyermekszobában üldögéltek és mesemondással ütötték agyon az

időt, míg a kövér Betty félig megbűvölt szemmel, nyájas arcán valami kis kételkedő és gya-

nakvó mosollyal figyelte... az ilyen délutánok után nagyon nehezére esett bemenni a squire

dolgozószobájába és szivarra gyujtva szembeülni vele.

Ezek a beszélgetések nagyon élénken emlékeztették az elmult időkre, mikor olyan kétségbe-

ejtően kellett uralkodnia magán. A squire nagy örömmel üdvözölte, nem látott, nem érzett

semmit, hálás volt jóságáért, amellyel elhalmozta a gyermeket.

A következő tavasszal meghalt. És Wintont az a meglepetés érte, hogy ő lett Gyp gyámja és

vagyonának kezelője. Felesége halála óta lefelé ment a squire vagyoni helyzete. Birtokát

megterhelte, de Winton elfogadta a megbízást, valami kegyetlen elégtételfélét érzett e mellett

és ettől a perctől kezdve minden igyekezetével arra törekedett, hogy minél inkább magához

kösse a gyermeket.

A Mount-utcai házat eladták; a lincolnshirei gazdaságot bérbeadták. Gyp meg Betty dada át-

költözködtek Winton vadászlakába, Mildenhamba. Egyetlen törekvése volt, hogy elidegenítse

a gyermeket a squire egész rokonságától s erre a legjobb módszernek találta a megközelíthe-

tetlent játszani. Nem volt soha udvariatlan, csak egyszerűen kifagyasztotta őket a házból.

Winton annyira jómódú volt, hogy a gyanúnak árnyéka sem fért hozzá.

Egy év alatt sikerült megszabadulnia mindenkitől. Csak egyedül Betty dada maradt a régi.

Wintonnak nem voltak lelkiismeretfurdalásai, mert Gyp éppen olyan boldogtalan volt nélküle,

mint ő a kisleány nélkül.

Egyszer aztán elhatározta, hogy megváltoztatja a gyermek nevét. Legalább Mildenhamban és

a környéken szólítsák az ő családnevén. Kiadta a parancsot Markeynek, hogy Gyp ezentúl

Gyp Winton lesz. Mikor aznap hazajött a vadászatról, Betty a dolgozószobában várt rá. Az

elég szegényes szoba egyik üres sarkában állott. Gömbölyű, rózsás arcán tisztelet és elszánt-

ság tükröződött. Zavarában keservesen összegyűrte fehér kötényét. Kék szeme kétségbe-

esetten tapadt Winton arcára.

- Csak arról szeretnék valamit mondani, amit Markeytől hallottam, sir. Szegény megboldogult

gazdám nem szeretné...

Winton vérző lelke mélyéig meg volt hatva, de látszólag fagyosan mondta:

- Igazán! De azért lesz olyan szíves és teljesíti kívánságom!

7

A termetes asszonyság arca vérpiros lett.

- Igenis sir... de amit láttam, azt láttam. Nem szóltam soha semmit, de nekem is van szemem.

Ha Miss Gyp felveszi az ön nevét, sir, fogadok, hogy megindul a szóbeszéd, és a szegény,

megboldogult asszonyom...

Winton arckifejezése elhallgattatta a dadát.

- Legyen olyan szíves és tartsa meg magának a gondolatait. Ha bármilyen, szóval vagy tettel a

legkisebb alkalmat ad valami pletykára, vagy szóbeszédre... elmegy és soha többet nem látja

Gypet. Addig is úgy fog történni minden, ahogy én kívánom. Gyp a fogadott leányom.

Szegény öreg mindig félt egy kicsit katonás gazdájától, de még ilyennek sohasem látta! Ez a

szem! Az a kemény, kegyetlen tekintet! És milyen hangon beszélt! Mit volt mit tennie.

Lehajtotta telehold arcát, még jobban gyűrögette kötényét, s közben könnyek potyogtak

szeméből.

Winton az ablakban állott és nézte, hogy sűrűsödik a sötétség, hogy szállingóznak lefelé a

levelek a délnyugati szélben és kiitta keserű diadalának kelyhét. Nem volt joga ahhoz, amit

cselekedett, ó! örökké imádott anyja a gyermeknek. De azt akarta, hogy övé legyen a kislány.

Ha pletykálni akarnak a rossz nyelvek, ám tessék! Ime, most megtagadta egész eddigi

elővigyázatosságát, győzött a természetes ösztön. És szeme összehúzódott, amint belebámult

a sötétségbe.

II.

Éppen, mert olyan teljes diadalt aratott eddig Winton mindenki fölött Gyp szívében, most,

hogy leánya elment, érezte először, hogy nálánál erősebb ellenféllel áll szemben és elmélázva

ült a kandalló előtt, eltöprengett a leány távozásán, az egész multon.

Nem valószinű, hogy egy ilyen kialakult egyéniség, akinek élete olyan sokáig csak kard és ló

jegyében folyt le, felfogja és megértse, mit jelenthet a zene egy fiatal leánynak. Arra emlék-

szik, hogy kérte, taníttassa meg a skálákra és nehány dalt is tanult «Kis ház áll az erdő

mellett» és hasonlókat. De Winton óvakodott attól, hogy közelébe menjen ilyenkor és így

fogalma sem volt róla, milyen mohón szívott magába mindent Gyp és ami még fontosabb,

hogy hogyan tanította nevelőnője. Nem látta, milyen elragadtatással hallgat minden kis

dallamot... a karácsonyest félhomályában felhangzó éneket, a zsoltárokat, de különösen a

«Nunc Dimittis» kezdetűt, mikor felcsendült a falusi templomban; a vadászok felharsanó

kürtszavát, künn, a remegő, nedvességtől csepegő bozótban; sőt még Markey lágyan hangzó

füttyét is.

Megértette, hogy szereti a kutyát, lovat, gyönyörködő érdeklődéssel leste, hogyan fogja meg a

darazsat és hallgatja csukott tenyerében a zümmögését, örült, hogy annyit foglalatoskodik a

régimódi kert virágágyai között, ahol tavasszal orgona, aranyeső, nyáron rózsa, szegfű, búza-

virág, ősszel napraforgó, meg dahlia illatozott kissé túlságos buja zsúfoltságban, egy kicsit

elhanyagoltan, gyomosan, mostohán, a kert körül húzódó, fontosabb vadászterület mellett.

Nagyon kedvesnek találta, hogy megfigyeli a madarak énekét és gyámapját is figyelmessé

teszi rá, de azt egyszerűen képtelen volt megérteni, hogy annyira él-hal a zenéért.

Szeszélyes kis teremtés volt, kedélye hol lenn, hol fenn... akárcsak a barna agara, néha olyan

könnyedén röpködött, mint a pillangó, máskor meg töprengett, gondolkozott egész éjszaka.

Rettenetesen a szívére vett minden legkisebb nyerseséget. Büszkeség és önkínzó lekicsinylés

olyan mélyen gyökerezve keveredtek össze lelkében, hogy sohasem lehetett tudni, melyik a

8

kettő közül okozza borús hangulatát. Érzékenységében «rémesen» képzelődött, kiszinezett

mindent. Ha valaki, egész meggondolatlanul, korántsem szántszándékkal, megbántotta

valamivel, már készen volt a következtetéssel, hogy senki sem szereti, pedig mennyire

szeretett volna szeretni... majdnem... mindenkit. Máskor meg azt gondolta, «ha nem szeretnek,

nem bánom, nem törődöm én sem senkivel». Aztán egyszercsak szétfoszlott a ború, mint a

felleg és kedves volt, szerető, amíg ismét valami újabb, akaratlan sérelem nem érte és fel nem

dúlta teljesen.

Alapjában az egész ház körülötte forgott. Mindenki csodálta és szerette. De érzékeny,

finomlelkű kis teremtés volt, valóságos fájvirág, akinek - különösen gyermekkorában - sokat

kell szenvednie egy olyan világban, ahol a többieknek igen vastag a bőrük.

Winton legnagyobb örömére nem ismert félelmet, ha lóháton ült. Kitűnő nevelőnőt szerzett

melléje, egy admirálisnak az elszegényedett leányát; később zenetanár is járt hozzá kétszer

hetenként Londonból... egy kesernyés ember, aki titokban jobban bámulta Gypet, mint a

rajongó fiatal leány őt.

Gyp nem ment keresztül soha a kibontakozás ízetlen korszakán, mint a többi gyermek, hanem

egyenletesen, folytonosan fejlődött, mint egy virágszál. Winton néha majdnem belerészege-

dett, úgy nézte, élvezte tökéletes vonalú fejének minden mozdulatát, csodaszép, kristálytiszta

barna szemének rebbenését, egyenes, gömbölyű nyakának állását, tökéletesen formált lábát;

mennyire szerette mindezt egyszer, milyen nagy szerepet játszott mindez életében.

És a mellett, hogy annyira hasonlított anyjához, mégis egészen más volt úgy alakban, mint

jellemben. Gyp teste jobban ki volt cizellálva, de lelkében több volt a nehézkesség, a ki nem

elégültség, a felbuggyanó hevesség, kedélye változatosabb, esze élesebb, de rendkívül sok

bájjal párosulva; valami határozott skepticizmus jellemezte, ami teljesen hiányzott anyjából.

A mellett, hogy rendkívül törékeny volt testben, nem lehetett véznának mondani. Szívesen

ment akár naponta is vadászni, még ha holt fáradtan rogyott is le utána a tigrisbőr szőnyegre,

a kandalló elé, mert nem volt annyi ereje, hogy felmenjen a lépcsőn.

Nagyon egyhangú volt az élet Mildenhamba, csak éppen Winton vadászpajtásai hoztak néha

egy kis élénkséget, de elég ritkán, mert a kényes ízlésű, mély lelkiéletet élő ember nem

nagyon kedvelte a közepes vidéki urakat, az asszonyokat pedig elriasztotta hideg udvarias-

sága.

Amint Betty megjósolta, valóban nekilendültek a rossznyelvek... a vidéki pletykafészkek

örültek, hogy végre akad egy ízes falat az unalmas hétköznapok szürkeségében, amin vígan

elrágódhatnak. Winton füléhez ugyan még egy szó sem jutott el a mendemondákból, de

egyetlen egy asszony sem látogatott el többé Mildenhamba. Leszámítva a templomi, vadász-

és lóversenyismerősöket, Gyp úgy nőtt fel, hogy alig látott egy-egy nőnemű teremtést. Ez a

hiány tartózkodóvá tette, megakadályozta tudatos női fejlődésében, valami homályos, ön-

tudatlan megvetést ébresztett benne a férfiak iránt... akik mind alázatosan lesték egy-egy

mosolyát s kétségbeestek futólag összeráncolt homloka miatt... és természetesen sóvárgással

telt meg lelke a leánypajtások után. Akikkel véletlenül megismerkedett, rendszerint megked-

velték, s ez még csábítóbbá tette az ilyen átmeneti barátságokat.

Erkölcsi és szellemi fejlődésének ellenőrzése túlhaladta Winton képességeit. Az idevágó

kérdésekről nem szoktak beszélgetni. A külső formákat, mint például a templomba járás is, be

kellett tartani. Meg kell tanítni a jó modorra, de elsősorban, amennyire lehetséges, példa-

adással. Ezen túl aztán a természet tegye meg a magáét. Ebben a felfogásban sok reális

bölcsesség volt.

9

Gyp sokat olvasott; csak úgy falta a könyveket, de alig emlékezett aztán arra, ami egy ideig

annyira érdekelte. Hamar felfalta Winton sovány kis könyvtárát, Byront, nehány Whyte-

Melville könyvet, Humboldt Kosmos-át, de egyik sem hagyott valami mélyebb nyomot

lelkében.

Fiatal nevelőnője megkísérelte ugyan vallásos irányban fejleszteni, de ez a kísérlet egészen

meddő maradt, a kis vikáriust, a maga próbálkozásaival, csakhamar odasorolta Gyp ösztönös

skepticizmussal fűszerezett kritikája, ahova a többi férfiakat, akiket ismert. Érezte, hogy

szívesen szólítja «kedvesem»-nek, hogy örömmel veregeti meg néha a vállát és úgy vélte,

hogy ezekben a kis örömökben éppen elég jutalmat kap fáradságáért.

Bezárva a régi, homályos vidéki lakba, melynek csak az istállói voltak modernek... három

órányira Londontól és alig nehány mérföldnyire a tengerparttól, Gyp neveltetéséből teljesen

hiányzott minden modernizmus.

Átlag évenként kétszer bevitte Winton gyámleányát a városba és otthagyta vénleány nővé-

rénél, Rosamundnál, a Curson-utcában. Ez a nehány hét elég volt arra, hogy nagyranövelje

benne veleszületett érzékét a szép ruhák iránt, hogy megigazítsák a fogait és hogy felélesszék

zene és színház iránti rajongását.

De ami legjobban táplálja a mai fiatal leányok lelkét, a viták és játék, teljesen hiányoztak

életéből. Életének tizenötödik és tizenkilencedik éve az 1906-iki társadalmi átalakulást meg-

előző korszakba esett, mikor csak úgy kóválygott a világ, mint valami téli légy az ablak-

üvegen.

Winton Tory volt, Rosamund néni szintén Tory volt, mindenki Tory volt körülötte. Az

egyetlen nagy szellemi túlsúly, egész fiatal-lánysága alatt, a gyámapja iránti rajongó szeretete

volt. Mindketten ragaszkodtak külsőségekhez és ez majdnem teljesen elnyomta az érzések

kitörő megnyilvánulását, de mindig apjával lehetett, sokmindent tehetett a kedvéért, csodál-

hatta, felruházhatta a legtökéletesebb tulajdonságokkal. Igaz, hogy nem viselhetett éppen

olyan ruhákat, mint ő és nem beszélhetett ugyanazon a kemény, nyugodt, határozott hangon,

nem is szerette általában a férfiruhát és a férfias hangot... de az apjában mindent együtt

imádott.

Örökölte apja óriás formaérzékét, de örökölte azt a tulajdonságát is, hogy megférjen szépen

sok minden nála is egy gyékényen. Winton csak leánya társaságában élvezte az életet, s így a

szeretet árama szakadatlanul keringett Gyp szívében. S a túláradó szeretet valaki iránt éppen

olyan életeleme volt a fiatal leánynak, mint a virágnak a tövén leömlő víz és valakinek iránta

érzett túláradó szeretete olyan szükséges, mint a napsugár a virág szirmának. És Winton

gyakori beruccanásai a városba, Newmarketbe, vagy másfelé, Gypnél mindig barometer-

sülyedést jelentettek, s csak közeledő visszatérésével javult a helyzet.

Annyi bizonyos, hogy Gyp neveltetése egy bizonyos irányban sok gonddal történt... arra

szoktatták, hogy szeresse szegényebb szomszédait is. Nem, mintha Wintont a legkevésbbé is

érdekelték volna szociális problémák, természettől bőkezű és nyíltszívű volt a kisemberekkel,

de irtózott minden közelebbi érintkezéstől velük. S éppen így volt vele Gyp is. Soha, sehova

sem tette be a lábát meghívás nélkül annyira tartózkodó természetü volt, bár számtalanszor

hallotta a kedves biztatást: «Lépjen be, Miss Gyp», «Jőjjön be és üljön le, kedves» és egy

csomó hízelgő szót még a legvadabbaktól, legmegátalkodottabbaktól is. Mindenki szerette

szép arcát, szívesen hallgatta beszédét.

Így telt el tizenegy év. Gyp tizenkilenc éves lett, Winton negyvenöt. Akkor, fiatal nevelőnője

védőszárnyai alatt elment egy vadászbálba. Remek szabású ruhája nem hófehér volt, hanem

kukoricasárga, mintha nem is ez lett volna az első bálja. Egészen átvette Winton dandysmu-

sát, sőt sokkal nagyobb mértékben, mint ahogy ilyen fiatal leánynak jól állott. Sötét haját

10

begöndörítette, felsütötte, fürtei szabadon omlottak alá homlokára, meztelen vállára - először

életében viselt kivágott ruhát. Szeme igazán csak úgy szikrázott és a viselkedése teljesen

hideg volt... mintha már rég ismerte volna ezt a fényt, mozgalmat, a mohó tekinteteket, a

puha, behizelgő beszédet és a hódolat kijárt volna neki születésétől fogva... Még Wintonnak

sem volt fogalma róla, milyen gyönyörű a leánya. Ruhájára ciklámen-csokor volt tűzve, a

városból hozatta apja... Gyp nagyon szerette illatát. A fiatal leány lebegése, finom, az

izgalomtól felhevült lénye minden mozdulatával, minden szemrebbenésével arra emlékeztette,

akit így látott meg először, éppen egy ilyen bálon. És fejtartásával is kifejezte a világ előtt,

hogy milyen büszkének érzi magát.

Ez az est sok érdekes meglepetést tartogatott Gyp számára... sok kellemeset, egy zavarosat és

egy kellemetlent. Nagyon szerette a hódolatot. Szenvedélyesen élvezte a táncot, örült a

tudatnak, hogy jól táncol és hogy ezzel másoknak is élvezetet szerez. De kétszer is elküldte

táncosait, mert belenyilallott a sajnálkozás, amint ott látta ülni nevelőnőjét a fal mellett

egyedül, elhagyatva, senki sem törődött vele, mert már kissé idős volt és bőbeszédű! És Gyp,

a jóérzésű vénlány legnagyobb iszonyatára, kényszerítette lovagjait, hogy egy-egy egész tánc

alatt mellette üljenek.

Vacsorálni nem ment volna senki mással, csak Wintonnal. Mikor karonfogva jöttek vissza a

terembe, meghallotta, amint egy idős asszony odasúgta a másiknak: «Ó, nem tudja? Persze,

hogy igazán az apja!» Egy öreg úr szólt bele a társalgásba: «Ó, akkor érthető... úgy, úgy!»

Tisztán látta fürkésző, hideg tekintetüket, a gúnyos pillantást, amivel végigmérték és érezte,

hogy róla beszélnek. Akkor elvitte táncosa.

Igazán az apja! Milyen nagy horderejű szavak! Nem is fogta fel hirtelen a jelentésüket. Egy

kis horzsolást hagytak maguk után, de letompultak, elcsitultak, csak éppen valami zavaros

érzéssé zsugorodtak össze lelke mélyén. Aztán nyomban jött a másik szenzáció, utálatos és

kiábrándító. Szünetben történt. Egy kétszer olyan idős emberrel táncolt és aztán leültek együtt

egy pálmacsoport mögé. A férfi egyszercsak lehajolt és megcsókolta a leány meztelen karját,

a könyöke fölött. Ha ráütött volna, sem okoz nagyobb felháborodást, nagyobb sértődést. Gyp

úgy érezte, hogy nem történhetett volna meg vele ilyesmi, ha nem mond valami biztatót,

valami felbátorítót.

Felállott, ránézett a férfire nagy, a fájdalomtól sötét szemével, megborzongott és elosont.

Egyenesen Wintonhoz ment. Zárkózott arcáról, összeszorított, kissé lebiggyesztett ajkáról

mindjárt észrevette, hogy valami rettenetes történt vele; de Gyp nem szólt semmit. Csak

annyit mondott, hogy fáradt, haza szeretne menni. Így aztán hazahajtattak hármasban a

nevelőnővel, aki egész esti kényszerű hallgatása után most ugyancsak ontotta a szót, s gyorsan

robogtak a fagyos éjszakában. Winton a soffőr mellett ült, szenvedélyesen cigarettázott,

szőrmegallérját felhúzta a füléig, s szemét belefúrta a sötétségbe. Vajjon ki merészelte

megbántani kedvencét? Bent a kocsiban lágyan pergett a szó a nevelőnő ajkán, Gyp pedig

hallgatagon ült a sötét sarokba húzódva, nem látott semmit, csak azt, hogy megsértették.

Hosszú órákig feküdt ébren a sötétben s lassanként összefüggő láncba kezdtek kapcsolódni

gondolatai. Az elejtett nehány szó: Igazán az apja, meg a csók a meztelen karján valami nemi

titokról lebbentették fel a fátylat és megerősítették benne a hitet, hogy van valami az élete

hátterében.

Egy ilyen érzékeny gyermek, természetesen, meg kellett, hogy érezze a hűvös légkört, amely

körülvette, de ösztönszerűen visszariadt a tüzetesebb vizsgálódástól. Olyan halvány és

elmosódott volt már emlékében az az idő, mikor még nem ismerte Wintont... Betty, játékok,

nehány futó, rövid jelenés, egy beteg, akit «Papa»-nak szólított. Nem volt semmi mélysége

ennek a szónak az «Apus» mellett, ahogy Wintont kényeztette.

11

Anyjáról Bettyn kívül soha, senki sem beszélt vele. Gyp fogalomkörében nem volt semmi

szent, nem élt benne hit, amelyet letörhetett volna valami új megismerés. A többi leányoktól

elkülönülve nevelkedett fel, nem sokat tudott még a megrögzött társadalmi szokásokról sem.

De rettenetesen szenvedett, amint ott feküdt a sötétben... zavaros érzések kínozták, mintha

töviseket húztak volna végig bőrén, vagy tőrt döftek volna szívébe. Úgy érezte, hogy valami

gyanús van körülötte, valami, ami ilyen sértést provokálhat, és ez rettenetesen fájt. Ez a

nehány álmatlanul töltött óra mély nyomot hagyott lelkében. Végre aztán elaludt. Zavaros

álmai voltak és azzal a szenvedélyes vággyal ébredt fel, hogy meg kell tudnia!

Egész délelőtt a zongoránál ült. Nem akart sétálni menni. Fagyosan hideg volt Bettyhez és

nevelőnőjéhez, ami az előbbit könnyekbe kitörő kétségbeesésbe, az utóbbit Wordsworth

műveihez kergette. Tea után bement Winton szegényes kis dolgozószobájába, ahol sohasem

dolgozott senki. Bőrszékek és nehány könyv volt mindössze a szobában... de ezek közül

Winton «Mr. Jorrocks», Byron, meg nehány lóápolásról szóló könyvön kívül még csak

Whyte-Melville novelláit olvasta. A falon egy pár híres lovas képe, a kardja, Gyp fotografiái,

meg egy pár tiszt pajtásának arcképe. Két világos színfolt az egész enteriőrben: a kandalló

tüze és egy váza, melyet Gyp töltött meg állandóan friss virággal.

Amint belebegett, karcsún és mégis telten, hosszúkás, elefántcsontszínű, sötét szemű arcán a

ború fellegével, Winton úgy érezte, hogy Gyp hirtelen egész nagyleány lett. Egész nap törte a

fejét. Határtalan szeretetében majdnem félelemmé növekedett aggódása. Vajjon mi történ-

hetett az este?... Az első este, amikor kicsinyes, pletykáló emberek közé keveredett.

Gyp leült a földre, Winton lába elé. Arcát nem láthatta, nem is simogathatta meg fejét, mert

jobbkeze felől ült. Erőt vett felindulásán és megkérdezte:

- Nos, Gyp... fáradt vagy?

- Nem.

- Egy kicsit?

- Egy cseppet sem.

- Olyan volt, amilyennek gondoltad?

- Olyan.

A fahasábok recsegtek, ropogtak, a lángok nagyokat lobbantak a kandalló huzatos levegő-

jében; a szél csak úgy süvített künn... és egyszercsak olyan váratlanul, hogy Wintonnak a

lélegzete is elállt:

- Apus, mondd, igazán az apám vagy?

Winton egy másodpercig habozott, mielőtt válaszolt volna a nekiszegzett kérdésre, amely elől

nem lehetett kitérni. De ezalatt a másodperc alatt csak úgy száguldtak az agyában a gondo-

latok. Más, kevésbé határozott egyéniség, talán dermedt bénultságba merevült volna rémüle-

tében és egy «Igen» vagy «Nem» fejezte volna ki minden gondolatát. De Winton gyorsan

működő agya egy szempillantás alatt megvilágította feleletének következményeit. Nincs annál

melegítőbb érzés a világon, minthogy ő az apja; de ha bevallja, vajjon mennyire sebzi meg

gyermeki szeretetét? Mit tudhat egy ilyen kisleány? És hogyan magyarázhatná meg neki?

Vajjon mit érezne halott anyja iránt? És mit érezne az imádott halott, ha élne? Vajjon mit

kívánna?

Kegyetlen pillanat volt. A fiatal leány Winton térdére fektette fejét, eltakarta arcát, úgy várta a

feleletet. Lehetetlen eltitkolni előtte, most, hogy felébredt benne az ösztön! Kezével bele-

kapaszkodott a szék karjába, úgy mondta:

- Igen, Gyp, az anyád és én szerettük egymást.

12

Érezte, hogy a lány teste megremeg. Mit nem adott volna, ha megláthatja arcát. Vajjon

megértette? Nincs mit tenni, át kell esni rajta. Megkérdezte:

- Hogyan jutott eszedbe ez a kérdés?

Gyp a fejét rázta és halkan mondta:

- Örülök.

Megdöbbenés, szomorúság, vagy meglepetés teljes erővel ébresztették volna fel a férfi

lelkében a halott iránti védő tiszteletet, vagy talán a régi, makacs keserűséget és megfagyott

volna benne minden érzés a leány iránt. De ez a halk jóváhagyás lecsendesítette.

- Soha senki sem tudott róla. Meghalt, mikor te születtél. Rettenetes csapás volt rám nézve.

Ha hallottál valamit, az csak olyan pletyka, mert az én nevemet viseled. Soha senki sem

beszélt az anyádról. De jobb, ha te tudod, most, hogy már nagyleány vagy. Ritkán fordul elő,

hogy úgy szeresse egymást két ember, mint mi. Nem kell, hogy szégyeld.

A leány még mindig elfordította arcát. Nyugodt hangon mondta:

- Nem szégyelem. Nagyon hasonlítok hozzá?

- Nagyon. Sokkal jobban, mint ahogy reméltem.

- Akkor hát nem magamért szeretsz?

Winton csak homályosan sejtette, mennyire belevilágít ez a kérdés a leány természetébe,

mennyi éleslátással hatol ösztönszerűleg a dolgok mélyére, mennyi érzékeny büszkeséget árul

el, mennyire azt követeli, hogy kizárólag és egészen szeressék. És egyszerűen azt kérdezte:

- Mit gondolsz?

Aztán, legnagyobb megdöbbenésére, egyszercsak azt látta, hogy Gyp sír... zokogás rázza

egész testét, úgy, hogy válla valósággal hozzáütődik térdéhez. Nem emlékezett, hogy valaha

sírni látta volna hányatott gyermekkorának szomorúságai között, pedig csüstül zúdult rá a

csapás és baj. Tehetetlenül nézte a vergődő leányt, csak simogatta a vállát és azt mondta:

- Ne sírj, Gyp, ne sírj!

Amilyen hirtelen tört ki zokogása, olyan gyorsan el is mult. Egyszercsak felállt és mire

Winton észbekapott, már künn is volt.

Este a vacsoránál éppen olyan volt, mint máskor. Apja nem vett észre egy szemernyi változást

sem a hangjában, sem modorában, sem esti búcsúcsókjában. Ime, letelt a pillanat, amelytől

hosszú éveken át rettegett, nem maradt utána más, mint valami homályos szégyenérzet,

természetes utórezgése a hallgatás megszegésének azoknál, akik imádják titkukat. Amíg sűrű

fátyol fedte a régi titkot, nem zavarta Wintont. Most, hogy leleplezte, fájt.

De Gyp gyermekből leánnyá serdült huszonnégy óra alatt. Vége volt örökre a gyermekkornak.

És megkeményedett benne a férfiak iránt táplált véleménye. Ha nem okoz nekik egy kis

fájdalmat, akkor majd azok bántják őt. Felébredt benne a nemi ösztön.

III.

A következő két év sokkal kevésbé magányosan telt el, több-kevesebb vidámsággal. Wintont

arra ösztönözte vallomása, hogy megerősítse leánya helyzetét a társaságban. Nem szerette

volna, ha rossz szemmel nézik. De sem Mildenhamban, sem Londonban, nővére védőszárnyai

alatt, nem találkozott semmi nehézséggel. Gyp gyönyörű szép volt, Winton fagyosan hideg és

a nyugalma rendíthetetlen. A fiatal leánynak megvolt minden előnye.

13

Azon a napon, mikor Gyp nagykorú lett, éppen a városban voltak. Winton behívta szobájába

leányát, ugyanoda, ahol most ült, a kandalló mellett s visszaidézte a multat, hogy beszámoljon

gyámságáról. Az összekuszált örökség húsz és egynéhány ezer fontra növekedett a Winton

keze alatt. Sohasem beszélt róla a leánynak... veszedelmes téma lett volna közöttük... és

minthogy nagyon jó körülmények között éltek, nem volt szüksége semmi pótlásra Gyp nevel-

tetéséhez. Mikor részletesen megmagyarázta, mennyi a vagyona, mibe van befektetve, és

megmondta, hogy most már ezentúl saját bankszámlája lesz, Gyp csak bámult a papírra, csak

nézte az adatokat, melyeket meg kellett volna értenie s arckifejezésén meglátszott, hogy nagy

zavarban van. A nélkül, hogy felemelte volna tekintetét, megkérdezte:

- Mindez az... övé volt?

Ezt a kérdést nem várta.

- Nem. Nyolcezer font ebből az anyádé volt.

Gyp apjára nézett és azt mondta:

- Ezt elfogadom... A többit... kérlek, apus... nem veszem el!

Winton valami kesernyés örömöt érzett hirtelen. De nem tudta, mi történjék hát azzal a pénz-

zel, amit nem akar elfogadni? Mennyire magára ismert ebben a visszautasításban, mennyire a

leányára vallott ez a gesztus... igazi végső diadal. Odalépett az ablakhoz és kinézett. Hányszor

leste ugyaninnen a leány anyját! Ott, azon a sarkon szokott befordulni! Egy perc mulva itt áll

bizonyára előtte, kipirulva, bársonyos szeme melegen néz rá a fátyol alól, lélegzete kissé

gyors a nagy sietéstől és várja ölelését. Itt áll és leteszi fátylát. Hátrafordult. Milyen nehéz

elhinni, hogy nem ő az! Aztán megszólalt:

- Nagyon helyes, szivem. Ennek megfelelő értéket kapsz akkor tőlem. A többit félretesszük.

Valaki egyszer majd hasznát veszi.

Olyan szokatlanul csengett a leány fülében a szó «szivem», a férfi hideg ajkáról, hogy arcába

kergette a vért és szeme felragyogott. Megölelte apját.

Akkoriban éppen benne volt a zenelázban. Egy Monsieur Harmont nevű, ősz, Liége-i,

mahagoni arcú, de angyalian zongorázó embertől vett órákat. A komoly tanár keményen

megdolgoztatta tanítványát, de «kis barátnőm»-nek szólította.

Alig volt valami jobb hangverseny, amelyen Gyp ott ne lett volna, vagy olyan jobbnevű

művész, akinek játékát ne ismerje. Kritikus természete ugyan megóvta attól, hogy rajongva

térdeljen a művészek lábánál, de azért elég magas piedesztálra helyezte őket, férfiakat, nőket

egyaránt. Néha találkozott is egy-eggyel nagynénje Curzon-utcai házánál.

Rosamund néni szintén zeneértő volt és amennyire a jólneveltség megengedi, támogatta is

Gypet a maga rajongásában. A fiatal leány egy regényes történetet épített fel öreg nagynénje

körül, s képzeletben úgy látta maga előtt, mint aki feláldozta szerelmét büszkeségének. Magas,

kellemes külsejű nő volt az öreg hölgy, egy évvel idősebb, mint Winton. Arca hosszúkás,

arisztokratikus volt, szeme mély kék, eléggé ragyogó, modora sima, melegszívű és vontatott

beszéde nem éppen minden zengzetesség nélküli. Gypet nagyon szerette. Hogy mi ment

végbe lelkében, hogyan intézte el a rokonság kérdését, az örök titok maradt. Egy kicsit ő is

benne volt a jótékonykodási mozgalmakba, de csak annyi lágyság volt a vénleányban,

amennyivel éppen el lehet bűvölni az asszonyokat, akik talán boldogabbak lettek volna, ha

férfinek születnek. Derűs kedélyével hosszú kabát, mellény, nyakkendő és kampós sétapálca

viselésre adta magát... s akárcsak bátyjának... neki is megvolt a maga «stílusa»... csakhogy

több humora volt hozzá... nagy érték zenei körökben! Gyp a nagynéni házában, közvetlen

14

közelből, kénytelen volt épp úgy meglátni a komikumot, mint a nagyságot ezekben a

hosszúhajú, zenével és önmagukkal a kibuggyanásig telített művészekben.

Winton akkor szenvedte át az első, igazán veszedelmes reumarohamot, mikor Gyp betöltötte

huszonkettedik évét. Rettenetes rémület fogta el, hogy nem vehet aktiv részt a megnyitó

lóversenyen és sietve ment Wiesbadenbe leányával. A Wilhelmstrasseban vettek szobát.

Ablakuk a már őszbeforduló parkra nyílott. A kúra nagyon makacsul és sokáig elhúzódott.

Gyp naponta fellovagolt a Nerobergre a hallgatag Markey társaságában. A hatalmas erdőben

éppen nagy útjavítás folyt, úgy, hogy Gyp kénytelen volt mellékösvényeken bolyongani

lovával. Egyszer, sőt néha kétszer is napjában bement a Kurhausba, koncertet hallgatni, hol

apjával, hol meg egyedül.

Mikor először hallotta Fiorsent játszani, egyedül volt. A művész, ellentétben a legtöbb hege-

dűssel, magas, sovány, ember volt rendkívül hajlékony és mozgékony. Sápadt, keskeny arca

egész különös benyomást tett aranybarna hajával és bajuszával és rendkívül széles, magasan

kiálló arccsontjával. Egész keskeny pofaszakállt viselt. Gyp eleinte rettenetesnek találta, de

játéka elragadta, felizgatta, valósággal megbűvölte. Csodálatos technikája volt, a mellett

cizelláltan finom, de hideg a játéka, olyan, mintha egy láng rebbenés közben fagyott volna

meg. Gyp nem olvadt bele a harsogó tapsviharba, hanem mozdulatlanul ült helyén és le nem

vette szemét a művészről. Fiorsen végigsimította kezével forró homlokát, közben hátratolta

kuszában előreomló, különös színű fürteit, aztán, elég kellemetlen mosollyal, kissé meghajolt.

Milyen különös volt a szeme, mint valami nagy macskáé! Egész zöld, vad, majdnem alatto-

mos, delejes! A legkülönösebb ember, akit valaha látott és a legfélelmesebb. Mintha egyene-

sen ránézett volna; Gyp lesütötte a szemét és tapsolt. Mikor ismét felnézett, valami komoly

elgondolkozó vonást látott a művész arcán. Ismét meghajtotta magát, könnyedén, felületesen,

de ezúttal egyenesen neki szólt a meghajlás, aztán vállához emelte a hegedűt.

- Nekem fog játszani - gondolta Gyp megdöbbenve.

Kíséret nélkül játszott egy rövid kis darabot. Mintha egyenesen a szívekbe markolt volna.

Most nem nézett fel Gyp, de érezte, hogy a művész idegesen hajolt meg s aztán kiment.

Akkor este azt mondta Wintonnak:

- Hallottam ma egy hegedűst, apus, csodálatosan játszik. Gustave Fiorsennek hívják. Talán

svéd név, vagy milyen?

Winton azt mondta:

- Olyasféle lehet. - Milyen ember? Ismertem egy svéd fiút a hadseregben. Csinos gyerek volt.

- Magas, vékony, sápadt, kiálló pofacsonttal és az arca beesett. A szeme egész különös, zöld.

Ó! és egész kis, aranyos pofaszakálla van.

- Jupiterre, ez a teteje mindennek!

Gyp mosolygott és alig hallhatóan, inkább önmagának mondta:

- Azt hiszem ő maga is az.

Másnap a parkban látta ismét. A Schiller-szobor mellett ültek apjával. Winton újságot olva-

sott. Magamagának sem vallotta be, milyen izgatottan várta mindennap a Timest, mert mialatt

belemerült, legalább megmenekült a lelkiismeretfurdalásoktól, hogy megrontja Gyp örömét a

sok panaszkodással. Miközben áttanulmányozta a Newmarket-i futtatás jelentését, lopva,

félszemmel rá-ránézett leányára.

Még sohasem találta ilyen szépnek, csinosnak, finomnak. Mennyire meglátszott rajta a jó

rassz! Mennyire kivált ebben a kozmopolita vegyes tömegben, itt ezen az Isten hátamögötti

15

helyen. A leány nem vette észre apja rejtett pillantásait és fesztelenül pihentette tiszta

tekintetét hol egyik, hol másik sétálón, vagy figyelte a madarak, kutyák mozdulatait, elnézte a

napsugár tovasiklását a zöld fűvön, a sárguló tölgyeken, az égerfákon, meg ott lent a víz

partján, a magas jegenyéken.

A mildenhami doktor egyszer megvizsgálta a szemét, gyakori fejfájásai miatt és azt mondta,

hogy a «legtökéletesebb szerv». Annyi bizonyos, hogy rendkívül élesen és káprázatos gyorsa-

sággal látott meg mindent. A kutyák feltűnően vonzódtak hozzá. Hol egyik, hol másik

közeledett hozzá, meg-megálltak, mintha azon tépelődnének, vajjon odafektethetnék-e fejüket

ennek az idegen leánynak a kezébe? Egy nagy dán kutyával flörtölt éppen, mikor egy pilla-

natra felnézett és meglátta az arramenő Fiorsent. Egy kisebb, tagbaszakadt emberrel ment.

Társán elegáns nadrág volt és fűző. A hegedűművész magas, hanyag tartású alakján szorosan

összegombolt barnásszürke zsaket feszült. Elég széles karimájú szürke bársonyos filc kalap

volt a fején, gomblyukában fehér virág. Posztóbetétes lakkcipőt viselt, nyakkendője csokorra

kötve lebegett puha fehér vászoningén... az összbenyomás: valóságos dandy! Különös szeme

hirtelen végigsiklott a leányon és olyan mozdulatot tett hirtelen, mintha meg akarta volna

emelni a kalapját.

- Ej! Hiszen emlékszik rám! - gondolta magában Gyp.

Az a karcsúra fűzött alak mellette, a magas vállak között kissé előrehajtott fejével, hosszú lép-

teivel egész különösen, leopárdra vagy valami hasonló ravasz állatra emlékeztette. A művész

megérintette alacsony társa karját, valamit súgott neki, aztán megfordultak és visszajöttek.

Gyp észrevette, hogy erősen nézi és tudta, hogy csak azért jött vissza, hogy mégegyszer lássa.

Azt is tudta, hogy apja figyeli őket. És érezte, hogy azok a zöldes szemek kitérnek apja

tekintete elől. Egy bizonyos osztály angol férfiai tudnak csak így nézni, mert nem tudják

elviselni a tolakodó kíváncsiságot.

Elhaladtak. Gyp látta, hogy Fiorsen odafordul társához, fejével alig észrevehető mozdulatot

tesz feléjük és hallotta, hogy a másik hangosan felnevetett. Egy kis láng csapott fel benne.

Winton megszólalt:

- Fura, kásperliket lát ilyen helyen az ember.

- Ez volt az a hegedűművész, akiről beszéltem. Fiorsen.

- Ó! Á! - világos, hogy rég elfelejtette az egészet.

Kissé hízelgett Gyp hiúságának, hogy Fiorsen emlékezett rá, annyi ember közül. Már elmult

zavara. Apja bizonyára borzalmasnak találta a művész öltözködését, de neki tetszett. Nem

festene ilyen jól valami angol ruhában.

A rákövetkező két nap alatt mégegyszer látta a kis tömzsi emberkét, aki akkor Fiorsennel

sétált és érezte, hogy a férfi tekintete követi.

Aztán egy bizonyos Maisen Baroness, Rosamund néni egyik kozmopolita barátnője, - férje

német volt, ő maga születése szerint félig holland, félig francia - megkérdezte, hallotta-e már

játszani Fiorsent, a svéd hegedűművészt. A világ legelső hegedűse lenne, ha... elhallgatott és a

fejét csóválta. Miután Gyp nem érdeklődött a titokzatos fejcsóválás iránt, tovább folytatta

gondolatmenetét:

- Ó! azok a muzsikusok! Ezt is meg kellene menteni önmagától. Ha nem sikerül hamarosan,

elveszett ember! Kár! Nagyon tehetséges!

Gyp mereven nézett rá és megkérdezte:

- Talán iszik?

16

- Pas mal! De hiszen van még egyéb is az iváson kívül, ma chère!

Ösztön és a Winton mellett kapott tréning eredménye volt, hogy úgy érezte, méltóságán aluli

lenne a nagy botránkozás. Gyp nem kereste az alkalmat, hogy megismerje az életet, de nem is

riadt vissza tőle és a báróné, akinek szemében valami egészen új, pikáns dolog volt ez a

romlatlanság, tovább beszélt:

- Nők, mindig csak nők! Nagy kár! Megmérgezi velük a lelkét. Az egyetlen szerencséje volna,

ha olyan nőbe botlana bele, aki le tudja kötni! De annak szegénynek aztán kutya élete lenne!

Gyp csendesen kérdezte:

- Vajjon egy ilyenfajta ember tud-e egyáltalán szeretni?

A báróné tágranyitott szemmel bámult a leányra.

- Már láttam olyat, hogy valóságos rabszolga lett az ilyen emberből. Láttam, hogy úgy futott

egy nő után, mint a kezesbárány és a nő csalta jobbra-balra. On ne peut jamais dire. Ma belle

il y a des choses que vous ne comprenez pas encore. (Sosem lehet tudni. Vannak, kedvesem,

dolgok, amiket maga még nem ért.) - Megfogta Gyp kezét. - De egy dolog bizonyos. Ilyen

szemekkel nagy jövő áll maga előtt!

Gyp visszahúzta kezét és a fejét rázta. Nem hitt a szerelemben.

- Ej, de sok fejet fog elcsavarni! Sose féljen! ahogy maguk, angolok mondják: Fatum lappang

ebben a gyönyörű barna szemben!

Megbocsátható, ha egy fiatal leány bóknak veszi a kijelentést, hogy fatum lappang szemében.

Gypet is felmelegítette ez a szó. Általában feltűnően könnyűnek, vídámnak érezte magát az

utóbbi időben. Melegség járta át akkor is, mikor érezte, hogy az emberek nézik, vagy meg-

fordulnak utána. Az enyhe, símogató levegő, a vídám hely kellemes hangulata, a sok zene, az

az érzés, hogy feltűnik a sok nehézkes ember között, egészen megrészegítette, ahogy a bárónő

mondta volna: un peu folle, kissé bolondos lett.

Minden pillanatban nevetési rohamot kapott. Vagy «vicces», vagy «olyan édes» volt minden.

A bárónő, teljes tudatában annak, hogy a leány közfeltűnést kelt és különben is önkénytelen

hódolattal a szépség iránt, pártfogásába vette Gypet és gondoskodott róla, hogy mindenkivel

megismerkedjék, akivel óhajt, sőt még a többiekkel is.

A kíváncsiság nagyon élénk mozgatórugó. Minél többet hódít egy férfi, annál értékesebb lesz

a nők szemében. Mert meghódítni azt, aki már sokat hódított, nem azt jelenti-e, hogy az illető

nő bája messze fölülmulja a többiekét? A bárónő elejtett szava Fiorsenről megerősítette

Gypben a meggyőződést, hogy a hegedűművész «lehetetlen alak», de titokban megerősítette

benne a halk örömöt, hogy visszaemlékezett rá annyi ember közül. Később még jobban

elmélyült a dolog. De előbb még közbejött a különös eset a virággal.

Gyp éppen lovaglásból jött vissza - pontosan egy héttel azután, hogy együtt ült apjával a

Schiller-szobor mellett - mikor egy óriási La France és Gloire de Dijon csokrot talált a

toiletteasztalán. Névjegy nem volt hozzá. A német szobalány csak annyit tudott mondani,

hogy egy kis fiú hozta, a virágüzletből «Winton kisasszonynak». Gyp arra tippelt, hogy talán

a bárónő küldte. Az ebédnél és később a koncerten egy La France meg egy Gloire de Dijon

rózsával a ruháján jelent meg. Kissé merész összeállítás volt a rózsaszín meg a sárga az

osztrigaszínű ruháján. Nem vettek műsort. Wintonnak egészen mindegy volt minden zene,

Gypnek meg nem volt szüksége rá.

Amint Fiorsen kilépett a dobogóra, Gyp arca égni kezdett, valami sejtés ébredt benne. Először

egy Mozart menuettet játszott; aztán a Frank César szonátát. Mikor visszajött a tapsra, a

kihívásra egy Gloire de Dijon-t, meg egy La France rózsát tartott a kezében. Gyp ösztön-

17

szerűleg odakapott a saját rózsáihoz. Tekintetük találkozott; a férfi éppen csakhogy valamivel

mélyebben hajolt meg. Ajkához érintette a rózsát, amint kifelé ment a dobogón és Gyp keze

hirtelen lehanyatlott, mintha megszúrta volna valami. Vegye ki a rózsát s hagyja egyszerűen

leesni? Hátha apja észrevette, hátha meglátta a Fiorsenét és észbekap! Rettenetes sérelemnek

fogná fel a dolgot. De vajjon nem az? Nem tudott erre az álláspontra helyezkedni. Hiszen

inkább bók volt, mintha azt óhajtotta volna jelezni ezzel, hogy csak neki játszik. Hirtelen

átvillant agyán a bárónő szava: «Meg kell menteni önmagától. Kár érte! Nagy tehetség!» Igen,

határozottan nagy tehetség! Feltétlenül kell, hogy valami megmentésre érdemes legyen egy

emberben, aki így játszik. Az utolsó hegedűszám után elhagyták a termet. Gyp gondosan

visszatette a vázába a két rózsát a többihez.

Három nap mulva von Maisen bárónő fogadódélutánjára ment Gyp. Első pillantásra meglátta

a hegedűművészt. Ott állt a zongora mellett tömzsi barátjával. Egy termetes hölgy játékát

hallgatta unott, szórakozott arccal. Felhős idő volt, furcsa kis villanások cikáztak át az égen,

mintha esni készülne és Gyp az egész borús délután kedvetlen volt, egy kis honvágyat érzett.

Most hirtelen felélénkült. Látta, hogy a tömzsi alak odamegy a bárónőhöz. A következő

pillanatban már odahozták hozzá és bemutatták - Rosek gróf.

Gypnek nem volt rokonszenves a gróf arca. Mély, sötét karikák árnyékolták szemét és igen

nagyon öntudatosnak érezte, a mellett, hogy valami hideg édeskésség csepegett róla. De

kellemes modorú, udvarias ember volt és egész jól beszélt angolul. Úgylátszik, lengyel

lehetett, de Londonban élt és teljesen tájékozva volt mindenről, ami a zenevilágban történik.

Úgyebár, Miss Winton hallotta játszani barátját, Fiorsent, persze, Londonban is? Nem? Külö-

nös. Pedig hónapokig volt Londonban, a mult szezonban. Kissé csodálkozott Gyp elmaradott-

ságán. A fiatal leány védekezett:

- Igen, de vidéken töltöttem majdnem az egész mult nyarat.

- Nagyon nagy sikere volt. Visszaviszem Londonba. Jobb lesz a jövője érdekében. Mit tart a

játékáról?

Gyp nem akarta, hogy ez a szfinxszerű ember belelásson, de önkéntelen lelkesedéssel kiáltott

fel:

- Ó! Egyszerűen csodálatos.

A gróf bólintott, majd, mintha valami hirtelen ötlete támadt volna, egész különös mosollyal

mondta:

- Megengedi, hogy bemutassam? Gustav Miss Winton.

Gyp hátrafordult. A művész éppen mögötte állott. Most meghajtotta magát. Szemében

őszinte, alázatos imádat izzott és nem is igyekezett leplezni érzelmét.

Gyp észrevette, hogy a lengyel gróf ajkán ismét egy különös mosoly suhan el, aztán egyedül

maradtak Fiorsennel, az ablakfülkében. Így egészen közelről nem tett olyan ketrecbe zárt

vadállat benyomást, sőt, elegáns is volt, a maga nemében, jól ápolt és valami egész különös

párföm illata áradt a zsebkendőjéről, vagy a hajáról, amit egész bizonyosan megrótt volna, ha

angol férfinél tapasztalja. Gyémánt gyűrű is volt a kezén, de ez sem állott éppen rosszul azon

a különleges kisújjon. Magas, kiálló arccsontja, sűrű, nem túlságosan hosszú haja, arcának

mohó élénksége elmosták ezeket a nőies vonásokat. Elég férfias benyomást tett. Sőt túlsá-

gosan is. Egész különös, zavaros hangsúllyal mondta:

- Miss Winton... ön az én hallgatóságom itt. Önnek játszom... egyedül csak önnek.

Gyp nevetett.

18

- Kinevet. Pedig nincs igaza. Önnek játszom, mert bámulom önt. Rettenetesen bámulom. Nem

azért küldtem azt a virágot, hogy megsértsem vele. Hanem hálámat akartam kifejezni, mert

élvezhettem az arcát.

A hangja remegett. És Gyp lesütött szemmel mondta:

- Nagyon kedves volt öntől. Én is meg szeretném köszönni a játékát. Gyönyörű... igazán

gyönyörű!

A férfi ismét meghajolt kissé.

- Eljön meghallgatni, ha majd ismét Londonban játszom?

- Azt hiszem, mindenki szívesen meghallgatja, aki csak teheti.

A férfi felnevetett.

- Itt azért vagyok most, hogy pénzt keressek. Gyűlölöm ezt a fészket! Unom! Az édesapja volt

az az úr, akivel a minap a szobor mellett ült?

Gyp bólintott. Még nem felejtette el, ahogy utána fordult.

A férfi végigsimította kezével arcát, mintha le akarná törölni róla a visszatükröződő kifejezést.

- Valódi angol... de ön egy nemzeté sem... vagy mindeniké.

Gyp gúnyos mosollyal hajtotta meg kissé fejét.

- Nem, igazán nem tudnám megmondani, hol a hazája... ön nem északi és nem déli típus.

Azért jöttem ide, mert reméltem, hogy megismerkedhetünk. Nagyon boldog vagyok. Miss

Winton, igazán őszinte hódolója, rabszolgája vagyok önnek.

Nagyon gyorsan beszélt, nagyon halkan; egész határozottan, nem tettetett, izgatott őszinteség

izzott hangjában. Aztán hirtelen dörmögve mondta:

- Ezek az emberek! - ismét meghajolt a leány előtt és gyorsan elillant.

A bárónő egy másik férfit hozott oda Gyphez. A benyomás, amit a művész maga után

hagyott, az a gondolat volt: «Vajjon így kezdi mindenkivel?»

De maga sem hitte el. Az az őszinte hebegés, az őszinte hang... és az az alázatos, imádattal teli

tekintet!

Gyp sokkal törékenyebb lélek volt, semhogy valakire rábízta volna benyomásait és így nem

volt alkalma szellőztetni a lelkében gerjedő vonzalom és visszariadás heves tusáját. Nem

analizálhatta érzelmeit, ahogy vitázva harcoltak, birkóztak szíve mélyén. Annyi bizonyos,

hogy ez még nem szerelem, még csak ébredő szerelem sem volt, csak valami olyanféle

veszedelmes érzés, ami a gyermekeket izgatja, a titok előtt, az ismeretlen, elérhetetlen miatt,

amit elérhetnének, ha ki mernék nyujtani kezüket. És a zene hatalma, meg a bárónő szavai a

megmentésről... a gondolat, hogy megtehetné a lehetetlent, amire csak az képes, aki...! De

ezek a gondolatok, érzések még mind a tudattalan homályában gomolyogtak. Azt sem bánta

volna, ha sohasem látja többet. Nem is volt tisztában vele, vajjon szeretné-e újra látni?

IV.

Gyp rendesen apjával szokott elsétálni a Kochbrunnenhez, a többi türelmes emberrel együtt.

Wintonnak húsz percnyi lassú séta volt előírva ivás közben. Amíg kúrája tartott, Gyp a park

egy elhagyatott zugában szokott üldögélni és egy «Reklám» könyvet olvasott, német óra

helyett.

19

Ott ült a Maisen bárónő «zsúrját» követő reggelen is Turgenyev «Tavaszi Hullám»-jával

kezében, mikor meglátta Rosek grófot lefelé ballagni az ösvényen, az elmaradhatatlan pohár

vízzel. Eszébe jutott a mosoly, amellyel bemutatta Fiorsent és napernyője mögé rejtőzött.

Látta a férfi lakkcipőjét, jól szabott, lefelé bővülő nadrágját, amint elhaladt előtte a befűzött

emberek jellegzetes járásával. Meg volt győződve róla, hogy csakugyan viseli ezt a rettenetes

női ruhadarabot és ez még fokozta ellenszenvét. Hogy merészel egy férfi így elasszonyo-

sodni? Nem tudta elképzelni. Pedig azt hallotta valakitől, hogy jó lovas, jó vívó és nagyon

erős ember.

Mikor Rosek gróf elhaladt, Gyp becsukta könyvét és elosont. Nem szerette volna, hogy a gróf

észrevegye. De alakja, könnyed, kissé ugráló járása sokkal közismertebb volt, mintsem

gondolta.

Másnap reggel visszafojtott lélekzettel olvasta ugyanazon a padon Gemma és Sanin jelenetét

az ablakban, mikor Fiorsen hangját hallotta meg a háta mögött.

- Miss Winton.

A művész is egy pohár vizet tartott egyik kezében, a másikban kalapját fogta.

- Éppen most ismerkedtem meg kedves apjával. Megengedi, hogy leüljek egy kicsit?

Gyp kissé félrehúzódott és a férfi leült.

- Mit olvas?

- Egy «Tavaszi Hullám» című elbeszélést.

- Ó! a legfinomabb mű. Hol tart?

- Gemma és Sanin a viharban.

- Várjon csak! Még ezután jön Madame Polozov. Micsoda teremtés! Hány éves ön, Miss

Winton?

- Huszonkettő.

- Még túlságos fiatal lenne ehhez a regényhez, ha nem éppen önről volna szó. De ön nagyon

sokat tud... ösztönösen. Mi a keresztneve? Bocsásson meg, hogy kérdem.

- Ghita.

- Ghita? Nem elég lágy.

- Gypnek hív mindenki.

- Gyp... ó! Gyp! igen... Gyp.

Olyan személytelenül mondogatta a leány nevét, hogy nem haragudhatott meg érte.

- Mondtam a kedves papának, hogy már volt szerencsém találkozni önnel. Nagyon udvarias

volt.

Gyp hidegen mondta:

- Apa mindig udvarias.

- Mint a jég, amelybe pezsgőt hűtenek be. Azt hiszem, megmondták önnek, hogy én egy

«mauvais sujet» vagyok.

Gyp bólintott. A férfi mereven ránézett, úgy mondta:

- Igaz. De jobb lehetnék... sokkal jobb.

20

A leány szeretett volna ránézni, de nem tudott, valami egész különös izgalom vett erőt rajta.

Ennek a férfinak hatalma van fölötte, de neki is van hatalma a férfi fölött. Ha akarná,

rabszolgájává, kutyájává tehetné, magához láncolhatná. Csak ki kell nyujtania kezét és

térdenállva csókolná meg. Csak annyit kellene mondania: «Jőjj» és eljönne utána, bárhol

volna is. Csak annyit kell mondania «Légy jó» és jó lenne.

Először életében érzett magában ilyen erőt. És ez az érzés megrészegítette. De Gypnél

sohasem tartott sokáig a nagy önbizalom. Legdiadalmasabb pillanatai mögött is ott lappangott

a bizalmatlanság árnyéka. S mintha Fiorsen kiolvasta volna gondolatát:

- Parancsoljon valamit... akármit. Mondja, hogy mit tegyek és megteszem.

- Akkor hát... menjen vissza Londonba, azonnal. Itt csak elpazarolja az idejét, azt maga is

tudja jól.

- Éppen azt az egyet kívánja, amit nem tudok megtenni, Miss... Miss Gyp.

- Jaj, ne mondja így; mint egy cseléd.

- Én a cselédje vagyok.

- Azért nem akarja megtenni, amire kérem?

- Maga kegyetlen.

Gyp nevetett.

Fiorsen hirtelen felviharzó dühhel mondta:

- Nem megyek el magától, ne higyje, hogy elküldhet.

Aztán villámgyorsan lehajolt, megfogta a leány kezét, ajkához emelte és sarkon fordult.

Gyp zavartan, csodálkozva bámult a kezére; még mindig bizsergett az érdes bajusz helye.

Aztán ismét felnevetett... milyen furcsa, «idegen» szokás ez a kézcsók... Megpróbált olvasni,

de nem sokat értett a szavakból.

*

Volt-e még valaha olyan különös udvarlás a világon, mint ami ezután következett? Gypnek

folytonosan az volt az érzése, hogy ostort tart a kezében, mindig úgy érezte, mintha alamizs-

nát osztogatna, vagy kegyet gyakorolna és mégis tudta, hogy nem képes elszakadni. Az erős

varázs, melyet a férfire gyakorolt, visszahatott ő rá is. Eleinte óvatosan szkeptikus volt, de

nem maradhatott soká így. Olyan szerencsétlen, olyan mogorva volt a művész, ha nem

mosolygott rá és olyan élénk, derűs, izgatott és hálás, ha sugározta kegyét. Nem lehetett

tettetni azt a változást, mikor a rendesen nyugtalan, vad, futó tekintet alázatos imádatot vagy

elgondolkozó vágyódást fejezett ki, amint a leányra nézett. És Gyp nem mulasztott el egy

alkalmat sem, hogy észrevegye ezt a változást. Aztán megint bárhová ment a leány, ott találta

őt is. Hangversenyen az ajtótól néhány lépésnyire várt rá. Ha cukrászdába ment, egész bizo-

nyos, hogy hamarosan betévedt oda is. Minden délután ott sétált, amerre Gypnek feltétlenül el

kellett haladnia, mikor kilovagolt a Nerobergre.

Kivéve a parkban, mikor odajött hozzá és alázatosan megkérte, engedje meg, hogy melléje

üljön öt percre, sohasem tolakodott hozzá, nem kompromittálta soha semmiképpen a társa-

ságával. Úgylátszik ösztönösen érezte, hogy ez rosszul hatna egy ilyen túlfinomodott lélekre.

Elég pillangó röpködött a láng körül; ezek legalább elvonták a figyelmet Fiorsenről.

Vajjon Gyp tudatában volt annak, hogy mi van készülőben? Megértette, mennyire aláaknáz-

zák ellenállását? Felfogta a visszavonultság veszedelmét, amely abban állott, hogy alkalmat

adott bizonytalanságokra? Nem egészen. Az egész helyzet növelte a leány diadalmámorát,

21

napról-napra jobban szerette az életet, egyre inkább öntudatra ébredt benne az érzés, hogy

bámulják, hogy nagyrabecsülik, hogy hatalmában áll megtenni azt, amire más nem képes.

A férfi izgatta Gypet. Minden lehetett az ember a művész szeszélyes, élénk társaságában, csak

fásult nem. Egyszer egy reggel elmondott egyet s mást a leánynak életéből. Apja svéd kis-

birtokos volt, nagyon erős ember, nagy ivó; anyja egy festő leánya. Ő tőle tanult hegedülni.

De hamar elvesztette anyját, még egész kisfiú korában. Tizenhét éves volt, mikor összeveszett

apjával s kénytelen volt Stockholm utcáin hegedülni, hogy megkeresse kenyerét. Egy ismert

hegedűművész meghallotta véletlenül és rátette a kezét. Apja azután halálra itta magát és ő

örökölte a kis birtokot. Azonnal eladta, a pénz elment «bolondságokra», vallotta be nyers

őszinteséggel.

- Ó! Miss Winton! Nagyon sok bolondságot követtem már el, de mindez semmi ahhoz képest,

amit még el fogok követni azon a napon, mikor nem láthatom többet.

Ezzel az izgalmas, odavetett megjegyzéssel távozott és magára hagyta a leányt. Gyp mosoly-

gott az ilyen beszéden, részint szkepticizmusból, részint sajnálatból, de másrészt valami olyan

érzésből is, amiről maga sem tudott magának számot adni. Különben is abban az időben

egyáltalában nem értette önmagát.

És mennyire értette Winton? Mennyire volt tisztában azzal, hogy mi van készülőben?

Őszintén szólva megrémült. Csak attól félt, hogy kimutatja izgalmát valamilyen drámai

fordulattal, különben még kúrája befejezése előtt elvitte volna onnan leányát. Nagyon jól

ismerte a szenvedély külső jeleit. Az a hosszú, mindig körülöttük settenkedő hegedűs a széles

arccsontjával, kis pofaszakállával (Szent Isten!) és zöldes szemével, ahogy lopva nézi Gypet,

már régen felkeltette gyanakvását.

Talán veleszületett angol előítélete az idegenek és általában a művészek iránt tartotta vissza

attól, hogy nyiltan cselekedjék. Nem tudta komolyan venni a dolgot, ha nyugodtan végiggon-

dolta. Gyp, az ő elegáns, tökéletes Gypje behódoljon, ha csak kevéssé is, egy ilyen embernek!

Az lehetetlen! Különben is bizonyára tanácsot kérne tőle, ha valamilyen lelkiválság előtt

állana, vagy ha valamelyes kételyei támadnának.

Megfeledkezett leánya érzékeny zárkózottságáról, elfelejtette, hogy leánya iránti szeretete

sohasem kereste a szavakat, hogy leányának iránta érzett szeretete sohasem nyilvánult meg

bizalmaskodásában. Különben csak nagyon keveset látott abból, ami látható volt és ezt a

keveset is Fiorsen letompította, amennyire csak lehetett, hogy még a legravaszabb szem sem

vehetett sokat észre.

Nem is igen történt semmi, legfeljebb egy kis epizód, az elutazásuk előtti napon, de arról

Winton nem tudott.

Ez az utolsó délután nagyon csendes volt, majdnem komor. Előző este esett az eső és az

átitatott fatörzsek, a nedves, hullott levelek valami finom likörillattal töltötték meg a léget.

Gyp úgy érezte, mintha hirtelen kiszívtak volna agyából minden élénkséget, minden gyönyö-

rűséget. Lunch után, amíg Winton a számláit rendezte, a fiatal lány lesétált, a hosszú parkon

át, a völgybe.

Az ég szürkén borongott, a fák melankolikusan bólogattak. Általában melankolikus volt

minden egy kicsit. Gyp csak ment tovább, tovább, keresztül a patakon, egy iszapos lapályt

megkerülve a falu határába, onnan át az emelkedő plátóra, ahonnan a főútra kerülhetett.

Miért kell mindig mindennek bevégződnie? Most először életében gondolt örömtelenül

Mildenhamra és a vadászatokra. Jobb szeretett volna Londonban maradni. Ott nem élt volna

annyira elvágva a zenétől, tánctól, emberektől és attól a mulatságos érzéstől, hogy bámulják.

22

Egy cséplőgép éles, sivító hangja hasított bele a levegőbe. Mintha éppen az ő érzelmeit fejezte

volna ki ez a hang. Egy galamb suhant el fehéren a borús ég felé. Néhány bükkfa állott ott

aranysárgán, most hirtelen megremegtek és valóságos zuhany hullott alá róluk. Milyen

elhagyatott volt ez a hely. Egyszer csak két kis fiú bukkant elő a kerítés mellől. Majdnem

megijedt tőlük, amint vad rohanással futottak le a hegyen.

Gyp hátrahajtott fejjel nézett utánuk s néhány puha esőcseppet érzett az arcán. Tönkremegy a

ruhája, pedig ezt szereti a legjobban... galambszürke bársony, nem esős időre való. Vissza-

fordult, hogy a bükkfák alatt keressen menedéket.

Talán gyorsan elvonul. Távolról, elfojtva hallatszott ismét a cséplőgép remegő, kellemetlen

hangja. Ez még fokozta elhagyatott érzését. Aztán ugyanazon a helyen, ahol imént a kis fiúk

ugrottak elő, most egy férfi igyekezett tova a síkság fölött és feléje tartott. Leugrott a padra, a

bükkfák alá és lihegve törülgette verejtéktől sápadt arcát. Fiorsen úgylátszik, nyomon követte

a leányt és egyenesen nekivágott a kis ösvénynek a hegyoldalba, még a patak tulsó oldalán.

Keresett eleganciáját ugyancsak megviselte a hegymászás. Elfulladva mondta:

- Hát holnap elmegy! És egy szót sem szólt nekem! Azt hitte, el fog tűnni... szó nélkül!

Mondja, mindig ilyen kegyetlen? Jó, akkor én sem kímélem magát.

Hirtelen leguggolt, elkapta a lány ruhájáról aláhulló széles szalagot és beletemette arcát. Gyp

egész testében remegve állott ott. A férfi átölelte térdét.

- Ó Gyp! szeretem magát!... szeretem... ne küldjön el...! A kutyája vagyok... a rabszolgája. Ó

Gyp szeretem magát!

A férfi hangja meghatotta s megrémítette a leányt. Már sokan mondták neki az utóbbi két év

alatt: «szeretem magát», de sohasem ilyen eszeveszett szenvedéllyel, soha ilyen sóváran

könyörgő tekintettel, soha ilyen mohó, nyugtalan és mégis félénk érintéssel. Csak annyit

tudott suttogni:

- Kérem, álljon fel!

De a férfi folytatta:

- Szeressen egy kicsit! Csak egy kicsit szeressen, Gyp!

Gyp agyán keresztülvillant a gondolat:

- Vajjon hányszor térdelt már ugyanígy?

Fiorsen arca megszépült ebben az átszellemült rajongásban... a vágyakozás szépsége ömlött el

rajta... és Gyp ijedsége elszállt.

A férfi akadozva, suttogva beszélt tovább:

- Én könnyelmű vagyok, tudom... de ha szeret, megváltozom. Nagy dolgokat viszek végbe

magáért. Ó! Gyp, ha hozzám jönne feleségül! Nem most; majd, ha bebizonyítottam, hogy

érdemes vagyok rá. Gyp!... drága... csodálatos!

Keze lassanként feljebb csúszott, míg feje végre a leány derekán pihent. Gyp önkéntelenül, a

nélkül, hogy tudta volna, mit tesz, végigsimított kezével a férfi haján és megint azt mondta:

- De most kérem, álljon fel!

A férfi felállott és suttogva könyörgött:

- Könyörüljön rajtam! Szóljon egy szót!

23

De Gyp csak szótlanul, zavartan nézett a férfire nagy, sötét szemével. Ekkor hirtelen meg-

ragadta és magához szorította a leányt. Gyp visszariadt. Teljes erejéből próbálta eltolni

magától a férfit. Fiorsen feje lehanyatlott. Megszégyenülten, sápadtan, behúnyt szemmel,

remegve állott a leány előtt. Gyp szívébe megint belenyilallott a szánakozás s halkan mondta:

- Nem tudom... majd megmondom később.. Angliában.

A férfi meghajolt. Karját összefonta, mintha azt akarta volna kifejezni, hogy többet nem kell

félnie tőle. És mikor a leány, a zápor ellenére is, elindult, lassú léptekkel ment mellette,

mintegy méternyi távolságban kullogva alázatosan, mintha sohasem sebezte volna meg ajkát

heves csókjával.

Ott fenn, a szobájában, miközben levetette nedves ruháját, megpróbálta visszaidézni emléké-

be, hogy mit mondott Fiorsen és ő mit felelt rá. Nem igért semmit. De megadta mindkét

címét, a londonit és a vidékit. Aztán erőszakkal másfelé terelte gondolatait, mert még egyre

érezte kezének nyugtalan érintését, karjának szorítását, maga előtt látta szemét, miközben

megcsókolta s ismét rémület és izgalom szállta meg.

Akkor este Fiorsen is játszott a hangversenyen.. az utolsón. Még sohasem játszott így...

Valami kétségbeesett szépség, őrült fellelkesülés volt a játékában. Gyp önfeledten hallgatta s

egyszercsak egész különös érzés szállotta meg... a végzet hatalmát érezte benne... érezte, hogy

akár akarja, akár nem, nem tud szabadulni ettől az embertől.

V.

Otthon, Angliában elmult Gypnek ez az érzése, vagy legalább is csökkent. Majd talál Fiorsen

másvalakit, akiben ugyanazt látja, amit benne látott! Nevetséges lenne azt hinni, hogy

megváltozik miatta, hogy megkomolyodik, hogy igazán van hatalma fölötte! De lelke mélyén

nem hitt egészen ebben.

Winton végre ismét fellélegzett. Sietve vitte leányát Mildenhamba. Új lovat vett neki. Éppen

egy hétig tartott még a vadásztilalom. És talán egy hétig tartott is a lovas szenvedély, az öröm

a nagyszerű vadász-kilátásokra. Aztán, mikor megkezdődött az igazi nagy munka, mikor meg-

nyílt a vadászévad, akkor valami nagy szomorúság, nyugtalanság fogta el Gypet. Mildenham

barátságtalanul sötét volt, az őszi szél kellemetlenül zúgott. Régi, öreg vadászkutyája kimúlt

és Gyp szemrehányást tett magának, hogy ilyen sokáig hagyta magára, mikor már olyan

gyönge volt. Elképzelte, hogyan leste, várta úrnőjét napról-napra a derék Lass... Mint afféle

egyszerű lelkű emberek, Betty is szerette az érzelmes történeteket s kellőképpen kiszínezve

beszélte el az összes részleteket, amíg végül már úgy érezte Gyp, hogy rettenetes kegyet-

lenséget követett el. Mert még ilyen események is egyfelől túlzott gyöngédséget, másfelől

kemény önkritikát váltottak ki a fiatal leányból. Valósággal belebetegedett nehány napig s

mikor jobban érezte magát, Winton csalódottan kísérte vissza a városba Rosamund nénihez.

Nélkülözni fogja leánya társaságát, de ha jót tesz vele, ha kiragadja sötét hangulatából, nem

bánja, megéri az áldozatot. Mikor három nap mulva befutott week-endre a városba, nagy

megkönnyebbüléssel állapította meg, hogy leánya határozottan felpezsdült és könnyebb

szívvel hagyta ott, a búcsúnál.

Másnap, hogy apja visszautazott Mildenhamba, Gyp levelet kapott Fiorsentől. A Bury

Streetről küldték utána. Éppen most érkezett Londonba - mondta levelében. - Nem felejtette el

egyetlen egy rávetett pillantását, egyetlen egy hozzáintézett szavát sem. Nem nyugszik addig,

amíg újra nem láthatja. «Sokáig olyan voltam, mint egy halott, mint az elveszett lélek - írta

24

levele végén - amíg meg nem láttam önt. Csókolom a kezét. Hűséges rabszolgája - Gustav

Fiorsen.»

Bárki más írta volna ezeket a szavakat, Gypből gúnykacajt váltottak volna ki, de most ismét

feléledt benne a nyugtalan érzés, a kellemes és mégis ijesztő tudat, hogy ez a végzete, hogy

nem tud elmenekülni előle.

Azt válaszolta a levélre, hogy nagynénje nagyon örülne, ha meglátogatná; ha kedve van rá,

jőjjön el valamelyik délután öt és hat között. Úgy írta alá magát: «Ghita Winton». Sokáig

eltöprengett a néhány rövid sor fölött, s meg volt elégedve az udvarias, szertartásos hanggal.

Vajjon igazán ura volt önmagának és... neki; vajjon igazán az ő kezében van a döntés

hatalma? A válasza, mindenesetre, e mellett szól.

Sohasem volt könnyű leolvasni Gyp arcáról érzéseit; még Wintont is megtévesztette néha.

Ügyes, futólagos odavetettséggel készítette elő Rosamund nénit Fiorsen látogatására. És

mikor a művész megjelent, látszott rajta, hogy megértette, hogy óvatosságra van szükség.

Csak akkor emelte tekintetét Gypre, mikor nem vették észre. De elmenőben odasúgta:

- Nem... nem így; egyedül kell, hogy lássam... kell!

Gyp mosolygott és a fejét rázta. De ismét felpezsdült benne valami.

Aznap este egész nyugodtan mondta Rosamund néninek:

- Apus nem szereti Fiorsent... persze, nem tudja élvezni a játékát.

Ez az odavetett ártatlan megjegyzés természetesen visszatartotta a zeneimádó Rosamund nénit

attól, hogy - mint jólnevelt asszonyhoz illik - említést tegyen levelében bátyjának a kellemet-

len idegenről.

A következő két hétben majdnem naponként ott volt a művész hegedűjével. Gyp kísérte

zongorán s sokszor ugyancsak melege lett, mikor magán érezte mohó tekintetét, de azért

nagyon hiányzott volna, ha elmarad.

De mikor Winton legközelebb feljött Londonba, Gyp nagyon kellemetlenül érezte magát.

Vallja be, hogy Fiorsen jár hozzá, miután nem említette leveleiben? Vagy hallgassa el s

hagyja, hadd tudja meg Rosamund nénitől? Izgalmában úgy oldotta meg a kérdést, hogy kitért

előle és azt mondta apjának, majd meghal, annyira vágyódik egy jó galoppra.

Winton nagyon jó jelnek vette ezt a vágyódást és örömmel sietett le leányával Mildenhamba.

Gyp egész különös érzések között utazott el... megkönnyebbült szívvel és mégis lehangoltan,

mint aki bizonyos benne, hogy most megmenekül ugyan, de nemsokára azon lesz ismét, hogy

visszatérjen.

Másnap meglehetősen hosszú utat kellett megtenniük a vadászterületig, de Gyp erősködött,

hogy lóháton menjenek ki. Pettance, a kiérdemesült zsoké, aki mint rendkívüli segítség

működött Winton istállójában, volt megbízva a második paripa kiszállításával.

Jó szagokat hozott magával a szél, s a távolban esett az eső. Winton és Gyp a sűrűségen túl

találtak maguknak helyet. Szerencsére észrevétlenül sikerült odajutniok; mert rendszerint

azon igyekeztek a többiek, hogy a színehagyott vörösfrakkos, félkarú lovashoz csatlakozza-

nak, mert ő került mindig a csapat élére, nyírottfarkú, fekete paripáján. Wintonnak megvolt a

maga egyéni fogása, hogy olyan pompásan boldogult lóháton minden nyomoréksága mellett

is.

Az egyik hajtó, egy kis fekete, villogószemű, viharvert arcú emberke, kirohant a sűrűből,

ellovagolt előttük, tisztelgett és ismét visszabújt a sűrűségbe. Egy szarka repült ki csörögve,

lecsapott és ismét eltűnt a bozótban; egy nyúl futott át a sárga levelek között... világosbarna,

25

villámgyorsan cikázó teste alig látszott meg a barnás talajon. Egész magasan, fent galambok

röpültek át a másik erdőbe. Most felharsant a hajtók éles hangja a sűrűség mélyéből. Itt-ott

egy-egy kutyavakkantás, amint gyors perdüléssel szimatolták végig a harasztot meg a bozótot.

Gyp keze görcsösen szorította a kantárt és mélyeket lélegzett. Olyan édes, lágy, friss szag volt

a levegőben; a kék égen gyors suhanással úsztak tova a bárányfelhők... Ott lenn felényi szél

sem fújt, mint itt, csak éppen, hogy ellibegtetett egy-egy bükk és tölgylevelet, amit a fagy

túlkorán tördelt le. Bárcsak erre törne ki egy róka, hogy egyedül vágtathatnának legelől a

kutyákkal. Most kifutott egy kutya, gyönyörű, fiatal példány, szorgoskodva vidáman ment a

maga útján, közbe fel-felemelte vöröses-fehér fejét s szelíd, sötétbarna szemrehányással teli

szemét rámeresztette Winton «Loo in Trix»-ére. Üvöltés harsant fel a sűrűségben és a kutya

visszaugrott a bokorba.

Gyp új, barna lova nyugtalanul hegyezte fülét. Egy szürke lovaglókabátos, bőrhajtókás,

lakkcsizmás férfi léptetett arra gesztenyebarna lován a bozót felől. Vajjon ez azt jelenti, hogy

most már erre jönnek a többiek is? Gyp bosszús pillantást vetett a hivatlan lovasra. A férfi

kissé megemelte kalapját és elmosolyodott. A bátortalan, halvány mosoly ragályos volt és

Gyp is széthúzta kissé ajkát viszonzásul. Vajjon kicsoda ez az ember? Derűsnek és boldognak

látszik. Gyp egyáltalában nem emlékezett az arcára és mégis olyan ismerősnek tetszett.

Széles, jó vágású, símára beretvált arc volt, sötét haja hullámos, feltünően éles szeme merész

és vidám tekintetű. Hol látott már ehhez hasonlót?

Winton halk figyelmeztetésére hátrafordult. Egy róka lopózott ki a távoli bokrok mögül. Gyp

apjára szegezte tekintetét. Milyen kemény az arca, mint az acél. Némán, mereven állott ott,

mintha ércbe volna öntve ló és lovas. Hát sohasem adja már meg a jelt? Végre megrándult

ajka és felharsant a halloooo!

Gyp arcán futó mosoly jelent meg s hálásan pillantott az idegen férfire, aki annyi tapintattal és

jóérzéssel apjának engedte át a jeladást s a férfi ismét visszamosolygott rá.

Most már kifelé özönlöttek a kutyák... egyik a másik után... üvöltve, lompos farkukat lobog-

tatva.

Miért nem indul már apus is?

Végre elsuhant előtte a fekete mén és a leány lova egy ugrással utána eredt. A gesztenyebarna

lovas elvágtatott balra. Csak a hajtó, meg egy vadász volt velük hármukkal. A barna paripa

igen nagyon nekivadult és Winton Gyp után kiáltott az első fordulónál:

- Fékezd! Gyp! Fékezd meg!

De Gyp nem tudta visszatartani lovát és nem is bánta. Fű, három fűs mező egymásután.

Kedves róka... hogy olyan egyenes irányban fut. S valahányszor nagyot ugrott a barna ló, azt

gondolta magában:

- Ó! milyen boldog vagyok.

Ennél nagyobb boldogság nem lehet a világon! Olyan vezetővel, mint apus! A kutyák teljesen

szabadon mozognak, nagyszerű futam... és milyen pompás távolság. Nincs az a tánc, amely

felérne ezzel, nincs... sőt még a zenénél is jobb. Ha az ember így galoppban tölthetné az

életét, elrepülni az akadályok fölött. Az új ló angyali! De egy kicsit húz!

A következő árkot a fiatal lovassal együtt ugratta át. Az ő gesztenyebarnája nagyon kitartóan

és egyenletesen futott. A férfi kalapja most mélyen be volt húzva homlokába, arca figyelésbe

merevült, de ajka körül még mindig ott lebegett az előbbi mosoly maradványa. Gyp azt

gondolta magában:

26

- Jól üli meg a lovat... nagyon erős, de nagyon «dolgozik». Senki sem lovagol úgy, mint

apus... olyan gyönyörű nyugalommal.

Winton igazán tökéletesen ülte meg a lovat. A kutyák körívbe lendültek. Most aztán igazán

együtt röpültek! Milyen iram! Ezt ugyan nem sokáig bírja semmiféle róka.

Egyszercsak meglátta a vadat, a kopasz mezőn loholt kétségbeesett rohanással, meglapulva.

Gyp fején át cikkázott a gondolat:

- Ó! Ne hagyd magad! Rajta, koma! Menekülj!

Vajjon igazán mindenki arra a kis vörös állatra veti magát? Az a száz nagy ember, férfiak,

nők és kutyák egyetlen kis róka nyomában! De most egy árok jött ismét, aztán egy második s

Gypből elszállt minden szánalom, szégyenkezés, amint tovaröpült lován. A róka pár perc

mulva elterült a földön, a vezető kutyától mintegy száz méternyire és a fiatal leány boldog

volt. Ő is halálra hajszolta... rettenetes! De gyönyörű galopp volt. És lihegve, elragadtatott

mosollyal azon töprengett, vajjon sikerül-e úgy letörülnie arcát, hogy az a fiatalember észre ne

vegye.

Ott látta, beszélgetésbe merülve apjával. Mikor elvágtatott mellettük, felnézett, megemelte

kalapját s egyenesen a leány szemébe mélyesztette tekintetét, úgy mondta:

- Hogy röpült!

Hangja elég magasan csengett, de kellemes volt és könnyed. Gyp kissé megbiccentette fejét.

- Az új lovamra érti? - S magában ismét azon törte a fejét: - Hol láttam már valahol ezt az

arcot?

Még kétszer futtattak, de egyik sem ért fel az első galoppal. Gyp nem is látta többet a fiatal-

embert. Később jutott eszébe, hogy Summerhaynek hívják. Anyja, Lady Summerhay,

Widringtonban lakott, tíz mérföldre Mildenhamtól.

Már lemenőben volt a nap, mikor apa és leánya lassú lépésben igyekeztek hazafelé. Gyp

nagyon boldog volt, kilevegőzte magát s tele volt büszke vidámsággal. A fák, mezők, a

szalmakazlak, kerítések, tócsák az út mentén már homályba burkolóztak. A kis házikók

ablakaiban világosság gyúlt. A levegőben édes erdei pára illatozott. Egész nap most először

gondolt Fiorsenre. Majdnem vágyódással gondolt rá. Ha ott lehetne a kedves nappaliszobá-

ban, ha játszana neki, miközben székében hátradőlve hallgatná... álmodozva, ábrándozva az

égő cédrushasábok édes illatánál... A Mozart-menuettet szeretné hallani... vagy talán inkább

azt a kis szívig ható Poise-darabot, amit azon az első hangversenyen hallott tőle. Vagy egy

tucat más darab közül válogathat, amiket kíséret nélkül szokott játszani. Ez lenne a legked-

vesebb befejezése ennek a kedves napnak. Csak éppen egy kis melegségre, izzásra vágyik,

hogy tökéletes legyen minden... a zene és imádat izzó melegére!

S miközben sarkantyújával megérintette lovát, felsóhajtott. Itt most egész bátran átadhatja

magát az ábrándozásnak zenéről, Fiorsenről... ilyen messze tőle. Még azt is elgondolta, hogy

nem bánná, ha ismét úgy viselkednék, mint ott az esőben a bükkfák alatt, Wiesbadenben.

Milyen jó érzés, ha imádják az embert, öreg ménje megelégedetten szimatolt a levegőben,

annak a jele, hogy nemsokára hazaérnek. Még egy utolsó fordulat és már ott sötétlett a hosszú

bükkfasétány a ház előtt... az öreg, kényelmes, tágas, kissé sötét, falusi lak a hófehér lépcsők-

kel.

Gyp fáradt volt s az eső is megeredt. Holnap merev lesz egész teste. A nyitott ajtóból kiáradó

fényben ott látta állni Markeyt. S mialatt nehány darabka cukrot kotorászott elő zsebéből,

hallotta jelentését:

- Mr. Fiorsen van itt, sir... Egy wiesbadeni úr... Látogatóba jött.

27

Gyp szíve megdobbant. Mit jelentsen ez? Miért jött? Hogy merészkedett ide? Hogy lehet

ilyen áruló? De persze, nem tudja, hogy nem mondott el semmit apjának. Most utolérte a

nemezis! Befutott a házba, egyenesen fel a lépcsőn. Betty hangja felrázta kissé:

- Kész a fürdő, Miss Gyp.

- Betty drága, hozd fel a teámat! - kiáltotta sietve és berohant a fürdőszobába.

Itt legalább biztonságban érezte magát és a jó meleg fürdőben jobban végiggondolhatja a

helyzetet.

Ennek a látogatásnak csak egy értelme lehet. Eljött, hogy megkérje a kezét. És hirtelen meg-

könnyebbült. Jobb is így. Legalább nem kell tovább titkolóznia apus előtt! És apus melléje

fog állani, ha... ha nem akar férjhezmenni Fiorsenhez. Ez a gondolat megdöbbentette. Tehát

ilyen messze mentek és tulajdonképpen sejtelme sem volt róla? Igen, sőt messzebb is. Fiorsen

nem fogadja el a visszautasítást, még ha Gyptől jön sem. De hát ki akarja kosarazni?

Mindig nagyon élvezte fürdőjét, de még soha sem maradt benn ennyi ideig. Olyan könnyű itt

bent az élet és milyen nehéz ott künt! Betty kopogott az ajtón s ez kizavarta töprengéséből.

Teát hozott be meg egy üzenetet:

- Lenne szíves Miss Gyp azonnal lemenni, mihelyt készen van.

VI.

Winton egy pillantást vetett az elsuhanó Gyp felé, aztán azt kérdezte Markeytől:

- Hova tette azt az urat?

Csak az azt szócskával árulta el, hogy izgatott. De mialatt végigvándorolt a kis hallon egyik

különös gondolat a másikat kergette agyában. A dolgozószobába lépve, elég udvariasan

biccentett fejével s aztán várt, hogy megszólaljon Fiorsen. A «hegedűs» még mindig prém-

galléros bundájában ült és puha filc kalapját forgatta kezében. Miért nem tudott szembenézni

az emberrel, és ha már ránézett valakire, miért tett olyan benyomást, mintha mindjárt fel

akarná falni?

- Tudta ön, százados úr, hogy visszatértem Londonba?

Úgy, tehát Gyp találkozott ezzel a fickóval, de nem tartotta szükségesnek beszámolni róla!

Milyen keserű, fájó gondolat volt ez. De azért még nem kell odaadnia a kisleányt - gondolta

és egyszerűen bólintott. Érezte, hogy látogatóját feszélyezi fagyos udvariassága, de nem volt

szándékában kisegítni zavarából.

Fiorsen ezalatt fel és alá járkált a szobában. Egyszercsak megállott és izgatottan mondta:

- Winton százados, az ön leánya a leggyönyörűbb teremtés a földön. Halálosan szerelmes

vagyok belé. Nekem nagy jövőm van. Azt csinálhatok magamból, amit akarok, ha feleségül

vehetem Gypet. Van egy kis pénzem is, de a hegedűm a legnagyobb kincsem.

Winton arcából csak hideg megvetést lehetett kiolvasni. Hogy ez a fickó olyan embernek

gondolja őt, aki pénzről beszél a leányával kapcsolatban, az egyszerűen felháborító!

Fiorsen tovább folytatta:

- Ön nem szeret engem. Láttam mindjárt az első percben. Ön angol gentleman - gúnyos hang-

súllyal mondta az utóbbit - és én nem jelentek semmit az ön szemében. De az én világomban

én is vagyok valaki. Nem vagyok kalandor. Engedje meg, hogy megkérjem a leánya kezét.

28

Felemelte kezét, amelyikben kalapját tartotta úgy, hogy valóságos könyörgő benyomást tett.

Winton megértette egy pillanatra, hogy ez az ember szenved, de azért hidegen mondta:

- Nagyon lekötelez, sir, hogy először hozzám jött. Nem akarok udvariatlan lenni a saját

házamban, de nagyon örülnék, ha olyan szíves volna és visszavonulna és tudomásul venné,

hogy én minden erőmből küzdeni fogok ön ellen.

Az imént még majdnem gyerekes csalódás és zavar tükröződött Fiorsen arcában, de egy

szempillantás alatt vadság, alattomosság, gúny váltakoztak egymásután vonásain, hogy aztán

kétségbeesés verje rá bélyegét.

- Winton százados, ön is szeretett valaha. Kellett, hogy szeresse leánya anyját. Úgy szenve-

dek!

Winton a kandalló felé fordult, de most ismét szembenézett vendégével.

- Én nem szólok bele leányom érzelmeibe, uram. Gyp úgy fog tenni, ahogy jónak látja. Csak

azt akartam mondani, hogy az én reményem és véleményem ellenére cselekszik, ha önhöz

megy. Azt hiszem, ön nem is nagyon várta, hogy eltávozzam. Nem voltam vak, láttam,

mennyire utána vetette magát Wiesbadenben.

Fiorsen kelletlen mosollyal mondta:

- Szegény nyomorultak, azt tesszük, amit lehet. Láthatom őt? Csak annyit engedjen meg, hogy

láthassam.

Leánya látta ezt a fickót az ő tudta nélkül. Eltitkolta előle... elő le érzéseit, gondolatait! Csak

annyit mondott:

- Utána küldök. Addig talán parancsol teát, vagy whiskyt?

Fiorsen a fejét rázta. Egy félóra telt el a legkínosabb zavarban. Winton sáros ruhájával ott

állott a kandalló előtt s nyugodtabban viselte el a helyzetet, mint vendége. Fiorsen a természet

gyermeke volt. Egy darabig megpróbálta utánozni házigazdája nyugalmát, de aztán egy kifejező

mozdulattal vetette el magától a lehetetlen erőlködést, nagy léptekkel mérte végig a szobát,

odament az ablakhoz, félrehúzta a függönyt és kibámult a sötétségbe. Majd visszafordult,

mintha azt határozta volna, hogy ismét szembenéz Wintonnal, de tehetetlenül állott a kandalló

előtt merengő, mozdulatlan alak előtt, lecsapta magát egy karosszékbe és a fal felé fordította

arcát.

Winton nem volt kegyetlen ember, de most élvezte ennek a fickónak a vergődését. Hiszen

Gyp boldogságát veszélyezteti. Veszélyezteti? Egész bizonyos, hogy nem megy hozzá! De

akkor meg miért nem beszélt róla? És nagyon szenvedett ő is.

Végre megjelent Gyp. Mosolygó arcán valami figyelmeztető zárkózottság ült. Egyenesen

Fiorsenhez ment és feléje nyújtott kézzel, nyugodtan mondta:

- Milyen kedves, hogy eljött.

Wintont hirtelen megcsapta a kellemetlen érzés, hogy ő... ő itt felesleges. Nos, akkor hát

nyiltan fog beszélni, úgyis igen sok titkolózás folyt itt az utóbbi időben.

- Mr. Fiorsen azzal tisztelt meg, hogy megkérte tőlem a kezedet. Én azt feleltem, hogy te

magad döntesz ilyen kérdésekben. De ha hozzámész, természetesen, az én kívánságom ellen

cselekszel.

Mialatt Winton beszélt, égő pír ömlött el Gyp arcán. Nem nézett sem apjára, sem Fiorsenre.

Winton észrevette, hogy a csipkebetét hevesen hullámzik mellén. Alig észrevehetően rándított

egyet a vállán. És Winton, hirtelen szíven találva, kiment a szobából.

29

Világos, hogy felesleges az apai tanács. Ha az iránta való szeretete nem értékesebb, mint ez a

fickó! De Winton tudta, hogy nem sokra megy sértődéssel, hogy nem tud boldogulni Gyp

nélkül. Ha a világ legnagyobb gazemberéhez megy is férjhez, akkor is ott fog állni a háta

mögött, akkor is áhitozni fogja társaságát, szeretetét. Hiszen olyan sokat jelentett számára a

jelenben és... a multban. Igazán sajgó szívvel vonult vissza szobájába.

Mikor lejött a vacsorához, Fiorsen már nem volt ott. A világ minden kincséért sem kérdezte

volna meg, hogy mit mondott a fiú és mit felelt rá a leány. Nem nagyon könnyű áthidalni két

büszke teremtés közötti szakadékot. És mikor Gyp felment jóéjszakát mondani, mindkettőjük

arca olyan volt, mintha viasszal vonták volna be.

A rákövetkező napokban sem jellel, sem szóval nem tett Gyp semmi célzást arra, hogy apja

akarata ellen szándékozna cselekedni. Mintha nem is létezett volna Fiorsen, senki sem emlí-

tette. De Winton nagyon jól tudta, hogy Gyp szomorú és ellene irányulnak érzelmei. Egy este,

vacsora után csendesen megkérdezte:

- Mondd meg őszintén, Gyp, szereted te azt a fickót?

Gyp éppen olyan nyugodtan felelt:

- Egy bizonyos fokig... igen.

- És ez elég?

- Nem tudom, apus.

A lány ajka remegett és Winton szíve meglágyult, mint mindig, ha meghatottnak látta leányát.

Kinyújtotta kezét, rátette a leányéra és azt mondta:

- Nem fogok soha a boldogságod útjába állni, Gyp. De igazán boldogság legyen. Mondd, ez

az lenne? Nem hiszem. Tudod, hogy mit beszélnek róla az emberek?

- Tudom.

Nem hitte volna, hogy Gyp tud róla és szíve összeszorult.

- Az elég nagy baj, azzal tisztában vagy. És nem is a mi világunkból való ember.

Gyp apjára emelte nagy szemét:

- Azt hiszed, apus, hogy én a «mi világunkhoz» tartozom?

Winton elfordult. A fiatal leány feléje hajolt és kezét karja alá csúsztatta.

- Nem akartalak megbántani. De ugy-e, úgy van? Nem igaz? Én nem tartozom a társaság-

beliek közé. Mióta megmondtad a valót, egyre jobban és jobban érzem, hogy nem tartozom

hozzájuk. Közelebb vagyok hozzá. A zene mindennél többet jelent nekem.

Winton görcsösen megszorította leánya kezét.

- Ha elpackáznád a boldogságod, Gyp, tönkremennék bele.

- De miért ne lehetnék boldog, apus?

- Ha boldognak látnálak, meg tudnék békülni akárkivel. De nem tudom elképzelni, hogy

boldog légy. Az Isten szerelmére kérlek, bizonyosodj meg előbb. Golyót menesztenék abba,

aki rosszul bánna veled.

Lefekvés előtt azt mondta:

- Holnap bemegyünk a városba.

30

Talán érezte, hogy itt nincs menekvés, vagy talán még azt remélte titokban, hogy ha gyak-

rabban látja azt a fickót, még esetleg kiábrándulhat belőle... de annyi bizonyos, hogy nem

gördített többé akadályt útjukba.

És megint megkezdődött a különös udvarlás. Karácsonykor aztán igent mondott Gyp. Még

mindig az volt a benyomása, hogy úrnő és nem rabszolga... hogy ő a macska és nem a madár.

Egyszer, kétszer, mikor Fiorsen szabad folyást engedett szenvedélyének és túlmerész ölelése

megsértette Gyp érzékenységét, rémülten döbbent vissza az útról, amelyre lépett. De általában

büszkének érezte magát, elhódította a zene és a férfi imádata. Csak a lelkiismerete bántotta

néha, hogy szomorúságot okoz apjának.

Kevés időt töltött Mildenhamban, míg Winton majdnem állandóan ott élt boldogtalanságában.

Még többet lovagolt, mint valaha és Gypet rábízta nővérére.

Rosamund néni ugyan szintén Fiorsen muzsikájának bűvölete alatt állott, de azért egyetértett

abban bátyjával, hogy a művész «lehetetlen alak». De mondhatott akármit, Gypről hatástalanul

peregtek le szavai. Egész új, ijesztő vonás volt a fiatal leányban ez a hihetetlen makacsság. Az

ellenkezés, úgylátszik, még megerősítette elhatározásában. És a derék lady optimismusa végül

is felülkerekedett s megpróbálta elhitetni magával, hogy Gypnek sikerül selyem gyeplőn

tartani ezt a részegest. Végtére is híres ember a maga nemében!

Februárra határozták az esküvőt. St.-John’s Woodban béreltek egy kertes házat. És eljött az

utolsó hónap is, s elmult ahogy az ilyen utolsó hónapok rendszerint eltelnek, kábulatban, nagy

előkészülettel, ruha, bútor, vásárlással. Ha nem így volna ki tudja, hány eljegyzés bomlana

fel!

*

És ma összeházasodtak. Winton nem tudta elhinni utolsó percig, hogy ide fejlődjék a dolog.

Kezet fogott leánya férjével, azon igyekezett, hogy ne lássák meg arcán a kínt, a csalódást, bár

jól tudta, hogy nem sikerül félrevezetnie senkit. Szerencsére nem rendeztek templomi eskü-

vőt, lakodalmi ebédet, nem voltak meghívott vendégek, elmaradt a gratuláció, meg minden

más parádé... ezt már igazán nem bírta volna ki. Még Rosamund sem volt jelen... influenzában

feküdt.

Winton hátradőlt az öreg karosszékben és belebámult a tűzbe.

Most éppen Torquay körül lehetnek... éppen ott. Zene! Ki hitte volna, hogy a húrokból meg

fából kicsikart lárma fogja ellopni tőle leányát. Igen, most éppen Torquay körül lehetnek,

vagy már meg is érkeztek a hôtelbe. S évek óta az első imádság szállott el Winton ajkáról:

- Add, hogy boldog legyen! Add, hogy boldog legyen!

Aztán hallotta, hogy Markey kinyitotta az ajtót. Gyorsan behúnyta szemét és úgy tett, mintha

aludnék.

31

MÁSODIK RÉSZ.

I.

Gyp a ruhájára gondolt. Kagylószínű bársony toilettet viselt. Nem sok leány megy férjhez

minden «parádé» nélkül, ahogy Winton a menyasszonyi fátylat, ruhát nevezte. Nem sok leány

ül így a fenntartott elsőosztályú kupé sarkában, a nélkül, hogy az az izgatóan kellemes érzése

ne lenne, hogy néhány óráig ragyogó középpontja volt a világnak, hogy elkápráztatta az

embereket uszályával, a nélkül, hogy barátok viselkedéséről, beszélgetéséből, megjelenéséről

emléke ne maradt volna, hogy mindezekről ne cseveghessen férjével, hogy elűzhesse vele

gondolatait. Gypnek nem volt más szórakoztató gondolata, mint ruhája - először volt ma rajta

az elegáns toalett - Betty szomorúsága, az anyakönyvvezető és irnoka síma képe.

Lopva egy pillantást vetett a férfire. Kék lüszter ruhában ült éppen szemben vele. A férje! Mrs

Gustav Fiorsen! Így fogják már ezentúl szólítni az emberek, de ő csak Ghita Winton marad. A

másik nevet sohasem szokja meg. Magának sem vallotta be, hogy fél a férfi tekintetétől, pedig

remegett tőle és inkább kinézett az ablakon.

Sötét, kellemetlen nap. Hiányzik a meleg, a nap, a zene... a Themse szürke, mint az ólom, a

fűzek nem látszanak a parton.

Egyszer csak a kezén érezte a férfi kezét. Még sohasem látta ilyennek az arcát... vagy talán

mégis, egyszer, kétszer, játék közben... teljesen át volt szellemülve. Most hirtelen biztonság

érzése szállotta meg. Ha mindig ilyen maradna!... Keze a leány térdén pihent: az arca egy picit

megváltozott, mintha a szellem elsuhanóban volna, elhomályosulna. Ajka teltebb lett. Fel-

állott és odaült a leány mellé. Gyp boldog volt, hogy folyosó van kívül és azonnal elkezdett

beszélni a házukról. Mostanáig olyan volt Fiorsen a rövid együtt töltött órák alatt, mint mikor

az éhező elé ételt tesznek, most, hogy már örökre az övé, egész más lett... vakáciozó iskolás-

gyerek.

Leemelte gyakorló hegedűjét, szordinót tett rá és elkezdett játszani. És mikor elfordította

arcát, Gyp ránézett. Sokkal csinosabb volt így, mint kis pofaszakállával. Egyszer megfogta az

egyiket és azt mondta: «Ó! csak ezek a kis szárnyacskák repülnének le innen». Másnap aztán

le is repültek. De még máig sem szokta meg arcát, épp oly kevéssé, mint az érintését.

Torquayban tiszta, csillagos volt az ég. A szél tengerszagot hozott magával a kocsijukba. Kis

fények csillogtak feléjük messziről és a kis sötétkék vizű kikötőben, mint szelíd madarak,

ringatóztak a karcsú csónakok. Mikor megállott a kocsi és beléptek a hôtel halljába, Gyp

odasúgott:

- Vigyázzon, ne vegyék észre!

A férfi felnevetett.

- Nem fogják észrevenni... Gypem! Ó! Nem fogják észrevenni, öreg házasok vagyunk, már

rég meguntuk egymást... nagyonis!

Vacsoránál eleinte mulattatta Fiorsent a játék, adta a közömböst, hogy elhárítsa a tolakodó,

kíváncsi tekinteteket. De minden pillanatban megfordult és rábámult egy-egy ártatlan ven-

dégre, aki véletlenül érdeklődni kezdett irántuk s olyan vad, megvető pillantásokkal sujtotta

őket, hogy Gyp megrémült. Miután Gyp megivott egy kevés, Fiorsen meg sok bort, véget ért a

közömbös játék. A férfi sokat beszélt, tréfás neveket osztogatott a pincéreknek, utánozta a

körülötte ülőket... Gyp elmosolyodott a mókákra, de titokban reszketett, hogy meghallják,

vagy meglátják. Fejük egész közel hajolt egymáshoz az asztal fölött. Aztán kimentek a

32

terraszra. A férfi azt akarta, hogy felesége vele cigarettázzék. Gyp még sohasem cigarettázott

nyilvános helyen. De úgy érezte, hogy merev kényeskedés lenne visszautasítani... most már

úgy kell viselkednie, mint ahogy Fiorsen világában szokás. Félrehúzta az egyik ablakfüggönyt

és ott álltak egymás mellett. A tenger egész sötétkék volt s csillagok ragyogtak fölötte. A hold

egy töredezett fenyőfa mögül kukucskált ki a messzi hegytető mögött.

Gyp egy méter hetven volt cipőben, de csak Fiorsen szájáig ért. A férfi felsóhajtott és azt

mondta:

- Gyönyörű éjszaka, Gypem.

A leányt hirtelen meglepte a gondolat, hogy nem tud semmit róla, nem tudja mi lakozik

benne, pedig a férje! Különös szó «férj». Nem hangzik jól. Úgy érezte magát, mint mikor a

kis gyerek kinyitja egy sötét szoba ajtaját. Megszorította Fiorsen karját és azt mondta:

- Nézze, egy vitorlás! Vajjon mi viszi ki ilyen késő este?

Fenn a szalonjukban zongora is volt, de valami lehetetlen; holnap gondoskodniok kell egy

jobbról. Holnap! A tűz erősen égett és Fiorsen levetette a kabátját, úgy játszott. Az egyik

ingújján szakadás volt. Gyp diadalmasan gondolta magában:

- Ezt majd megfoltozom!

Volt valami határozott, végleges és aktuális ebben. Liliom fehérlett egy vázában. Kábító, édes

illattal telt meg a szoba tőle. Talán egy órát játszott Fiorsen. Gyp, krémszínű ruhájában

hátradőlt egy karosszékben, úgy hallgatta. Fáradtnak érezte magát, de nem volt álmos. Milyen

jó lenne álmosnak lenni. Szája szögletében ott volt a szomorú kis ránc, vagy gödröcske,

szeme mély volt és sötét... egy lehangolt gyermek arc. És a férfi egy pillanatra sem vette le

szemét róla.

- Feküdj le, Gyp. Fáradt vagy.

Gyp engedelmesen felállt és bement a hálószobába. Szorongó szívvel és olyan közel a tűzhöz,

amilyen közel csak lehetett, gyorsan levetkőzött s bebújt az ágyba. Dideregve feküdt vékony

selyem pongyolájában a hideg lepedők közt. Szemét csak félig húnyta le, a tűz fényének lob-

banását leste. Nem gondolt semmire... csak feküdt csendesen. Az ajtó nyikordult. Behúnyta

szemét. Vajjon, van-e szíve egyáltalában? Mintha nem is dobogna. Behúnyt szemmel feküdt

egy ideig, de aztán nem állotta ki tovább. A tűzfénynél látta, hogy ott kuporog az ágyvégén;

éppen az arcát világította meg a láng. Olyan volt ez az arc... olyan... hol is látta már? Igen...

egy képen... Egy vadember kuporog Iphigenia lábánál... olyan alázatos, olyan sóvárgó...

annyira belefeledkezik a nézésébe. Halk zokogás rázta meg a fiatal asszony testét... s

kinyujtotta kezét.

II.

Gyp sokkal büszkébb teremtés volt, semhogy megállt volna félúton. És azokban az első

napokban mindent odaadott Fiorsennek... csak a szívét nem. Őszintén szerette volna odaadni

ezt is; de a szívnek nem lehet parancsolni. Talán ha nem szorította volna annyira ki a férfiből,

a szépség hatalmától teljesen megőrjített vadember a lélekembert, a fiatal asszony ajkára szállt

volna szíve is. A férfi tudta, hogy nem kapta meg a nő szívét és ez egészen rossz útra terelte a

természettől féktelen embert és perverz férfit, az érzékeken keresztül akarta meghódítni

feleségét, nem a lelkével.

33

De Gyp azért nem érezte magát boldogtalannak; néha ugyan voltak percei, mikor elvesztette

maga alól a talajt, mikor az volt az érzése, hogy el kell kapnia valamit, ami lassan kicsúszik a

kezéből. Mikor Fiorsen játszott és arca megint átszellemült, azt gondolta:

- Most! Most igazán közel jutok hozzá!

De az arckifejezés eltűnt s Gyp nem tudta, hogyan lehetne odarögzíteni. És az eltűnt arc-

kifejezéssel eltűnt az ő érzése is.

Kis lakosztályuk a folyosó legvégén volt, úgy hogy Fiorsen annyit zenélhetett, amennyit

akart. Mialatt a művész gyakorolt, Gyp lement a kertbe. A kis park sziklaterraszosan nyult le

egészen a tengerig. Prémbe burkolózva ült ott, könyvvel a kezében. Hamar megismerkedett

minden szál örökzölddel, virággal... jégvirág, százszorszép, meg egy kis fehér virág, aminek a

nevét nem tudta biztosan és egy szál csillagvirág. A levegő néha egészen lágy volt, a madarak

már énekeltek és buzgón készültek a párosodásra; egyszer, kétszer tavasz volt Gyp szívében

is... az az érzés, mikor az ember először érzi a készülő életet a földben és a szélben... az az

érzés, amely akkor ébred, amikor még nincs itt a tavasz. Gyakran repültek el fölötte sirályok,

lefelé nyujtogatták kapzsi csőrüket és olyan hangokat adtak, ki mint a miákoló macska.

Gyp nem jött tudatára annak, mennyire meglett ember lett néhány nap alatt, nem vette észre,

hogyan került bele a mély alaphang élete zenéjébe. Fiorsennel együttélni azt jelentette, hogy

szeme nyitva legyen sok minden egyébre is, nem csak «emberismeretre». A fiatal asszony,

talán túlságosan is erős befogadóképességgel szívta magába a férfi filozófiájának légkörét.

Fiorsen állandóan lázadozott minden ellen, amit elvártak tőle, de mint a legtöbb gyakorló-

művész, nem volt gondolkozó elme, csak úgy ösztönösen rúgta fel az igát. Belefeledkezett a

naplementébe, egy illatba, egy dallamba, egy új ölelésbe, a fellobbanó szánalomba egy koldus

vagy vakember iránt, a nagy ellenszenvbe amit egy nagylábú, vagy hosszú orrú ember váltott

ki belőle, egy lapos mellű, vagy ájtatos arcú asszony iránt érzett rettenetes undorba. Néha

szinte röpült járás közben, máskor meg csak úgy imbolygott, ténfergett. Énekelt, nevetett néha

és könnyekig nevettette Gypet is, hogy már nem bírta tovább. Egy félóra mulva pedig ott ült

és bámult valami szakadékba vagy sötétségbe, mintha egész lényét átfogta volna ilyenkor a

töprengés. Gyp észrevétlenül követte férjét ezekben az intenzív, szenzáció habzsolásokban, de

mindig finoman, kritikával, sohasem vesztette el a mások érzésével szemben kötelező

mértéket.

Szerelmi fellobbanásaiban csak azért nem feszítette a végsőkig Gyp idegeit, mert sohasem

mulasztotta el éreztetni vele, mennyire imádja szépségét. És az állandó éber tudat, hogy férje

nem tartozik a közönséges, rendes emberek közé, amit annyit magyarázott apjának is,

megóvta attól, hogy megbotránkozzék. De nem tudta megszokni, hogy annyira nem törődik

mások érzésével, a féktelen megvetést, amivel azokat sújtotta, akik «idegeire mentek», a

félhangos megjegyzéseket, éppen mint ahogy megjegyzést tett akkor apjára, amikor elmentek

mellettük Rosek gróffal a Schiller-emlék előtt. Szemmelláthatóan összerezzent ezekre a

megjegyzésekre, pedig néha olyan komikusak voltak, hogy nem tudta visszafojtani a nevetést.

Gyp észrevette, hogy férje rossz néven vette idegeskedését, de úgylátszik izgatta, hogy szem-

beszálljon a tömeggel. Egyszer megtette, hogy felállott és elment. Fiorsen utána szaladt, leült

a földre, lába elé és mint valami óriás macska, odadörzsölte a fejét az asszony tenyeréhez.

- Bocsáss meg, Gyp, de olyan ostoba emberek vannak. Ki tehet róla? Mondd meg ki? Csak te

vagy kivétel... Gypem!

És Gyp megbocsátott. De egy este, mikor igazán botrányosan viselkedett, azt mondta:

- Nem; nem tudok megbocsátani. Te vagy az ostoba.

34

A férfi dühtől eltorzult arccal ugrott fel és kirohant a szobából. Először hagyta magát elragad-

tatni a haragtól Gyppel szemben. A fiatal asszony ott maradt a kandalló mellett. Rettenetes

zavarban volt. Különösen azért, mert nem sajnálta, hogy megbántotta férjét. Pedig igazán úgy

kellene, hogy szomorú legyen e miatt.

De mikor tíz órakor sem jött még vissza, nyugtalankodni kezdett. Rettenetes, hogy ilyet

mondhatott neki! De azért szívében nem vonta vissza véleményét. Most először vesztette el

türelmét Fiorsen «kamaszságai» miatt, ahogy Winton az ilyen modortalanságokat nevezte.

Egy angol emberbe nem tudott volna beleszeretni, aki így lábbal tapossa másnak az érzelmeit.

De mi vonzotta hát hozzá? Az, hogy idegen, hogy olyan féktelen, fellobbant szenvedélyének

magnetikus hatása és a zenéje! Ezt nem teheti semmi tönkre benne. A lendület, a mélység, a

sóhaj, olyan a játékában, mint a tenger ott künn, mikor sötét és tajtékos, ahogy nekicsapódik a

szikláknak; vagy mint a nappal világánál sötét színekben pompázó tenger, mikor fehérlő

örvények hasogatják keresztül-kasul; vagy a tovasiető áramok nyomában lágyan hullámzó,

mosolygó, nyugodt tenger, amely megfékezhetetlen nyugtalanságot tart lekötve, tomboló erő-

ket, amik csak arra várnak, hogy felszabaduljanak és ismét felszökjenek. Ezt akarta tőle, nem

az ölelését, még az imádatát sem, sem a szellemességét, sem a furcsa, simulékony hízelke-

dését, mely már a macskáéval határos. Nem; csak az kell a lelkéből, ami újjai alól siklik ki a

levegőbe és belemarkol a lelkébe. Vajjon, ha eléje szaladna, mikor bejön, ha hozzá símulna,

ha teljesen átadná magát! Miért ne? Kötelessége. De miért nem gyönyörűsége is? Megbor-

zongott. Valami ösztön, olyan mélyen gyökerező, hogy nem tudta elemezni, valami az idegei

legvelejében visszatartotta, mintha félne, mintha valami a szó teljes értelmében visszariaszta-

ná attól, hogy átadja magát teljesen, hogy szeressen... egy finom védekezési ösztön valami

végzetszerűség ellen, az ellen, hogy belehajszolják azon túl, egy különös, ösztönszerű zuhanás

érzése, amilyen a szakadék láttára fogja el az embert, amikor nem mer közel menni, mert attól

fél, hogy odahuzza és beletaszítja valami ellenállhatatlan vonzerő.

Átment a hálószobába. Kissé különösnek találta, hogy lefeküdjék, a nélkül, hogy tudná, hol

van az ura, merre jár, mit gondol. Leült és ezüst hátú keféjével lassan kefélte a haját, közben

mereven nézte sápadt arcát, nagy, sötét tekintetű szemét. Végre rájött: «nem tehetek róla, nem

bánom!» érzés. Lefeküdt és eloltotta a lámpát. Különösen és elhagyatottnak érezte magát. A

tűz nem égett. Aztán, minden további nélkül, elaludt.

Azt álmodta, hogy apja és Fiorsen között ül egy vasúti kupéban, künn a tengerparton és apja

egyre feljebb és feljebb emelkedik, egyre jobban páhol valakit és sóhajtoz. Felébredt, és

azonnal teljesen éber volt, mint a kutyák. Tudta, hogy férje játszik a szalonban... vajjon éjjeli

hány órakor? Felült, úgy hallgatta a remegő, zavaros hangokat. Kétszer már azon volt, hogy

kiugrik az ágyból, de mind a kétszer, mintha a végzet nem akarta volna, hogy megmozduljon,

éppen akkor csengett ki a hegedű hangja és mind a kétszer azt gondolta:

- Nem. Nem tudom. Most is éppen olyan. Nem törődik vele, hogy hány embert kelt fel álmá-

ból. Azt teszi, amit éppen akar, nem törődik senkivel.

Kezével befogta fülét és tovább feküdt mozdulatlanul.

Mikor végre levette kezét, a hegedű elhallgatott. Aztán hallotta lépteit s úgy tett, mintha

aludnék. Másnap reggel úgy tett Fiorsen, mintha elfelejtette volna az egészet. Annál kevésbé

felejtett Gyp. Nagyon szerette volna tudni, mit érzett, merre járt, de igen büszke volt ahhoz,

hogy megkérdezze.

Az első héten kétszer írt apjának, de aztán legfeljebb egy-egy levelezőlapot. Miért számoljon

be neki arról, hogy hogyan él valaki mellett, akire még gondolni sem szeret. Vajjon igaza

volt?! Nagyon sértette volna büszkeségét, ha be kellett volna vallania. De már rettenetes

honvágyat érzett London után. Új házuk olyan lesz, mintha egy zöld szigeten élnének. Talán

35

majd ha berendezkedtek és úgy élhetnek ott, ahogy akarnak, s nem kell tekintettel lenniök az

emberekre, akkor talán jó lesz. Fiorsen megint megkezdi a rendszeres munkát és ő segít neki s

akkor minden máskép lesz. Új háza, új kertje a rügyező gyümölcsfákkal! Kutyát, macskát fog

tartani és lovagolni fog, mikor apus a városban lesz. S kijön majd Rosamund néni, a barátai,

estélyeket ad, zenélnek... táncolnak is, Fiorsen is bizonyára remekül táncol. És a hangverse-

nyei! Milyen büszke érzés, hogy részese sikereinek! És mindenek fölött a ház berendezésével

járó izgalom! Olyan szépre akarja csinálni, amilyenre csak tudja, merész szín és forma

újításokkal.

De szíve mélyén tisztában volt vele, hogy nagyon rossz jel mindig csak a jövőt várni.

Egyet azonban nagyon élvezett... a vitorlázást. Gyönyörű kék napok voltak, egész meleget

sütött a márciusi nap és éppen elég szellő fujdogált. Fiorsen nagyszerű barátságot kötött az

«öreg-sós emberrel», akinek hajóján vitorláztak. Általában a nép egyszerű gyermekeivel fért

meg legjobban.

Mialatt vitorláztak, igazán romantikus érzés szállta meg Gypet. A tenger kékje, a sziklák az

erdőfoltokkal, mintha álomországból hozták volna ide őket a déli part ködös síkságára.

Fiorsen nem zavartatta magát az «öreg sóssal» és átölelte a fiatal asszonyt. Gyp pedig hálás

volt, mert úgy érezte, hogy közelebb jönnek egymáshoz szellemben is.

Gyp becsületesen törekedett megérteni férjét azokban a hetekben, amelyek csak kiábrándulást

hoztak. Nem a házasság elemi részében volt a baj. Igaz, hogy Gyp nem érzett szenvedélyes

szerelmet, de nem hárította el magától férje érzését. Mélyebben gyökerezett a baj... az áthág-

hatatlan gátlás az ösztönszerű visszariadás attól, hogy teljesen átadja magát. Nem tudta elérni,

hogy Fiorsen megismerje és ő nem tudott belelátni férjébe. Miért tapadt néha olyan merev

nézéssel rá a szeme s mintha mégsem őt nézné? Miféle kényszer hagyatta néha hirtelen abba

vele a legkomolyabb játékot, hogy egy szenvedélyes vagy kétségbeesett kis áriát játsszék,

vagy hogy ledobja hegedűjét? Mi okozta az órákig tartó levertséget s utána közvetlenül a

legféktelenebb jókedvet? És első sorban miről álmodozott azokban a ritka pillanatokban,

mikor a zene átformálta különös, sápadt arcát? Vagy csak tiszta fizikai illuzió volt az egész.

Vajjon voltak egyáltalában álmai? «Mások szíve sötét erdő»... mindenkié, de leginkább azé,

akit szeretünk.

Egy reggel levelet mutatott.

- Áhá! Paul Rosek elment megnézni a házunkat. «Gyönyörű galambfészeknek» nevezi.

Gypnek első pillanattól ellenszenves volt a sphinxszerű ember, édeskés arcával, fürkésző,

súlyos titkokat rejtegető szemével. Most nyugodtan mondta:

- Miért szereted ezt az embert, Gustav?

- Ó! nagyon hasznos barát. Kitűnően ért zenéhez... és... sok mindenhez.

- Gyűlöletesnek találom.

Fiorsen nevetett.

- Miért lenne gyűlöletes, Gyp? Nagyon jó barát. És nagy bámulód... Ó! igazán nagyon bámul

téged! Il dit, qu’il a une technique merveilleuse az asszonyokkal.

Gyp nevetett.

- Olyan, mint egy varangyos béka.

- Ó! Ezt megmondom neki. Nagyon hízelegve fogja érezni magát.

- Ha megteszed, én...

36

Fiorsen felugrott és, átölelte feleségét. Arcán olyan komikus bűnbánat tükröződött, hogy Gyp

azonnal megnyugodott. Később átgondolta szavait és megbánta, amit mondott. Meg volt

győződve róla, hogy Rosek gonosz kígyó és hideg kéjenc. A gondolat, hogy végigkémlelte

leendő otthonukat, egészen elvette a kedvét tőle.

Három nap mulva visszatértek Londonba. Mialatt a taxi a Lordok krokett pályája mellett ment

el, Gyp belecsúsztatta kezét a Fiorsenébe. Lelke színültig volt izgalommal. A fák már rügyez-

tek a kertben, a mandulavirág már ki is nyílt!

Most kiértek az útra. Öt, hat, kilenc... tizenhárom! Még kettő! Igen, ott van a tizenkilenc,

fehér számmal a levélzöld rácson, a kis zöld orgonarügyek alatt. És az ő almavirágjuk is

kinyílt már! A kerítésen át éppen az alacsony zöld zsalus házra látott. Gyp kiugrott a kocsiból,

majdnem egyenesen Betty ölébe. A derék öreg asszony széles arca csupa mosoly volt és

vörös, mint a paprika, amint ott állott, két karja alól egy-egy kis fekete hegyes fülű fej

kukkantott elő, s két ragyogó szempár nézett a világba.

- Betty! Milyen aranyosak!

- Winton százados ajándéka, drága... Madame!

Gyp megveregette a Betty széles vállát, aztán felkapta a két skót Terriert és elrohant velük, fel

az úton a házig. A kutyakölykök ijedten lapultak meg, ahogy magához szorította őket és

nagyokat vakkantottak, miközben egyre nyalogatták gazdájuk fülét.

A négyszögű hallon át berohant a szalonba. Az ablakok egy füves térre néztek. Itt a nagy

francia ablakban megállott Gyp és körülnézett a szobában. Kritikus pillantással mérte végig az

ujdonatúj berendezést és persze, úgy találta, hogy minden éppen a legrosszabb helyen van.

A sok szín, a fehér, az ébenfa és habos jávorfa sokkal jobban festettek együtt, mint ahogy

remélte. Künn a kertben - a saját kertjében - már zöldültek a körtefák, de még nem virágoztak.

Néhány nárcisz már kinyílt a fal mellett és a magnoliafán egy bimbó kipattant. És folyton

magához szorította a kis kölyköket, élvezte fiatal, meleg puhaságukat. Aztán kirohant a

szalonból, le a lépcsőn. Ó, milyen pompás otthon lenni... Egyszercsak azt érezte, hogy

felemelik a földről hátulról és ebben a kevéssé méltóságteljes helyzetben, repeső szemmel

fordította hátra fejét, amíg a férfi elérte ajkát.

III.

Azon az első reggelen, a saját otthonában, a verebekkel ébredt Gyp, vagy miféle madarak

voltak, amik ott csiripeltek, lármáztak az ablaka alatt. Mintha London minden szárnyas

teremtése odagyűlt volna az ő kertjébe. Eszébe jutott a régi vers:

Erdő, mező madara

Sok, sok áldást hozzon ma

A mátkapárnak

Tarka, díszes tollasok,

És a vidám dallosok

Hozzájuk szálljanak!

Megfordult és ránézett Fiorsenre. A művész a párnába temette fejét, úgy hogy csak zilált, sűrű

haját láthatta. És megborzongott, mintha valami idegen aludt volna mellette. Igazán az övé ez

az ember... és ő ezé az emberé... örökre? Ez a ház a... kettejüké? Olyan más itt minden, olyan

komoly, olyan nyugtalanító, ebben a különös, állandó ágyban, ebben a különös, állandó

hálószobában.

37

Óvatosan, hogy fel ne keltse, kiosont az ágyból és odaállott a függöny mögé, az ablakhoz.

Még alig pitymallott, de már ott volt messze lenn a fák mögött a hajnalpír első csíkja. Az

ember azt hihetné, hogy vidéken él. Csak éppen hogy tompán hallatszott fel az ébredő város

moraja és ott lebegett a ködfátyol a föld fölött, London rendes reggeli takarója.

Ennek a háznak ő az úrnője. Ő parancsol itt, neki kell utánanézni mindennek! Hát a kiskutyái?

Vajjon mit ettek?

Ezzel a gondolattal kezdte meg a lelkiismeretes gondoskodás hosszú sorozatát. Gyp kritikus

szigora tökéletes munkát követelt önmagától, de sokkal érzékenyebb lélek volt, semhogy

ugyanilyen mértékkel mért volna másokat is... különösen cselédeket. Miért zaklatná őket?

Fiorsennek halvány fogalma sem volt rendről, rendszerről. Még annyira sem ment, hogy

méltányolja a háztartási nehézségeket. És Gypet visszatartotta büszkesége attól, hogy tanácsot

kérjen tőle, vagy talán bölcsen belátta, hogy úgyis hiába kért volna, mert Fiorsen nyilván

képtelen a legkisebb útbaigazításra is. Úgy élni, mint madár a légben, volt a mottója. Gyp is

így szerette volna, de kissé nehéz volt elérni három cseléddel, többszörös étkezéssel, két

kutyakölyökkel és nem valami nagy gyakorlattal abban, hogy hogyan bánjék el mindezzel.

Senkivel sem beszélte meg a nehézségeket. Bettyvel nagyon óvatosan kellett bánnia. A derék

konzervatív lélek éppen olyan nehezen fogadta el Fiorsent, mint annakidején Wintont. De

még nagyobb bajba volt apjával. Nagyon vágyódott utána és a szó legszorosabb értelmében

írtózott a találkozástól.

Először úgy jött hozzá most is, mint régen, kisleány korában, mikor feltételezhette, hogy a

fickó, akihez most tartozik leánya, valószínűleg nincs otthon. Gyp maga nyitott ajtót s úgy

ráakaszkodott, hogy éles szeme ne lássa arcát. És mindjárt nagy hévvel kezdett beszélni a kis

kutyákról. Don és Doff a nevük, nagyszerű kis drágaságok. Semmi sincs biztonságban tőlük, a

papucsa teljesen tönkrement. Mindig belopakodnak a kínai szobába és ott alusznak! De jőjjön

be és nézzen körül. Meg kell, hogy nézzen mindent.

Folytonosan beszélt, amíg felvitte a lépcsőn, aztán megint le és ki a kertbe, a dolgozószobába,

vagy jobban mondva zeneterembe, a kert végén, amelynek egész külön bejárata volt a füves

térről.

Ez a szoba volt a ház nagyszerű látványossága. Itt nyugodtan gyakorolhatott Fiorsen. Winton

szótlanul ment leánya mellett, csak néha-néha tett egy-egy éles kritikus megjegyzést. Aztán a

kert legvégén, miközben átnézett a falon, le a szűk ösvényre, a szomszéd kert mögött, hirtelen

megszorította Gyp karját és megkérdezte:

- Nos, Gyp, hát hogy telik az idő?

- Ó, igazán nagyszerűen... bizonyos tekintetben - de nem nézett apjára és apja sem ő rá. -

Látod, apus, a macskák már egész átjárót csináltak itt maguknak.

Winton ajkába harapott és elfordult. Még mindig keserűen gondolt arra a fickóra. Gyp nem

akart semmit elmondani neki... meg akarja őrizni a könnyed arckifejezését... de őt nem lehet

becsapni!

- Nézd a krokuszaimat. Igazán tavasz van már!

Egy-két méh repült arra. A vékony levelek átlátszóan halványak voltak, még nem tudták

feltartóztatni az áttörő napsugarakat. A bíborvörös, finoman erezett krókuszok a közepükből

kivillanó narancssárga lángokkal, mintha kehelyben tartották volna a fényt. Enyhe szél

himbálta a rügyeket. Egy-két száraz levél még zörgött itt-ott. És a fűvön, a kék égen, meg a

mandulavirágon ott volt a koratavasz ragyogása. Gyp összecsapta kezét.

- Angyali... így érezni a tavaszt!

38

És Winton azt gondolta:

- Megváltozott.

Lágyabb lett, gyorsabb... színesebb, komolyabb, a teste hajlékonyabb és a mosolya édesebb.

De vajjon... boldog?

Megszólalt egy hang:

- Ó, milyen szerencse!

A fickó belopózott, mint valami nagy macska. És Wintonnak úgy rémlett, hogy Gyp össze-

rezzent.

- Apus azt mondja, hogy jobb lenne sötét függöny a zeneszobába. Mit szólsz hozzá, Gustav?

Fiorsen meghajtotta magát.

- Igen... igen... mint valami angol klubban.

Winton figyelte a leányát és bizonyos volt benne, hogy titkos könyörgés van az arcában.

Mosolyt erőltetett magára és azt mondta:

- Nagyon kedvesen laknak itt. Örülök, hogy láthatom. Gyp pompás színben van.

Ismét egy meghajlás. Mennyire utálta ezt a modort! Csepűrágó! Soha, sohasem fogja állhatni

ezt a fickót. De nem szabad és nem is fogja kimutatni. Mihelyt illendőnek találta, elbúcsúzott

és hazafelé ballagott a jólismert úton, a Lordok krokettpályája mellett, kétség és szomorúság

között s arra az elhatározásra jutott, hogy mindig kéznél lesz, ha a gyermeknek szüksége lesz

rá.

Alig tíz perce ment el Winton, mikor megérkezett Rosamund néni. Kampós botjával jött; úgy

sántított, mint egy férfi, mert őt is reuma kínozta. A derék öreg hölgy csak akkor eszmélt rá,

mennyire szereti unokahúgát, mikor a fiatal leány beleugrott ebbe a házasságba. Nagyon

hiányzott neki Gyp, szívesen jött-ment volna vele ismét, vitte volna mindenfele, mint azelőtt.

És vontatott beszéde nem leplezte kellőképpen érzelmeit.

Gyp egyszer csak azon vette észre magát, hogy Fiorsen utánozza ezt a vontatottságot. A füle

is égett bele. Szerencsére a kis kutyák, az orruk, a merészségük, az etetésük elhárították

egyideig a veszedelmet. Aztán ismét megkezdődött a mimikri. Mikor Rosamund néni, kissé

túlhirtelen, eltávozott, Gyp odaállott a szalonablakba. Most levetette álarcát. Fiorsen mögéje

állt, átkarolta és ingerült sóhajjal mondta:

- Vajjon gyakran fognak szerencséltetni ezek a... kitűnőségek?

Gyp kihúzta magát öleléséből.

- Ha szeretsz, miért akarod megbántani azokat, akik szintén szeretnek?

- Mert féltékeny vagyok. Féltékeny vagyok még ezekre a kis kutyákra is.

- És bántod őket?

- Ha nagyon gyakran látom őket melletted, igen.

- Azt hiszed, boldog lehetek veled, ha megbántod, akik engem szeretnek?

Először látogatta meg új otthonában... legeslegjob barátja! Ez már mégis csak sok!

Fiorsen rekedten mondta:

- Te nem szeretsz engem! Ha szeretnél, megérezném az ajkadon, meglátnám a szemeden. Ó

szeress, Gyp! Kell hogy szeress!

39

De hogy az ember azt mondja szerelmének «Tűrj és adj!» a legprimitívebb ostobaság, Gyp

annak érezte. És lelkét megfagyasztotta Fiorsen.

Még ha nem is tagad meg a fiatal asszony férjétől semmit, akit nem szeret igazán, még akkor

is árny borul a nászházra. S Fiorsen tudta ezt, de nem volt benne annyi önfegyelmezés sem,

mint Gyp kiskutyáiban.

De a fiatal asszony annyira tele volt munkával ezekben az első hetekben, új otthonában, hogy

nem jutott ideje sem kétkedésre, sem megbánásra. Májusra több nagyon fontos hangversenyt

tűztek ki. Feszült érdeklődéssel nézett az első nyilvános szereplések elé és ez háttérbe

szorított mindent, ami nem volt összhangban az előkészületekkel. Mintha kárpótolni akarta

volna férjét, azért, az ösztönös riadtságért, mellyel megtagadta tőle szívét - tudata alatt mindig

ott lappangott ez az érzés - neki adta egész aktivitását, minden számítás, fenntartás nélkül.

Szívesen gyakorolt vele egész nap és mindennap. Csak reggel volt néhány szabad órája, mert

Fiorsen csak tizenegy óra tájt kelt fel s tizenkettő előtt sohasem kezdett a gyakorláshoz.

Gyp ezeket a reggeli órákat használta fel a rendezkedésre, bevásárlásra. Hány asszonynak

kedvenc «sportja» a vásárlás! Hajszolni a tökéletest, ízlésben, tudásban versenyre kelni az

egész világgal. Kielégítni az önszépítés titkos szenvedélyét! Gyp mindig valami kellemes kis

borzongással indult vásárolni. Gyűlölte az idegen újjak érintését, de még ez sem vont le a

nagy élvezetből, hogy ott állhat, foroghat jobbra-balra az óriás tükör előtt, mialatt gyakorlott

kézzel tűzöget, simítgat rajta a «próbakisasszony» s többször egymásután mondja: a hölgy!

Néha apjával lovagolt ki reggelenként. Egyszer egy Richmond parki lovaglás után együtt

villásreggeliztek egy hôtel terraszán. Néhány gyümölcsfa még virágzásban pompázott alattuk

s a napsugarak ezüstös fényben csillogtatták a kanyargó folyót és bearanyozták a tölgyfák

rügyeit. Winton második szivarját szívta és tekintete elkalandozott a fák között, a folyóig.

Gyp lopva egy pillantást vetett rá, aztán lágy hangon mondta:

- Mondd, apus, lovagoltál néha anyával is?

- Egyetlen egyszer... ugyanazt az utat tettük meg, amit ma. Fekete ménen lovagolt, nekem

gesztenyebarna lovam volt...

Ott a kis völgyben, ahol keresztüljöttek ma is, leszállott lováról és odaállt melléje!

Gyp kinyujtotta a kezét az asztal fölött.

- Beszélj róla. Mondd, nagyon szép volt?

- Nagyon.

- Sötét? Magas?

- Nagyon hasonlított hozzád, Gyp. Egy kicsit... egy kicsit... - nem talált hirtelen szavakat,

hogyan magyarázza meg - egy kicsit idegenszerűbb volt talán. Tudod, hogy egyik nagyanyja

olasz nő volt.

- Hogyan szerettél bele? Hirtelen?

- Olyan hirtelen, mint - kihúzta kezét és odatette a korlátra - mint ahogy a napsugár ráesett a

kezemre.

Gyp inkább magának mondta:

- Igen; nem egészen értem meg... még. Ő is mindjárt első látásra szeretett beléd?

- Az ember könnyen elhiszi, amit szívesen hisz el... de ő is azt mondta mindig.

40

- És mennyi ideig tartott?

- Csak egy évig.

- Ó, Apus! Nem tudom elviselni a gondolatot, hogy megöltem! Nem tudom!

Winton felállt és egy rigó riadtan elhallgatott. Gyp kemény hangon folytatta:

- Nekem nem kell gyerek! Nem kell!... És nem akarok... nem akarok így szeretni. Félnék tőle!

Winton a mult árnyának borujával nézett leányára.

- A szerelem - mondta - lecsap rád és véged van! Mikor jön, boldogan fogadod, akár belehalsz

később, akár nem.

Mikor Gyp hazaért, még nem volt egészen déli tizenkét óra. Sietve fürdött, öltözködött és

rohant a zeneszobába. Az aranyozott fal Willesden rajzokkal volt teleaggatva. A függönyök

ezüstszürkék voltak, a pamlag ezüst és aranyszövésű szőnyeggel letakarva, a kandalló vert

bronzból. Az egész szoba ezüst és arany volt, kivéve két nagy színfoltot, a zongora végénél

egy remekbe festett pávafarkakkal díszített ellenzőt, meg egy kék perzsa vázát, benne

különböző árnyalatú vörös virágokkal.

Fiorsen az ablaknál állt és szivarozott. Nem fordult hátra. Gyp karjába csúsztatta kezét.

- Nagyon sajnálom. De csak félegy van.

A művész arca olyan volt, mintha az egész világ halálosan megsértette volna.

- Kár, hogy visszajöttél! Bizonyára nagyon kellemes a lovaglás!

Hát már nem mehet lovagolni a saját apjával? Micsoda őrült féltékenység és egocentricizmus?

Szó nélkül leült a zongorához. Nem tudta elviselni az igazságtalanságot és... Fiorsenről

messziről bűzlött a pálinka. Reggel inni! Rettenetes! Undorító! Gyp a zongoránál ült és várt.

Most már ilyen lesz férje, amíg ki nem tombolja játékában rosszkedvét, aztán odajön és

megsímogatja vállát és ajkát nyakához tapasztja. Nem így kellett volna viselkednie Gyppel,

nem így képzelte a szerelmet. Most hirtelen megkérdezte:

- Mondd, Gustav, mi kifogásod van ellenem tulajdonképpen?

- Hogy van apád.

Gyp felnevetett. Igazán olyan volt, mint egy duzzogó gyermek, ahogy ott állott. Fiorsen

gyorsan megfordult és az asszony szájára tapasztotta kezét. Gyp elnézett a kéz fölött. Szíve

grand écart-ban volt ismét, részint tiltakozásból, részint letörtségből. A férfi tekintete bele-

kapcsolódott az övébe és leengedte kezét.

- Nos, kezdhetjük? - kérdezte Gyp.

Fiorsen nyersen mondta:

- Nem! - s ezzel kiment a kertbe.

Hát igazán lehetséges, hogy vele történt ez az utálatos jelenet? Gyp ott maradt ülve a zongora

előtt és egymásután sokszor eljátszott egyetlen egy tételt, a nélkül, hogy fogalma lett volna

arról, amit csinál.

41

IV.

Eddig még színét sem látták Roseknek. Gyp azon töprengett, vajjon visszamondta-e férje a

megjegyzését, de nem kérdezte meg tőle. Már rég megtanulta, hogy férje csak akkor mondja

meg az igazat, ha neki is kellemes, nem ha kínos. De zenében, vagy általában művészetben

meg lehetett bízni benne. És őszintesége éppen ijesztő volt, ha idegei zilált állapotba jutottak.

Az első koncerten ott látta Rosek kellemetlen arcát a terem másik felében, két sorral hátrább.

Egy fiatal leánnyal beszélgetett. A leány szabályos, gyönyörű kis arca olyan áttetszően fehér

volt, mintha alabástromból faragták volna. Ahogy kerek, kék szemét a grófra szegezte, s ajkát

egy picit szétnyitotta, valami üresség volt a tekintetében. Nevetése is üresen hangzott kissé.

És mégis olyan gyönyörű szép volt a puha, világos hajával, finom, halvány színeivel, fehér,

gömbölyű nyakával, tökéletes termetével, hogy Gyp alig tudta levenni róla a szemét. A fiatal

asszony egyedül ült. A wiesbadeni benyomásokat szerette volna újra feléleszteni. Valami

ünnepélyes öröm lesz hallani a hangokat, melyekkel annyi embernek markol a szívébe, hiszen

együtt dolgozott férjével a kialakulásukban. Nagyon izgatottan várta már ezt a hangversenyt.

És csendesen, lágyan ült ott, elzárkózva a többiektől.

Fiorsen a lehető legrosszabb arckifejezését vette fel, mint mindig, ha először játszott idege-

neknek - hideg volt, alattomos, bizalmatlan, harcias; félig elfordult, amint hosszú újjaival

megszorította a kulcsokat, megpengette a húrokat. Wiesbaden! Nem! Ez nem Wiesbaden! És

amikor játszott, sem érezte ugyanazt a megilletődést. Most már igen sokat hallotta, igen jól

tudta, hogyan születnek azok a hangok; tudta, hogy a tűz, az édes lágyság, meg a finom

nemesség csak az újjaiból szökken ki, a füléből, agyából... nem a lelkéből. És nem tudott új

világba átsuhanni a hangok szárnyán, nem hallott hajnali harangcsengést, esti harmatot, nem

érezte a szél lágy símogatását, a napsugarak tüzét a dallam mögött. Regényesség és fellelke-

sülés elmaradtak tőle. A gyenge részeket figyelte, az átkínlódott taktusokat, amikkel küzde-

niök kellett mindkettőjüknek és megszállta a szeszélyesség, rosszkedv, a hirtelen kitörő

ölelések emléke. S aztán elkapta tekintetét. Szeme most is olyan volt és mégis olyan más,

mint akkor Wiesbadenben. Már nem izzott imádat benne. Gyp azt gondolta:

- Én vagyok az oka? Vagy talán csak azért van így, mert most már az övé vagyok, azt tehet

velem, amit akar?

Ez is egy új kiábrándulás volt és talán a legnagyobb. De meglágyult a tapsok hatása alatt és

örült sikerének. Szünet alatt bement a művészszobába. Fiorsen éppen az utolsó kihívásról jött

vissza, már nem volt szemében az a sértett lenézés. Felesége keze után nyúlt s megcsókolta.

Gyp halkan súgta:

- Gyönyörű volt!

A férfi visszasúgta:

- Szeretsz, Gyp?

Az asszony bólintott. És abban a pillanatban meg is volt győződve róla. Aztán emberek jöttek

be. Többek közt Gyp öreg zenetanára, Monsieur Harmost. Az öreg úr röviden csak annyit

mondott a művésznek:

- Merveilleux, très fort, (nagyszerű, erőteljes) - s nyomban hátat fordított Fiorsennek és

Gyppel kezdett beszélgetni.

Tehát hozzáment Fiorsenhez? Igazán különös! Milyen különös! És milyen az élete? Úgy-e,

furcsa egy kicsit? És a zongorázást abbahagyja? Milyen kár! Úgy-e? Járjon megint hozzá,

igen, jőjjön el.

42

Egész idő alatt úgy paskolta a karját, mintha zongoráznék rajta. Újjaival tapogatta a ruganyos

izmokat, mintha az ellen harcolna, hogy jogaiktól megfosszák őket. Látszott rajta, hogy

igazán hiányzott régi tanítványa s örült, hogy ismét felfedezte. És Gyp sohasem tudott ellen-

állni a hódolatnak.

Aztán mások is jöttek. Most Rosek szólította meg Fiorsent és az alabástromarcú kisleány ott

állt mellettük szótlanul, még mindig kissé nyitott szájjal, s le nem vette szemét a művészről.

Tökéletes kis teremtés volt galambarcával, szétnyílt ajkával, mintha egy kis kandiscukrot

várna éppen. Nem lehet több tizenkilenc évesnél. Vajjon kicsoda?

Egy hang szólalt meg:

- Hogy van, Mrs. Fiorsen? Örülök, hogy végre láthatom!

Ezen az emberen ugyan nem lehet észrevenni semmit, ha el is árulta Gustav, szelíd, nyugodt

modora olyan volt, mint máskor, beszéde síma, nyájas. Mit is gyűlöl annyira ezen a Roseken?

Gypnek rendkívül éles ösztöne volt, mint általában a nagyon intelligens és nem túlfeszített

szellemi életet élőknek, «csápjai» sokkal finomabbak, semhogy meg lehetett volna téveszteni

őket.

Tekintete követte a Rosekét s szeme a kisleányra esett, amint férjével beszélgetett; mintha

ajka most még jobban könyörgött volna cukorkáért.

- Úgy-e, önnek is tetszik, asszonyom... ez a fiatal kis táncosnő? Daphne Wing neve még

világhírű lesz. Egy kis repülő galamb.

- Igazán gyönyörű. El tudom képzelni, milyen csodaszépen táncol.

- Nem jönne el egyszer, hogy megnézze? Még ezután lesz az első debutje.

Gyp csak annyit mondott:

- Köszönöm.

De magában azt gondolta:

- Nem akarom, hogy valami közöm legyen hozzád! Miért is nem mondtam, hogy gyűlölöm a

táncot?

Megszólalt a csengő és az emberek sietve vonultak kifelé. A kisleány odament Gyphez.

- Miss Daphne Wing - Mrs Fiorsen.

Gyp mosolyogva nyujtott kezet. Miss Daphne Wing is mosolygott és olyan hangsúllyal,

amelyen megérzett, hogy sokat csiszoltak rajta, azt mondta:

- Ó, Mrs Fiorsen, milyen csodaszépen játszik az ön férje... úgyebár?

Nem éppen ez az óvatos kiejtés, de valami határozott fogyatékosság, ahogy ajkát mozgatta,

rosszkedvre hangolta Gypet. Mintha mérget látott volna egy csodaszép virágon. Bólintott

Fiorsennek; a művész már indulóban volt a dobogóra. Vajjon ő rá, vagy arra a kisleányra

nézett? A folyosón azt mondta Rosek:

- Jőjjön el a lakásomra ma, Gustavval. A kisleány táncolni fog nekünk. Nagy bámulója önnek,

Madame.

Gyp legszívesebben, egész nyersen azt mondta volna:

- Semmi kedvem sincs elmenni. De azért kihozott annyit:

- Nagyon köszönöm. Megbeszélem Gustavval.

43

Mikor visszaült helyére, megdörzsölte az arcát ott, ahol Rosek lehelete érintette. Most egy

fiatal leány énekelt. Az ilyen fej tetszett mindig Gypnek: vöröses-aranyhaj, kék szem... való-

ságos anthitesise magának... és a «Thee Bens of Jura»-t énekelte, ezt a szerelemben vergődő

szív különös kitörését.

«Csak szívem gyilkosa napjának...»

Gyp lelke legmélyét borzongatta meg a dal. Apus azt mondta a minap: «A szerelem lecsap rád

és véged van!»

Nem! Ő, a szerelem gyermeke, nem óhajt így szeretni!

A fiatal leány befejezte énekét. Nem nagy tapsot aratott. Csodaszépen énekelte a világ egyik

legszebb dalát... de úgylátszik, igen tragikus, fájó, különös volt... nem elég «szép». Gyp

sajnálta szegényt. Szeretett volna eltűnni. De nem volt meg a kellő kíméletlensége hozzá. Ott

kellett tovább is ülnie és végigszenvednie az estét Roseknél. Szabad elhatározásból ment bele

egy olyan életbe, amelyről tudta, hogy nem nyujt biztos révet, nyugodt otthont. Saját akaratá-

ból lépett be a ketrecbe.

Az úton Rosekhez eltitkolta férje előtt, hogy a feje fáj és igyekezett palástolni lehangoltságát.

Fiorsen abban a bizonyos vakációs iskolásgyerek hangulatban volt, amely kivirágzott a tapsok

alatt. Utánozta Gyp öreg mesterét, imádói bálványozását, Roseket, a kis táncosnő nyitott

ajkát. A kocsiban átkarolta Gypet, magához szorította és orrát arcához dörzsölte, mintha

valami virágot szagolt volna.

Rosek a Russel-tér egy régi házának első emeletén lakott. Tömjén, vagy valami hasonló illat

csapta meg mindjárt az embert. A sötét hallban keleten összeszedett alabástrom korsókba

rejtett villamos lámpák égtek. Egy szenvedélyes gyűjtő szentélye volt ez a lakás. Tulajdonosa

szenvedélyesen szerette a feketét... a falak, pamlagok, képkeretek, sőt még a mennyezet is

fekete volt; néhol, közben, arany, elefántcsont, holdsugár csillogott.

Egy kerek, fekete asztalon, arany vázában holdszínű sárgaviola pompázott.

Az egyik fekete falon egy faun elefántcsont feje vigyorgott; egy sötét fülkéből ezüst táncosnő

szobor mosolygott. Nagyon szép volt, de gyászos. És Gyp, bár mindig el volt ragadtatva

minden újtól, rajongott minden szépért itt, napfény és levegő után vágyott. Valóságos meg-

könnyebbüléssel nézte az egyik fekete függönyös ablakon át a lenyugvó napsugarait, ahogy a

Tér kertjeinek fáira omlottak.

Valami Mr és Mrs Gallantnak mutatták be őket. A férfi fekete feje cinikus volt, de okos, az

asszony mohó kék szemű bőségszarvszerű jelenség. A kis táncosnő kiment, hogy «magára

öltse a semmit» - jelentette be Rosek.

Azalatt a házigazda körülvezette Gypet kincsei között, megmutogatta skarabeusait, a Rops-

rajzokat, halotti maszkokat, kínai festményeket, furcsa régi furulyákat, mindezt olyan arccal,

mintha először életében jutott volna osztályrészéül a szerencse, hogy olyasvalakinek dicse-

kedjék el velük, aki ért is hozzá.

Gyp ösztönösen megérezte az egész együttes kifinomodott romlottságát, ahol semmi sem

szent, csak az ízlés. Most először vetett egy pillantást az aranyozott keretű Bohémiába,

ahonnan száműzve van a nemesség, élan, a bohémek küzdelme, akárcsak azokból a magas

szférákból, ahol a püspökök mozognak. De senki sem mondta volna, hogy a fiatal asszony

idegei görcsösen rándulnak össze, mintha hullához érne. Mialatt Rosek az alabástrom

korsókat mutogatta, kezét lágyan az asszony csuklójára tette és amint elvette onnan, újjai

egész finoman, puhábban, mint a macska érintése, végigsíklottak a kéz bőrén s aztán fel

ajkához. Technika! Gyp alig tudta elfojtani a nevetést. Rosek észrevette. Egy pillantást vetett

44

a fiatal asszonyra, kezét végighúzta arcán és... ime... éppen olyan volt arckifejezése, mint

előbb, semmi halálos sérelem, nem is vett észre semmit. Nagyszerű kis emberke!

Mikor visszatértek a szalonba, Miss Daphne Wing már ott ült Fiorsen mellett a pamlagon,

fekete kimonóban. A sötét lepel még jobban kiemelte arcának alabástromszerűségét. Amint

Gyp belépett, felállott és eléje ment.

- Ó! Mrs Fiorsen - miért kezd minden mondatot ó!-val? - Ó! Nem csodaszép ez a szoba?

Tökéletes a táncomhoz! Csak krém és vörös színt választottam magamnak, ezek nagyszerűen

találnak a feketéhez.

Hátravetette kimonóját, hogy Gyp lássa ruháját - egy övvel leszorított krémszínű ing; és a

leány szája kinyílt, mintha cukorkát kérne jutalmul. Halkan súgta:

- Kissé félek Rosek gróftól.

- Miért?

- Ó, borzasztó kritikus és olyan síma és mindig olyan csendesen jön be. Azt hiszem, az ön

férje remekül játszik. Ó! milyen csodaszép ön, Mrs Fiorsen... úgyebár? Mit táncoljak?

Mondja, mit szeretne látni először, egy Chopin walzert?

- Nagyon szeretem Chopint.

- Akkor azt táncolom. Azt fogom táncolni, amit ön kíván, mert annyira bámulom önt. És meg

vagyok róla győződve, hogy ön borzasztó édes. Ó! igen. Mindjárt megláttam. És a férje

rettenetes szerelmes önbe. Tudja, öt éve, hogy tanulok és még nem léptem fel. De most Rosek

gróf támogat. Remélem, minél hamarabb meglesz az első debüm. Eljön az első táncestémre?

Anya azt mondja, hogy rettenetesen vigyázzak magamra. Csak azért engedett ide ma este,

mert ön is itt van. Akarja, hogy elkezdjem?

Odaszaladt Rosekhez:

- Ó! Mrs Fiorsen azt kívánja, hogy megkezdjem. Kérek egy Chopin walzert. Azt, amelyik így

kezdődik...

Gyp leült Fiorsen mellé és Rosek leütötte az első akkordot. Szemét a kisleányra meresztette és

szája édeskés mosolyra görbült az iménti görcsös merevségből. Miss Daphne Wing újjait

összekulcsolta mellén, úgy állott ott, mint valami alabástromból és viaszból faragott szobor.

Ledobta magáról a fekete kimonót és borzongás futott végig Gypen. Táncolni, azt tudott ez a

közönséges kisleány! Gömbölyű, hajlékony tagjainak minden mozdulatában az Istenadta

tehetség lendülete párosult, a kifinomult tudás izgalmasan ellensúlyozó fegyelmezettségével.

«Repülő galamb». Arcából elszállt az üres kifejezés, vagyis jobban mondva az üresség át-

szellemült azzal a, nem éppen belefeledkezett, de előre jelző arckifejezéssel, ami a táncnak

lényeges kísérője.

Gyp szeme megtelt könnyel. Gyönyörű volt... mintha szél ellen küzködne egy galamb,

lihegve, hátrahajló szárnyakkal, míg végre megállt, pihenni.

Mikor a tánc után melléje ült a kisleány, Gyp megszorította égő kis kezét, de ez a szeretet

megnyilvánulás a művészetének szólt, nem ennek az átizzadt kis teremtésnek, akinek ajka

mintha mindig kándiscukrot kérne.

- Ó! Tetszett? Nagyon örülök! Vegyem most fel a lángvörös ruhámat?

Amint kiment a leányka, megindult a magyarázgatások árja. A fekete, cinikus Gallant

Moszkvában látott egy ehhez hasonló táncosnőt, valami Napierkowskát, de ebben nincs annyi

tűz. Még hiányzik nála a szenvedély lehelete. Szerelem kell neki! Szerelem! Gyp egyszer csak

45

ismét ott látta magát a koncertteremben, amint annak a másik leánynak az énekét hallgatja a

megtört szívről.

«Ez a csók, szerelmem...

Mint a nefelejtset, mit hűvös patak partján szedtem.»

Szerelem! Ebben a barlangban... a faunfejekkel, puha vánkosokkal, ezüst táncosnőkkel!

Szerelem! Valami mély megalázás érzése fogta el hirtelen. Micsoda ő maga is, ha nem egy

férfi érzékeinek örömünnepe? Hát az ő otthona is csak efféle hely?

Daphne Wing ismét visszajött. Gyp férje arcát figyelte, mialatt a leányka táncolt. Ez...! De

hogy van az, hogy világosan látja benne ezt a dúltságot és nem törődik vele? Ha igazán

szeretné, fájna ilyennek látni ajkát, vagy talán megértené és megbocsátana. De nem értette

meg egészen és nem is bocsátott meg egészen.

És akkor éjjel azt súgta:

- Jobb szeretnéd, ha az a kisleány volna itt... nem én?

- Az a kisleány! Lenyelhetném egy kortyra! de téged, Gypem, téged inni akarlak örökre!

Vajjon igaz? Ha szeretné, milyen jól esne hallgatni ezt!

V.

Ettől a naptól kezdve egyre szorosabb és szorosabb érintkezésbe jutott Gyp Bohémiával, azzal

a különös összeállítású társasággal, amely a zene, költészet és dráma nyakába varrja magát. A

fiatal asszony érezte, hogy nem tartozik oda, sőt, valójában Fiorsen sem. Sokkal eredetibb

bohém volt. Csak gúnyolódva beszélt a Gallantokról, Rosekekről és életmódjukról, éppen

mint ahogy gúnyolta Wintont meg Rosamund nénit, meg az ő világukat.

Az együttélés Fiorsennel lassanként Gypet is eltávolította a régi ortodox, jólnevelt világtól,

amelyben házassága előtt élt, de amelyhez tulajdonképpen már azóta nem érezte magát egész

hozzátartozónak, mióta megtudta születése titkát. Alapjában sokkal impresszionistább volt és

természettől sokkal kritikusabb, semhogy elfogadta volna a száraz tényekből és külsőségekből

kialakult rutin diktálását. De azért sohasem lett volna elég kezdeményező energiája ahhoz,

hogy saját elhatározásából otthagyja ezeket a köröket. Most, hogy gyökerei meglazultak, nem

volt képes megkapaszkodni az új talajban, férjéhez nem fűzte szellemi kötelék és egyre el-

hagyatottabbnak érezte magát.

Igazán boldog csak azalatt a pár óra alatt volt, amit Wintonnal töltött, vagy amikor zongo-

rázott. Folytonosan csodálkozott azon, amit tett és egyre szerette volna megtalálni a mély, a

sorsdöntő okot, amelynek hatása alatt cselekedett. De minél többet kutatta, minél jobban

epekedett utána, annál mélyebb meggyőződéssé vált benne az ijesztő tudat, hogy ketrecben

van. Később még egy másik, határozottabb kellemetlenség csapott le rá.

Sokat volt a kertben. Már lehullottak a fák virágai, az orgona elvirágzott, az akác éppen

nyilóban volt és a rigók elhallgattak.

Winton hamar kitanulmányozta, hogy félnégytől hatig nem igen botolhatott bele vejébe,

majdnem mindennap átjött egy csésze teára és egy nyugodt szivarozásra. A füves téren ültek

kettesben Gyppel, mikor Betty egy névjegyet hozott ki. Mrs Daphne Wing volt rányomtatva.

- Hozd, kérlek, ide ki, Betty. És friss teát, meg egy csomó vajaspirítóst; meg csokoládét és

mindenféle édességet... Betty szívem.

46

Betty olyan arccal, amilyet rendesen csak akkor vágott, ha azt mondták neki «szívem»,

visszavonult és Gyp azt mondta apjának:

- Egy kis táncosnő. Már beszéltem róla neked, apus. Meglátod, milyen tökéletes teremtés.

Csak az a kár, hogy fel lesz öltözve.

Tagadhatatlanul fel volt öltözve. Meleg elefántcsontszínű selyem ruhája, levélzöld velur-

siffonnal volt díszítve és kis műlevelekből font öv símult hozzá. Fején is ilyen műlevél-

koszorút viselt. Egészben olyan volt, mint valami kis nimfa, amint előkukucskál egy lugasból.

Talán egy kicsit feltűnő, de bájos és nincs az a ruha, amely leronthatta volna termetének

szépségét. Szemmelláthatólag ideges volt.

- Ó! Mrs Fiorsen, azt hittem, nem haragszik meg, ha eljövök. Annyira vágyódtam ön után.

Rosek gróf azt mondta, hogy eljöhetek. Már minden el van intézve az első debut mre. Ó, hogy

van?

Winton hellyel kínálta meg és a kisleány tágranyílt szemmel, nyitott szájjal ült le a székre.

Gyp figyelte apja arcát és majdnem elnevette magát. Apus és Daphne Wing!

- Táncolt azóta még Rosek grófnál?

- Ó, hogyne... nem tud... nem... Ó! igen!

Gyp agyán átvillant a gondolat:

- Úgy! Tehát Gustav látta és nem mondta meg nekem!

De hirtelen meggondolta:

- Persze, elfelejtettem. Mikor lesz a bemutatkozás?

- Jövő péntekhez egy hét. Az Octagonban. Nem nagyszerű? Nagyon jó szerződést kaptam.

Nagyon szeretném, ha Mr Fiorsen és ön eljönnének.

- Hogyne mennénk. Apám is szereti a táncot. Úgy-e, apus?

- Ha jó - mondta Winton udvariasan.

- Ó! Az én táncom jó. Úgy-e, Mrs Fiorsen? De dolgoztam is... folyton dolgoztam, tizenhárom

éves korom óta. Tetszik tudni egyszerűen imádom a táncot. Azt hiszem, ön gyönyörűen

táncolna, Mrs Fiorsen. Olyan tökéletes az alakja. Egyszerűen imádom, ahogy jár.

Gyp elpirult.

- Parancsoljon egy bonbont, Miss Wing... egy-egy egész eper van mindenikben.

A kis táncosnő a szájába dugott egyet.

- Ó! de kérem, ne szólítson Miss Wingnek! Szólítson Daphnenak. Mr. Fior... Mindenki úgy

szólít.

Gyp elképzelte apja arcát. Halkan mondta:

- Nagyon kedves név. Nem parancsol még egyet? Ezekben barack van.

- Kitűnőek! Tetszik tudni, az első ruhám csupa narancsvirág lesz; Mr. Fiorsen tanácsolta. De

bizonyára elmondta. Talán az ön eszméje volt, nemde?

Gyp a fejét rázta.

- Rosek gróf azt mondja, hogy reám vár a világ... - Elhallgatott, egy bonbonnal félútban a

szája felé, aztán hozzátette: - Ön is azt gondolja?

- Remélem.

47

- Azt mondja, hogy én valami egészen új vagyok. Olyan kellemes gondolat lenne, ha elhi-

hetném. Rosek grófnak nagyon jó ízlése van. Mr. Fiorsennek is, nemde?

Gyp tudta, hogy apja arca elsötétül a szivarfüst mögött és csak bólintott.

- Abból is látszik, hogy önt vette el.

Aztán észrevette Winton rászegzett tekintetét és zavarba jött.

- Ó! milyen kedves itten - mondta. - Akárcsak falun! De már el kell mennem. Ilyenkor

szoktam gyakorolni. Most nagyon fontos, hogy egy percet se mulasszak el. Ugy-e?

Felállott s Winton is felkelt. Gyp látta, hogy a kisleány szeme még kerekebbre nyílik, amint

tekintete a merev kézre esik. Meleg hangon mondta:

- Ó! remélem...

De hogy mit remél, azt már nem lehetett hallani.

Gyp mozdulatlanul ült. Méhek zümmögtek virágai között, galambok röpködtek a fákon; a nap

sugarai ölébe estek és felmelegítették térdét, kinyujtott lábát, a harisnyája azsurján keresztül.

A cselédek nevetése, a kis kutyakölykök vakkantása, amint játszadoztak a konyhában, le-

hallatszott a kertbe. Kinn, az útról egy tejesember kiáltása vegyült a lármába. Olyan békés

volt minden. De szívében különös izgalom dúlt, furcsa, bonyolult érzések gomolyogtak

benne. Ez a belevilágítás férje őszinteségébe egy másik megbizonyosodást követett nyomon.

Wintonnak azt mondta, hogy nem akar gyermeket. A tudat, hogy születésével okozta anyja

halálát, többé-kevésbbé hozzájárult a gyermektől való irtózásához. És most biztos volt már

benne, hogy gyermeke lesz. Nem érkezett el, és tudta, hogy nem is fog soha elérkezni arra a

szellemi közösségre férjével, amelyben örülhetett volna az anyaságnak. Rettenetesen beleesett

bolondos, önfejű tévedésének hálójába! Nehány hónapi házasság után tisztában volt vele,

hogy tévedett, hogy reménytelen a dolog a jövőben is! Kemény, kegyetlen valóság kell ahhoz,

hogy egy sóvárgó, megrémült lélek tudatára jőjjön az igazságnak. A kiábrándulás nem

kellemes, különösen nem, ha az ember nemcsak másokból, hanem magából is kénytelen

kiábrándulni. Mit akart tenni? Megmenteni Fiorsent... önmagától? Nevetséges! Egyszerűen

elveszítette saját magát. Máris börtönben érzi magát és a gyermekkel még jobban le lesz

kötve. Vannak asszonyok, akiknél a kikerülhetetlen kényszerűség tudata megnyugtatja az

idegeket. Gypnél éppen az ellenkezője történt. A kényszer felkorbácsolt benne minden ellen-

kezést.

És most, mialatt a galambok turbékoltak és a napsugár felmelegítette lábát, életének legkese-

rűbb pillanatait élte át... a legeslegkeserűbbeket. Aztán segítségére jött büszkesége. Senkinek

sem kell tudni róla... elsősorban apjának nem. Milyen kétségbeesetten figyelmeztette, óvta!

Maga okozta a baját, szenvedjen hát!

Mikor Winton visszajött, azt mondta:

- Nem látom azt az elbűvölőt benne.

- Nem tartod az arcát tökéletesnek?

- Közönséges.

- Az igaz, de ez elmúlik, mikor táncol.

Winton félig lehúnyt szempillák mögül nézett a leányára.

- Fiorsen mit gondol?

- Gondol egyáltalában rá? Nem tudom.

48

Érezte, hogy apja arca belemerevül a figyelésbe.

- Daphne Wing! Szent Györgyre mondom!

Felháborodás és bizalmatlanság volt a hangjában. Egy ilyen... jelentsen veszedelmet a leányá-

nak. Miután Winton elment, Gyp addig ült ott, amíg a nap le nem szállt és a harmat be-

lopakodott ruhájába. Másokat boldogítni a legjobb út a boldogulásra... szokták mondani.

Megpróbálja. Betty.. milyen kövér, és milyen reumás a lába... vajjon gondol magára is néha?

És Rosamund néni, az örökös elbarangolt kutyák, sánta lovak és szegény muzsikusok miatti

gondjaival? És apus, a maga nagyvilági modorával, nem tesz ezer apróságot az ezredbeli

bajtársaiért, és mennyit gondol őrá is, mindig azon töri a fejét, mivel szerezhetne örömöt neki.

Szeretni az embereket és boldoggá tenni őket! Vajjon lehetséges ez? Nagyon nehéz az

embereket szeretni, sokkal nehezebb, mint a madarakat, állatokat és virágokat, azokat olyan

természetesen és könnyen szereti meg az ember.

Felment, hogy átöltözködjék vacsorához. Vajjon melyik ruháját szereti Gustav a legjobban? A

halvány, mélyen kivágott ambraszínűt, vagy a puhán omló fehéret a kávészínű csipkével?

Erre határozta magát. Miközben fürkészve vizsgálta képét a tükörben, összeborzadt. Most már

így megy ez ezentúl, ő is olyan lesz, mint azok a nők, akiken mindig csodálkozott, hogy van

elég merészségük mutogatni magukat. Miért kell, hogy az ember kijőjjön a formájából, ahhoz,

hogy egy másik életet hozzon világra? Vannak asszonyok, akik még büszkék is rá. De ő nem

fog merni mutatkozni az emberek előtt ezentúl.

Befejezte öltözködését és lement. Fiorsen még nem érkezett haza. A megkönnyebbülés

sóhajával fordult el az ablaktól és bement vacsorálni. Maga mellé ültette két kutyáját, aztán

elküldte őket és leült a zongorához. Bettynek gyenge oldala volt Chopin. Ő is odaült a cseléd-

szobaajtóba és élvezte «gyönyörű» úrnőjét, képzeletben a vázában illatozó liliomhoz hasonlí-

totta, fehér ruhájában, két oldalán a gyertyatartókkal. És mikor az egyik cselédleány igen

közel jött hozzá, elkergette.

Késő lett. A cselédek lefeküdtek. Gyp rég nem zongorázott már, a nagy francia ablakban állott

és kibámult a sötétbe. Milyen meleg volt... annyira meleg, hogy már behúzódott a jázminillat

a fal mellől. Egy csillag sincs. Mindig olyan kevés csillag van Londonban. Valami hangra

hátrafordult. Egy magas alak állott a sötét szobában, a nyitott ajtónál. Ijedten kiáltotta:

- Te vagy az, Gusztáv?

Nehány szó morgás, amit nem tudott megérteni. Gyorsan becsukta az ablakot és odament

hozzá. A hallból beáramló világosság megvilágította a félarcát. Sápadt volt, szeme különös

fényben égett; a kabátújja fehér volt. Mély hangon dadogta:

- Te kis kisértet.

Először életében látott Gyp közvetlen közelből részeg embert. Milyen borzasztó lenne, ha

valaki meglátná!... milyen borzasztó! Odaugrott, hogy gyorsan becsukja a ház hátulsó részébe

vezető ajtót, de a férfi megragadta. Vállába kapaszkodott és a halálra rémült fiatal asszony

nem mert moccanni, nem mert szólni, attól félt, hogy leesik, vagy lármát csap. Most a másik

kezével is ránehezedett a vállára, úgy, hogy egyenesen tudott állani.

Gyp nem volt megbotránkozva. Csak egy érzése volt:

- Mit tegyek? Hogy vigyem fel a lépcsőn, hogy senki se lássa?

Felnézett a férfi arcába. Milyen sajnálatraméltónak látta a fénylő szemével és merev

fehérségével. Szelíden mondta:

- Jól van. Támaszkodj rám, felmegyünk.

49

Nem is utálatot, hanem rettenetes szánalmat érzett iránta. Karjával átfogta a férfi derekát és

elindult vele a lépcső felé. Csak ne hallaná meg senki; csak tudná elvinni szép csendben! És

halkan mondta:

- Ne beszélj! Támaszkodj rám!

Fiorsen arcán meglátszott, hogy rettenetesen erőlködik. Előre nyujtotta az ajkát és olyan

kifejezést öltött arca, hogy nevetni lehetett volna rajta, ha a helyzet nem lett volna inkább

tragikus.

Gyp teljes erejével támogatta férjét és lassan megindult a lépcsőn. Szerencsére könnyebben

ment, mint ahogy gondolta. Még csak nehány lépés a kis átjárónál és aztán kész! Megvan! Ott

feküdt keresztbe az ágyon és az ajtó csukva. Csak most tört ki a megrémült fiatal asszonyon

az ijedtség, úgy remegett egész testében, hogy a fogai vacogását is hallotta. Véletlenül a nagy

tükörre tévedt tekintete. A gyönyörű csipke egészen össze volt tépve ruháján, a válla vörös

volt, ahol Fiorsen keze megmarkolta, hogy fenn tudja tartani magát.

Pongyolát vett magára és odament férjéhez. Valami buta kábultságban feküdt ott. Nagy

nehezen sikerült felültetni, úgy, hogy nekitámaszkodott az ágyrácsnak. Gyp azon törte a fejét,

hogy mit adjon be neki? Talán szalmiák sót szagoltat vele? Ez jó lesz!

Mikor végre ágyban volt, megállott mellette és nézte. A szemét behunyta; nem látná meg, ha

szabad folyást engedne érzelmeinek. De nem akar sírni. Mit tehet hát, le kell feküdnie szintén.

Levetkőzött és eloltotta a lámpát. A férfi horkolva aludt. Gyp belebámult a sötétségbe és

mosolygott. Azokra a fiatal asszonyokra gondolt, akikről regényekben olvasta, hogy pirulva,

remegve súgják férjük fülébe, hogy «Valamit... szeretnének mondani!»

VI.

Másnap reggel, mikor a még mindig mélyen alvó Fiorsenre nézett, első gondolata volt:

- Éppen olyan, mint máskor.

És hirtelenében egész különösnek találta, hogy nem undorodott meg, sőt most sem undorodik

tőle. Túlságosan mélyen járó dolog volt ez ahhoz, hogy undort ébresszen és valahogy olyan

természetes is. Zabolátlan életének ezt az új megnyilvánulását felháborodás nélkül fogadta.

Különben is régóta tudott férjének erről a tulajdonságáról... az ember nem ihatik brandyt,

hogy el ne árulja magát.

Kilopózott az ágyból, összeszedte Fiorsen cipőjét, szétszórt ruháját és átvitte az öltöző-

szobába. Ott a világosság felé tartott minden egyes darabot és kikefélte, aztán nesztelenül,

csendesen visszalopózott az ágyba, varrótűvel a kezében és megigazította a csipkéjét. Senki-

nek sem kell megtudni, még neki sem. Egy pillanatra elfelejtette a másik, ijesztően fontos

dolgot. De csakhamar megrohanta a gondolat, egész hirtelen, szédítőn. Amíg csak lehet,

titokban tartja. Ezt sem kell tudni senkinek... legkevésbbé neki.

A reggel úgy telt el, mint rendesen. De mikor Gyp délben bement a zeneszobába, már nem

találta ott Fiorsent. Elment hazulról. Éppen ebédhez akart ülni, mikor a szobalány jelentette:

- Rosek gróf.

Gyp megdöbbenve ugrott fel.

- Mondja meg, hogy Fiorsen nincs itthon. De... de kérdezze meg, hogy nem maradna itt

löncsre? És hozzon fel egy palack rajnai bort.

50

Nehány perc telt el, amíg a vendég bejött és azalatt úgy érezte magát Gyp, mint aki egy

mezőn kénytelen végigmenni, ahol egy bika legel.

Még a legszigorúbb kritikus sem vádolhatta volna azzal Rosek grófot, hogy nem elég tapinta-

tos ember. Azt remélte, hogy otthon találja Gustavot. De milyen kedves Gyptől, hogy ott-

marasztotta löncsre.

Úgylátszik, már lemondott a fűzőviselésről és leszokott kellemetlenül sértő nézéséről is. Arca

kissé barnás volt, mint aki keresi a napot. Beszédében nem volt semmi cinikus kétértelműség,

megbámulta a «kedves házat» és egyenesen melegség csengett abban, amit szinházról,

művészetről mondott.

Gyp sohasem utálta jobban. Löncs után átmentek a kerten a zeneszobába és Rosek leült zon-

gorázni. Mély, simogató billentése volt, mint azoknak, akik kitartóan, acélos újjal dolgoznak,

a zene iránti izzó szenvedélyből.

Gyp a pamlagon ült. Oda nem láthatott a zongora mellől és a fiatal asszony elcsodálkozva

nézte a grófot. Schumann Gyermekdarabjait játszotta. Hogyan lehet valaki, aki ilyen idillikus

hangokat képes kihozni, olyan romlott lelkű?

Most megszólalt:

- Rosek gróf!

- Madame?

- Nem mondaná meg, miért küldte ide Daphne Winget tegnap?

- Én?

- Maga.

A férfi hátrafordult a zongoraszékkel együtt és szembenézett az asszonnyal.

- Hogyha már éppen kérdezi, hát azt hiszem, jó lesz, ha megtudja, hogy Gustav nagyon

gyakran van vele együtt.

Pontosan azt felelte, amit Gyp előre várt.

- Miért kellene ezt nekem tudnom?

A férfi felállott és csendesen mondta:

- Örülök, hogy így gondolkozik.

- Miért örül?

Most Gyp is felállott. Rosek alig volt magasabb nála, de meglátszott rajta az acélos izomzat a

ruhája alatt. És valami kígyószerű akaraterő volt az arcában. A fiatalasszony szíve hevesen

dobogott.

A férfi közelebb lépett hozzá.

- Örülök, hogy tisztában van vele, mennyire lecsúszott Gustav... vége...

Elhallgatott, mert észrevette, hogy rossz irányba tévedt és hirtelen nem tudta, hol hibázta el.

Gyp egyszerűen mosolygott. A férfi arcát elöntötte a vér.

- Gyorsan kiégett vulkán. Látja, én jól ismerem. Jobb, ha ön is megismeri.

- Miért?

51

A foga között mormogta:

- Hogy ne pazarolja el az idejét; még szerelem vár önre.

Gyp mosolygott.

- Irántam való szerelemből itatta le a mult este?

- Gyp! - Gyp hátrafordult. De a férfi elállta az ajtót.

- Maga sohasem szerette őt! Ez legyen a mentségem. Már is igen sokat adott neki... többet,

mint amennyit megérdemel. Ó! Istenem. Mennyire kínoz engem. Meg vagyok babonázva!

Hirtelen halálsápadt lett, csak a szeme villogott. Gyp megijedt és éppen, mert meg volt ijedve,

megállta a helyét. Rohanjon ki az ajtón, amely a kis útra nyílik? Érezte, hogy a szeme erejével

próbálja megtörni ellenállását... mintha szuggerálni akarná, mert látta, hogy megrémítette.

Nem is tudta, vajjon igazán mozog a férfi lába, de annyi bizonyos, hogy egyre közelebb jött

hozzá. Gypnek rettenetes érzése volt... mint hogyha már is hozzáérne annak az embernek a

karja.

Tekintetét kiszakította a férfiéből és hirtelen szemébe ötlött a göndör haja. Egész bizonyos,

hogy sütővassal göndörítette. Alig hallhatóan röppent el ajkáról a mondás:

- Une technique merveilleuse!

A férfi szeme megrebbent; ajka szétnyílt. Gyp végigment a szobán és megnyomta a csengőt.

Már elmult minden félelme. És a férfi szó nélkül sarkonfordult s kiment a kertbe. Gyp

utánanézett, ahogy végigment a kisúton. Legyőzte azzal, aminek a legnagyobb szenvedély

sem tud ellenállni: nevetségessé tette. Igazán annyira megrémült tőle, hogy majdnem elájult,

hogy majdnem urrá lett rajta ez az ember? A saját házában? A saját cselédeivel?

A kertben az első meleg nyári nap pompázott. Jó évben, június közepén már nehéz volt a

levegő az illattól és zümmögéstől.

Gyp a lugasban ült, körülötte ugráltak, hemperegtek a kiskutyák. A fiatal asszony a saját

világába menekült védettséget keresni. Mintha valami sűrű, forró ködbe tévedt volna, ahol

mindenféle leselkedik rá és ő csak a büszkeségével tartja vissza a veszedelmet, meg az erős

akaratával, hogy nem ordítja ki, mennyire küzködik és fél.

*

Mikor Fiorsen aznap reggel elment hazulról, addig gyalogolt, amíg egy taxit nem talált. Aztán

kellemes önfeledtséggel vetette hátra magát benne, mint mindig, ha nagy gyorsasággal vitette

magát, céltalanul. Rendesen így szokott tenni, ha kellemetlen helyzetbe jutott. A mozgás

megnyugtatta. És igazán nagy szüksége volt nyugtató szerekre azon a reggelen. Felébredni a

saját ágyában, a nélkül, hogy sejtelme lenne róla, hogyan került bele, egyáltalában nem volt

újság előtte, mint ahogy megtörténik ez átlag minden huszonnyolcéves férfivel, de újság volt

egy ilyen esemény a házaséletében. És ha valamivel kevesebbre emlékezett volna vissza, talán

könnyebben érezte volna magát. De azt még tudta, hogy ott állott a sötét szalonban és egy

egészen kisérteties Gypet látott szorosan maga mellett. Valami nagy ijedtség volt benne, és -

mint ilyenkor a legtöbb ember - a lehető legrosszabb lelkiállapotba került.

Ha Gyp is olyan lenne, mint a többi asszony, akikkel együtt ette már a szenvedély

gyümölcsét, nem érezne ilyen maró megszégyenülést. Ha olyan lenne, mint a többiek, már rég

«vége» volna mindennek, ahogy Rosek gróf kifejezte magát. De Fiorsen nagyon jól tudta,

hogy nincs «vége». Lerészegedhetik, lezüllhet minden tekintetben, de Gyp bele van kapcsolva

az érzékeibe. Passzivitásában volt az ereje, a titkos mágnessége. Benne kapta meg azt a

misztikus természeti érzést, amely még a férfiláz magávalragadó hevében is halvány

52

mosollyal vonul félre... az erdők és mezők megfoghatatlan mosolya ilyen éjjel és nappal, a

virágok és fák kifürkészhetetlen, puha, vibráló közönye, a patakok, sziklák, a madárdal, az

örökös zümmögés ilyen napsütésben és csillagfényben. Az asszony sötét, félig-mosolygó

szeme elbűvölte, olthatatlan szomjúságot ébresztett benne. És Fiorsen azok közé tartozott,

akik, ha szellemi nehézségekkel állanak szemben, azonnal visszariadnak, fájdalomcsillapító-

kat keresnek, kicsapongással próbálják bekötni az önzésükön ejtett sebet. Olyan volt, mint egy

elkényeztetett gyermek, szertelen kétségbeesésével és sajátos felindultságában visszataszító és

egyben szeretetreméltó, mint az ilyesfajta emberek általában. Vágyódott a hold után és meg-

kapta s most nem tudta, mit kezdjen vele, kapkodott utána és az volt az érzése, hogy egyre

jobban eltávolodik tőle.

Minden törekvése, hogy szellemileg közel jusson hozzá, megbukott és ez megőrjítette. Csak a

munka tartotta még benne a lelket. Mert erősen dolgozott. De még itt is érzett valami hiányt.

Minden tulajdonsága megvolt hozzá, hogy jóvátegyen mindent, csak az erkölcsi gerince

hiányzott s éppen ez adhatná meg - úgy gondolta - az őt megillető kiválóságot. Sokszor

bosszankodott és csodálkozott azon, hogy némely kortársa többre vitte mint ő.

A kocsiban elgondolkozott:

- Vajjon tettem-e igazán olyasvalamit, amivel megbotránkoztathattam őt tegnap este? Miért

nem vártam meg ma reggel otthon, legalább megtudtam volna a legrosszabbat!

És fáradtan mosolygott... megtudni a legrosszabbat nem éppen a legerősebb oldala. A

töprengése, mint rendesen, bűnbak kereséssel végződött és ez a bűnbak Rosek volt. Mint a

legtöbb önző nőhódító, nem sok barátot szerzett magának. Rosek volt a legkitartóbb. De őt is

megvetette Fiorsen s félt is tőle, a féktelen, de szélesebb látkörű emberek lázadozásával és

meglapulásával a kisebb tehetségű, de nagyobb akaraterővel rendelkezőkkel szemben. Úgy

bánt vele, mint a szeszélyes gyermek a dadájával. De szüksége volt rá, mint bőkezű, telt zsebű

mecénásra.

- Vigye el az ördög Pault - gondolta magában. - Tudta, kellett, hogy tudja, hogy az ő pálinkája

úgy csúszik le, mint a víz. Látta, hogy megbolondultam! Valamit forral magában. Hova is

mentem azután? Hogy jutottam haza? Vajjon megbántottam Gypet? Ha a cselédek láttak...

rettenetesen kétségbe lenne esve!

Ismét erőt vett rajta a félelem. Nem ismerte Gypet, sohasem tudta, mit gondol, mit érez,

sohasem tudott semmit róla. Ez nem járja! Ő nem bujkál előle. Természetes, olyannak adja

magát, amilyen. Hadd tudjon meg mindent róla. Mit vétett ellene? A szobalány nagyon

furcsán nézett rá ma reggel.

Most hirtelen odaszólt a kocsisnak:

- Bury Street, St. James ház.

Azt mindenesetre megtudja, vajjon volt-e otthon Gyp az apjánál? Többször is meggondolta a

dolgot, mialatt az autó a cél felé robogott és verejték ütött ki homlokán, mialatt arra várt, hogy

kinyissák a kaput.

- Itt van Mrs Fiorsen?

- Nincs, sir.

- Nem is volt itt ma reggel?

- Nem, sir.

53

Elhessegette magától a gondolatot, hogy valami magyarázatot kellene adnia kérdezős-

ködésére, visszaült az autóba és a Curzon-utcába hajtatott. Ha nem volt «annál a Rosamund

néninél» sem, akkor rendben van... más nincs, akihez mehetett volna. Gypnek nem volt

senkije. És megkönnyebbült sóhajjal állapította meg, hogy reggelizni szeretne.

Elmegy Rosekhez, kölcsönkér tőle annyi pénzt, hogy kifizethesse autóját és ott fog reggelizni.

Rosek nem volt otthon. Haza kell mennie, hogy kifizesse a taxit. A soffőr máris furcsa

szemmel nézi, mintha kételyei volnának a fizetést illetőleg.

A kapuban egy emberrel találkozott; valami hosszú boríték volt a kezében.

Gyp az íróasztalánál ült és a csekkönyve ellenőrző számláit adta össze. Meg sem fordult.

- Van valami ebéd? - kérdezte Fiorsen.

Gyp kinyujtotta kezét s megnyomta a csengőt.

Fiorsen rettenetesen sajnálta saját magát. Legszívesebben átölelte volna Gypet és megkérte

volna:

- Bocsáss meg, kis Gyp, úgy sajnálom, hogy így történt!

Betty jött be a csengetésre.

- Kérlek, hozz be valami ebédet Mr. Fiorsennek.

Fiorsen hallotta, hogy Betty szipogott, amint kiment. Ez is egyike volt azoknak, akiket

megvetéssel sújtott. Ingerülten mondta:

- Olyan férjet szeretnél, aki meghal, ha véletlenül elkésik az ebédtől.

Gyp a csekkönyvét nézte és hangosan olvasta az ellenszámlát:

- Messrs. Travesr et Sanborn, Szabók. Kiegyenlített számla összege: 54 Font 3 s 7 d.

Fiorsen arca hirtelen elváltozott, mint mindig, ha önérzetében sértették meg.

- Kifizetted? Nem a te dolgod kifizetni a számláimat!

- Az ember azt mondta, hogy ha nem fizetik ki, beperel. Véleményem szerint tartozni

valakinek nem tisztességes dolog. Van még több számlád is?

- Nem mondom meg neked.

Az asszony arcán valami olyan kemény határozottság ült, amilyet Fiorsen még nem tapasztalt

nála. Egészen más volt, mint a tegnapi Gyp... akivel utoljára beszélt, mikor még magánál volt.

Ez az új lázadozás egészen különösen hatott rá. Megzavarta, sebet ütött önérzetén, valami

furcsa félelmet ébresztett benne és a mellett izgatta az érzékeit. Lágy hangon mondta:

- Pénz! Átkozott pénz! Csókolj meg!

- Gyerekesség átkozni a pénzt. Én szívesen odaadom minden pénzem, de többet nem. Apustól

nem kérek.

Fiorsen lecsapta magát egy székre.

- Ha, ha! Erény!

- Nem,... büszkeség.

A férfi komoran mondta:

- Tehát nem hiszel bennem. Nem hiszed, hogy tudok annyit keresni... amennyi kell... sokkal

többet, mint amennyid van és lesz... Sohasem hittél bennem!

54

- Azt hiszem, annyit keresel most, amennyit általában tudsz és fogsz tudni keresni.

- Úgy! Azt gondolod! Hát nem kell a pénzed!

- Ssssss!

Fiorsen körülnézett. A szobaleány ott állott az ajtóban.

- Nagyságos úr kérem, a soffőr kéri a pénzét, vagy talán még szüksége van rá a nagyságos

úrnak? Tizenkét shilling.

Fiorsen úgy bámult rá, hogy az ember... amint a szobaleány mondani szokta... egészen

megbődült tőle.

- Nem kell többet. Fizesse ki.

A leány egy pillantást vetett Gypre és azt mondta:

- Igenis - s azzal kiment.

Fiorsen felnevetett. Igazán különös betetőzése volt iménti kijelentésének.

- Ez jó volt, ugy-e, Gyp?

De a fiatal asszony arca mozdulatlan maradt. A férfi tudta, hogy rendesen még könnyebben

ingerelte nevetésre valami furcsa dolog, mint őt és ismét félelem fogta el. Valami meg-

változott. Igen, valami egészen megváltozott.

- Megbántottalak tegnap este?

Gyp vállat vont és az ablakhoz ment. A férfi komoran nézett rá. Aztán elrohant az asszony

mellett, egyenesen ki a kertbe. És egy pillanat mulva hegedűjének szenvedélyes hangja zúgott

ki a zeneszobából, az úton át.

Gyp keserű mosollyal hallgatta. Még pénz is! De most már minden mindegy. Maga főzte,

magának kell kikanalaznia. Sohasem fog kimászni ebből a helyzetből. Ma éjjel megint

megcsókolja és ő úgy fog tenni, mintha minden rendben volna. És ez így fog menni a végte-

lenségig! Nos, a saját hibája.

Kivett tizenkét shillinget a pénztárcájából és kitette az íróasztalára, hogy odaadja a szoba-

leánynak. Aztán hirtelen átvillant agyán a gondolat:

- Talán megún. Ó, bárcsak megúnna!

Hosszú út volt előtte, hosszabb, mint amit eddig megtett.

VII.

Akik tudják, mi az, mikor szélcsendben vesztegel a néma vitorlás és ismerik a napról-napra

tengődő reményt, hogy majdcsak kikerülnek ebből a helyzetből, azok érthetik meg vala-

mennyire Gyp elkövetkezett életét. A szélcsend is véget ér egyszer. De egy huszonhároméves

fiatalasszony, aki csak magának tehet szemrehányást, hogy akkorát tévedett házaséletében,

nem is reméli, hogy véget ér egyszer szenvedése, hacsak nem modern nő és Gyptől távol állt

minden modernség. Miután elhatározta, hogy nem ismeri be nyiltan tévedését és összeszo-

rított fogakkal viselte el a tudatot, hogy gyermeke lesz, tovább is azon volt, hogy eltitkoljon

mindent, még Winton elől is.

55

Meg tudta csinálni, hogy Fiorsenhez olyan volt, mint azelőtt. Igyekezett könnyűvé és

kellemessé tenni anyagilag az életét... gyakorolt vele, jól táplálta és tűrte szerelmeskedéseit.

Mártírnak tartani magát ostobaság lett volna!

Szerencsésen eltitkolt lehangoltsága egyre mélyebbült... A szárnyaszegettek reménytelensége

volt benne.

Roseket úgy kezelte, mintha az a bizonyos jelenet nem is játszódott volna le közöttük. A

gondolat, hogy szorult helyzetében férjéhez forduljon, örökre elpárolgott belőle, mióta, akkor

este, részegen látta. És apjának nem mert szólni. De állandóan résen volt, mert tudta, hogy

Rosek gróf nem bocsátja meg a multkori nevetségesbe fulladt jelenetet.

A Daphne Wingre tett célzásokat kiverte fejéből, ami nem történhetett volna meg, ha szereti

Fiorsent. A büszkeség bálványát állította fel magának és imádattal tele hívőjéül szegődött.

Csak Winton és talán Betty tudták, hogy nem boldog. Fiorsen felelőtlensége pénzdolgokban

nem nagyon bántotta Gypet. Minden háztartási költséget maga fedezett, cselédbért, házbért,

ellátást, saját ruháit... ebben a tekintetben legalább elkerült minden összeszólalkozást. Ami a

házon kívül történt, arról nem tehetett.

Így telt el a nyár, amíg a hangversenyidény elmult és már tűrhetetlen lett London. De Gyp

irtózott az elutazástól. Ott szeretett volna maradni tovább, csendben a kis házában. Ez

késztette arra, hogy elárulja titkát egy éjjel férjének. A londoni élettől sápadt, beesett arca

egész különösen vörös lett: Fiorsen felkelt és rábámult. Gyp önkéntelenül elfordult.

- Nem szükséges, hogy így nézzen. Igaz.

A férfi homlokára ütött és kitört belőle:

- De nekem nem kell! Nekem nincs rá semmi szükségem!... Nem akarom, hogy... elcsúfítsa az

én Gypemet.

Aztán ijedt arccal ment oda hozzá:

- Nem akarom; félek tőle. Ne legyen!

Gyp szívébe ugyanaz az érzés nyilallott bele, mint mikor részegen látta férjét, a falhoz

támaszkodva... szánalom, inkább, mint megvetés a gyerekesség miatt. Megfogta a kezét, úgy

mondta:

- Jól van, Gustav, nem foglak zaklatni vele. Mikor elkezdek formátlanodni, elmegyek

Bettyvel, amíg túlesem mindenen.

A férfi térdre esett előtte:

- Ó, ne! Ó, ne! Ó, ne! Csodaszép Gypem!

Gyp úgy ült ott, mint egy sphinx, attól félt, hogy az ő ajkán is kicsúszik a szó: «Ó, ne!»

Az ablak nyitva volt és pillék repültek be a szobába. Az egyik a hortensiára szállt, a kandalló-

ra. Gyp elnézte a puha, fehér pihés kis jószágot, pici bagoly fejével és virágszerű testével a

kékes szirmokon, az élénk zöld szárakat lejjebb és aztán a saját ruhája színét a lámpa halvány

fényében. És minden benne lángoló szépérzék fellázadt, a kihívó «Ó, ne!» kiáltásra.

Nemsokára elcsúful és kínokat fog szenvedni, talán bele is hal, mint az édesanyja.

Azon az éjszakán és a következőn érdeklődéssel figyelte, hogyan viseli el férje a zavaró

valóság tudatát. Mert mikor végre megértette, hogy bele kell nyugodnia a természet rendjébe,

egyszerűen elzárkózott mindentől, ami rá emlékeztette. Gyp vigyázott, hogy ne tanácsolja

véletlenül sem férjének az egyedül nyaralást. De mikor elutazott Rosekkel Ostendébe,

megkönnyebbült, béke szállt rá. Végre megszabadult attól az idegen, rendetlen jelenségtől

56

házában! És mikor másnap reggel nehéz csendre ébredt fel, hiába próbálta elhitetni magától,

hogy Fiorsen hiányzik neki. Szíve ment volt minden ürességtől, minden fájdalomtól. Csak egy

érzés töltötte el: milyen kellemes, hűvös és nyugalmas így egyedül feküdni.

Későig maradt ágyban. Remek volt a kitárt ajtó, ablak, a ki-be futkározó kutyapár s kábultan

heverészni, vagy elhallgatni a galambok turbékolását, vagy a városból eddig szűrődő,

tompított utcazajt és azt érezni, hogy végre ismét ura testének, lelkének. Most, hogy közölte

Fiorsennel, nem volt többé értelme a titkolózásnak. Telefonált apjának, hogy egyedül van.

Winton felutazott. Goodwood és Doncaster között nem volt már több futtatás, amely érdekelte

volna. Az évnek ebben a szakában nem lehetett lovagolni, az ember egész nyugodtan marad-

hatott Londonban is. Augusztust szerette legjobban a városban. A klub üres volt ilyenkor,

nyugodtan ülhetett ott, nem zavarta semmi unalmas nagyképű alak. A kis Boncart, a vívó-

mester, mindig kapható volt egy-egy összecsapásra. Winton már rég begyakorolta a balkarját

a jobb helyett. A Jermyn-utcai török fürdő is nélkülözte kövér vendégeit. Elballaghatott a

Covent Garden felé, dinnyét vásárolt és haza is vihette, nem kellett attól félnie, hogy találko-

zik valami ismerőssel. Forró éjszakákon elbolyongott az utcákon, parkokban, közben szivarra

gyujtott és elrágódott szétszórt gondolatain, szétszórt emlékein.

Boldogan vette a hírt, hogy leánya egyedül van, megszabadult attól a fickótól. Hova vigye

vacsorázni? Mrs Markey szabadságon volt. Miért ne próbálnák meg Blafardot? Csendes kis

szobái vannak... nem túlságosan előkelő... és pompás hűvös. Blafard!

Mikor Gyp megérkezett a Bury-utcába, Winton már lenn várta. Úgy érezte magát, mint egy

kirándulásra készülő kis iskolás fiú. Milyen gyönyörű Gyp... milyen friss... bár kissé sápadt.

De a sötét szeme, a mosolya! Gyorsan az autóhoz lépett és azt mondta:

- Ne! Én is beülök... Blafardnál vacsorázunk... Csapunk egy görbe estét, Gyp.

Milyen kellemes volt leánya mögött menni az alacsony kis szobák asztalai között és végig-

élvezni, ahogy utána fordulnak, megbámulják az emberek. Egy távoli sarokba helyezkedtek

el, az ablak mellett, ahol láthatott és láthatták. Azt akarta hogy lássák leányát, de ő szürkülő

halántékát fordította a többiek felé. Nem is vett tudomást róla, hogy kis nők és delnők pillan-

tásai tolakodnak hozzá, miközben pezsgőt szürcsölgetnek a hőségtől kifényesedett arccal.

Mert titokban, nemcsak azt az estét élte át, hanem a mult egy estéjét is, mikor, ugyanebben a

sarokban vacsorált Gyp anyjával. Akkor az ő arca állta a fürkészést és az asszony fordult el

kíváncsi tekintetek elől. De erről nem kell beszélnie Gyppel.

Mikor meghallotta a nagy újságot, összeszorított ajakkal, kissé elkalandozó tekintettel ült ott.

Milyen jól ismerte Gyp ezt az arckifejezést.

- Mikor? - kérdezte aztán.

- Novemberben.

Ugyanabban a hónapban! Kezét kinyujtotta az asztalon át, megfogta a leányáét és meg-

szorította.

- Minden rendben lesz, gyermekem. Nagyon örülök.

Gyp belekapaszkodott a kezébe és azt mondta:

- Én nem; de nem fogok félni... igérem.

Egyik sem hagyta magát becsapni a másiktól. Mindketten értettek ahhoz, hogy nyugodt arccal

fogadják a dolgokat. Különben is ez egy «görbe este»... az első nyugodt est Gyp házassága

óta.

57

Egyszer megjegyezte Winton:

- Úgy, tehát elment Ostendébe - és magában azt gondolta: Ez rávall!

De többet aztán nem történt említés Fiorsenről. Lovakról beszélgettek, Mildenhamról...

Gypnek úgy rémlett, hogy évek teltek el, mióta utoljára ott járt. A fiatal asszony gyerekkori

csínyjeiről.

Aztán Gyp fürkészően nézett apjára és azt kérdezte:

- Mondd, milyen voltál te kiskorodban, apus? Rosamund néni azt mondta, hogy elsápadtál a

dühtől néha és olyankor senki sem mert a közeledbe menni. Azt mondja, mindig fákra

mászkáltál és parittyával lődöztél, vagy faragtál. És ha nem akartál elmondani valamit, nem

lehetett belőle kivájni. Mondd, nem voltál halálos szerelmes a bonneodba?

Winton mosolygott. Miss Huntley! a göndör, barna hajával, kék szemével és elragadó

ruháival!

- Igen, igen. Jupiterre, milyen rég volt! Az apám elment Indiába. És sohasem jött vissza.

Megölték, mikor az az első afghán história volt. Ha szerettem valakit, akkor szerettem. De

nem éreztem úgy, mint te mindent... fél olyan érzékeny sem voltam... Nem hasonlítottam

hozzád egy cseppet sem, Gyp.

Elnézte leányát, ahogy szemét öntudatlanul rajtafelejtette a pincéren és tekintetével követte

minden mozdulatát. Nem volt abban semmi bámulás, csak éppen hogy magábafogadott

mindent, ami körülötte történt.

A világ legszebb teremtése!

- Nos, mire volna most kedved? Menjünk el egy színházba, vagy egy zeneterembe?

Gyp a fejét rázta. Igen meleg volt. Nem autózhatnának inkább egy kicsit? És aztán üljenek le

egy parkba.

Már besötétedett, a levegő már nem volt annyira száraz... egy kis illatos friss áram vegyült a

tér fáiról a füstbe és benzin illatba. Winton ugyanazt a parancsot adta ki, mint akkor, azon a

régmult estén:

Akkor egy kis egylovasban ültek, Knightsbridge Gaten, az esti szellő végigsímogatta arcukat,

nem, mint most; ezekben a taxikban, az ember nyakába fuj. Kiszálltak a kocsiból és átmentek

a Rown. Végigmentek a Long Wateren, a fák között.

Az út végén letakart Winton két széket a kabátjával és leültek, egész közel egymáshoz. Még

nem hullott le a harmat. A levelek mozdulatlanul álltak a hőségben. A levegőben édes szagok

terjengtek. A fákhoz lapulva, vagy a fűben más párok is üldögéltek, sötétebben, mint a

sötétség és egész szótlanul.

Winton ajkáról szivarfüst szállt fel karikákban. Álmodozott. Hosszú hamu esett le a szivar-

járól. Felemelte kezét, hogy lesöpörje. Gyp hangja édesen suttogta:

- Nem kedves itt? Olyan jó meleg van és koromsötétség.

Winton hideg borzongást érzett végigfutni magán.

- Nagyon kellemes! De a szivarom kialudt és nincs gyufám.

Gyp a karjába csúsztatta kezét.

- Ez a sok szerelmes pár itt és a sötétség, a suttogás... Egész furcsa a levegő tőle. Nem érzed,

apus?

58

Egy szélroham tépázta meg a fákat. Az éjszaka tele volt suttogással egy pillanatig; aztán

valami kuncogás csattant fel.

Gyp felállott.

- Már érzem a harmatot, apus. Mehetünk gyalog?

A varázslat elmult; megint közönséges londoni éjszakára fordult az éj. A park egy nagy,

elsárgult fűfolt lett és homok. Az emberek egyszerű kimenőző írnokok és elárusító leányok.

VIII.

Fiorsen levelei érdekes adatok voltak. Rettenetesen hiányzott neki Gyp, de úgylátszik,

rendkívül jól mulatott. Pénzre volt szüksége, de elmulasztotta megírni, hogy mire költi. A

fiatal asszony, tekintet nélkül szűkös feleslegére, egyre küldözgette a kívánt összegeket, ő is

szabadságot élvez és megengedheti magának azt a fényűzést, hogy megfizessen érte. Kikere-

sett egy boltot, ahol jól eladhatta ékszereit és készségesen küldte férjének a befolyt pénzt. Ez

is jelent még egy további hetet.

Egy este elment Wintonnal az Octagonba. Daphne Wing még mindig ott szerepelt. Eszébe

jutott a kisleány elragadó kerti látogatása és meghívta löncsre, hogy töltsék együtt a délutánt.

Miss Daphne boldogan jelent meg. Sápadt és valósággal kábult volt a nagy melegtől liberti

selyem ruhájában, síma, lehajló szalmakalapjában. Löncs után a kert legárnyékosabb zugában

húzódtak meg. Gyp egy nagy kertiszékbe helyezkedett el, Daphne Wing párnákat tett a fűbe

és odatelepedett. Miután átestek a felkiáltási jeleneteken, a kisleány önként tárta fel lelkét a

maga meztelenségében. És Gyp élvezettel hallgatta egy teljesen másfajta élet megnyilatko-

zásait.

- Természetesen, nem akarok tovább otthon maradni, csak amíg éppen muszáj; csakhogy nem

olyan egyszerű dolog kimenni az életbe - ezt a frázist szívesen és gyakran használta - amíg az

ember nem tudja, hányadán van. Az én pályámon nagyon óvatosnak kell lenni. Persze, az

emberek sokkal rosszabbnak gondolják, mint amilyen; apám valóságos rohamokat kap néha.

De tetszik tudni, Mrs Fiorsen, nálunk otthon rettenetes. Nálunk mindig bárányhús van...

tetszik tudni, hogy ez mit jelent... igazán borzasztó az ember hálószobája ebben a melegben.

És nincs hely, ahol gyakoroljak. Egy műtermet szeretnék tulajdonképpen. Nagyszerű lenne

valahol a folyónál, vagy itt, közel önhöz. Igazán nagyszerű lenne. Tetszik tudni, nagyon

spórolok. Mihelyt együtt lesz kétszáz fontom, eliszkolok hazulról. Én úgy képzelem, úgy

lenne a legjobb, ha festőket és zenészeket tudnék inspirálni. Nem akarok afféle közönséges

«szám» lenni... ballet évről-évre és minden. Valami egész különös szeretnék lenni. De a

mamám olyan bolondul félt. Azt szeretné, ha nem reszkiroznék semmit. De úgy nem lehet

soha semmi az emberből. Milyen jó önnel beszélgetni, Mrs Fiorsen. Mert ön elég fiatal ahhoz,

hogy megértse amit én érzek és biztos vagyok benne, hogy nem botránkozik meg semmin.

Tetszik tudni, a férfiakkal úgy van az: az ember nem tudja, menjen férjhez vagy vegyen egy

barátot? Azt mondják, az ember nem lehet tökéletes művész, amíg meg nem ismeri a sze-

relmet. De aztán, ha az ember férjhez megy, az megint azt jelenti, hogy jönnek a porontyok.

És talán még a férj is rossz ráadásul. Huh! De másfelől megint, nem akarok közönséges lenni.

Gyűlölöm a közönséges embereket... egyszerűen gyűlölöm őket. Mit gondol? Úgy-e,

rettenetes nehéz dolog?

Gyp tökéletes komolysággal válaszolt:

- Az ilyesmi elintéződik magától. Én nem törném a fejem előre.

59

Daphne Wing még mélyebben beletemette állát tenyerébe.

- Igen, én is gondoltam már erre; persze, most még egyiket sem tehetem. De látja, igazán nem

törődöm olyan férfiakkal, akik nem elég disztingváltak. Egész bizonyos vagyok benne, hogy

csak egy nagyon előkelő emberbe fogok beleszeretni. Ön is így tett... nemde?... hát meg kell

hogy értse. Azt hiszem, Mr. Fiorsen borzasztó előkelő modorú.

Napsugár hatolt be a lugasba és meleg fénnyel esett Gyp nyakára, éppen ahol a blúz kivágása

kezdődött. A fiatal asszony komoly arccal nézte Daphnet.

- A mamám persze görcsöket kapna, ha ilyesmiket kérdeznék tőle és nem is tudom, hogy az

apám mit csinálna. De hát nagyon fontos, nemde? Az ember mindent elronthat a rossz

kezdettel és én érvényesülni akarok. Egyszerűen imádom a munkámat. Nem akarom, hogy a

szerelem az utamba álljon; tetszik tudni, azt akarom, hogy inkább előre segítsen, Rosek gróf

azt mondja, hogy a táncomból hiányzik a szenvedély. Szeretném, ha ön megmondaná

őszintén, hogy igazán úgy van? Önnek elhinném.

Gyp a fejét rázta.

- Én nem vagyok jó kritikus.

Daphne Wing tekintetében szemrehányás volt, amint tiltakozva mondta:

- Ó! meg vagyok győződve róla, hogy igenis az! Ha férfi volnék, halálos szerelmes lennék

önbe. Van egy új táncom. Egy nimfát kell, hogy megjátszam, akit faun üldöz. Nagyon nehéz

dolog nimfának érezni magát, mikor az ember tudja, hogy a faun csak a táncmester. Mit

gondol, vigyek bele szenvedélyt? Tetszik tudni, úgy kell elképzelni, hogy én folyton repülök.

De sokkal finomabb volna az egész, nemde, ha olyan benyomást tudnék kelteni, hogy meg

szeretném fogatni magam? Nem gondolja?

Gyp hirtelen kitöréssel mondta:

- Igen, azt hiszem, jót tenne önnek, ha beleszeretne valakibe.

Miss Daphne ajka kissé szétnyílt, szeme kerekre tágult, úgy mondta:

- Megijesztett, ahogy ezt mondta. Olyan... olyan... mélyen nézett rám.

Gypben igazán világosság gyuladt fel hirtelen. Ez az üres, nyegle kotyogás a szerelemről

fellázította. Ő nem akart szeretni, megbukott a szerelemmel. De bármilyen legyen is a

szerelem, így nem lehet beszélni róla. Hogy lehet az, hogy ez a külvárosi kisasszonyka

annyira fel tudja kavarni az ember érzéseit, ha lábújjhegyre áll?

- Tetszik tudni mire jöttem rá? - beszélt tovább Miss Wing, - nagyszerű lenne itt táncolni a

kertben egy este. Csodálatos lehet künn a szabadban táncolni. És olyan kellemes a fű most és

elég kemény. De azt hiszem, a cselédség megbotránkoznék rajta. Ide láthatnak? - Gyp a fejét

rázta. - Ott túl is táncolhatnék, a szalonablakkal szemben. De holdfény kellene hozzá.

Eljöhetnék egy vasárnap. Van egy táncom, amelyben lotus virág vagyok... ez remek lenne. És

aztán az igazi holdfénytáncom, ami Chopinnel megy. Elhozhatnám a ruháimat és átöltöz-

hetném a zeneszobában. Nemde? - Keresztberakott lábbal ült a fűben és összekulcsolt

kezekkel nézett Gypre. - Ó! megengedi?

A vágy, hogy örömöt szerezzen valakinek, a dolog különlegessége és az az érzés, hogy igazán

szép látvány lehet a kisleány tánca, mondatta Gyppel:

- Rendben van. Jövő vasárnap.

Daphne Wing felugrott, odarohant Gyphez és megcsókolta. Szája puha volt és narancsvirág

illatú. De Gyp kissé visszadöbbent... utálta az egynemű csókokat.

60

Miss Daphne megszégyenülten hajtotta le fejét és azt mondta:

- Olyan csodaszép volt ön; igazán nem tehetek róla.

Gyp bűnbánóan szorította meg a kisleány kezét.

Bementek a szobába, hogy megpróbálják a két tánckisérő zenéjét; aztán nemsokára el-

búcsúzott Daphne Wing, tele bonbonnal és reménységgel.

A következő vasárnap pontban nyolc órakor megjelent a kis táncosnő. Egy kis zöld vászon-

táskát hozott magával, abban voltak a ruhái. Szemmel láthatólag kissé le volt törve. De a

ráksaláta, rajnai bor meg a barack meghozta a bátorságát. Azzal nem sokat törődött, hogy tele

gyomorral, vagy éhesen táncol, de cigarettázni nem akart.

- Rosszat tesz a... nem tetszik tudni? - mondta.

Vacsora után Gyp bezárta a kutyákat a hátulsó épületbe; lelkiszemeivel már látta, hogyan

teszik tönkre Miss Wing ruháit vagy cipőit. Aztán bementek a szalonba. Nem gyujtották fel a

lámpát, hogy lássák, mikor elég erős már a holdfény. Augusztus végefelé járt. Az éjszaka

meleg volt, mint rendesen, de néha-néha keresztül suhant egy-egy gyönge szellő a sűrű

lombok között.

Halkan beszélgettek, ösztönszerűleg beleringatták már előre magukat a kísérlet hangulatába.

Mikor már elég magasan volt a hold, átosontak a kerten a zeneszobába. Gyp meggyujtotta a

gyertyákat.

- Menni fog?

Miss Daphne már félig-meddig levetkőzött.

- Ó! Olyan izgatott vagyok, Mrs Fiorsen! Remélem, jól fogok táncolni.

Gyp visszament a házba és leült a zongorához. Szeme a kertre merevült. Egy halvány fehér

alak surrant el hirtelen a sötétség hátterében, majd megállt mozdulatlanul... mintha egy

fehéren nyiló bokor a holdat várná. Gyp leütötte a zongorát. Egy kis sziciliai pásztorálét

játszott, amit a pásztorok furulyáznak, mikor lejönnek a hegyekből. Messziről hangzik először

a dal, aztán nő, dagad, míg eléri teljes csattogását, hogy aztán ismét belehalkuljon a semmibe.

A hold magasabbra emelkedett a fák között, fénye elárasztotta a ház homlokzatát, a kert

pázsitját és lassan kúszott tova, amíg elérte a napraforgósort a fal mellett s valami mágikus,

földöntúli színt símogatott rájuk, arany és mégsem arany ragyogást.

Most tánczenét játszott Gyp. A halvány fény megmozdult a sötétségben. A hold sugara ráesett

a leányra, amint ott állott kitárt karokkal, magasrahúzott lepelben... egy szárnyas szobor.

Aztán, mint valami óriás lepke, tovalebbent fehéren, halkan, átsuhant a füvön, forgott, hajlon-

gott. A holdfény élesen kiemelte fejének körvonalait és sápadt arany színűre festett haját. A

csendben, a napraforgók s a leány fejének földöntúli színében, mintha egy kísértet libbent

volna be a kertbe, ott lebegett jobbra-balra, s nem tudott kimenekülni.

Egy hang megszólalt Gyp mögött:

- Szent Isten, mi ez? Egy angyal?

Fiorsen állott a sötét szobában és kibámult a kertbe. A kisleány abbahagyta a táncot. Szeme

kerekre nyílt, mint egy tányér, szája félig nyitva, tagjai megmerevültek az ijedtségtől és

érdeklődéstől. Aztán hirtelen megfordult, összefogta ruháját és elmenekült. Végtagjai fehéren

csillogtak a holdfényben.

61

Gyp csak ült és nézte férjét. Látta, hogy szeme majd kiugrik a menekülő nimfa után. Miss

Daphne faunja! Lám, hiszen még a füle is hegyes! Azelőtt sohasem vette észre, mennyire

faunszerű? De... a nászéjszakájukon! És nyugodtan mondta:

- Daphne Wing elpróbálta az új táncát. Hát visszajöttél! Miért nem értesítettél? Nincs semmi

baj? Kitűnő színben vagy.

Fiorsen lehajolt és megcsókolta az asszonyt.

De még mialatt ajka ajkához tapadt is, inkább érezte Gyp, mint látta, hogy Fiorsen a szemével

még mindig majd felfalja a kertet és azt gondolta magában:

- Szeretné megcsókolni azt a leányt!

Mialatt a férfi behozatta poggyászát a kocsiról, Gyp kiosont a zeneszobából.

Miss Daphne már teljesen fel volt öltözve és a zöld táskába dugta be ruháit. Felnézett.

- Ó! Kellemetlen a férjének? Borzasztó, úgy-e?

Gyp elfojtotta nevetési ingerét.

- Magának kellemetlen talán.

- Ó! Nekem nem, ha önnek nem! Hogy tetszett a táncom?

- Gyönyörű! Ha készen van, jőjjön be.

- Ó! Azt hiszem, jobb lesz, ha hazamegyek. Ha megengedi. Nagyon komikus lehetett.

- Talán jobb szeretne erre hátul kimenni, a kis úton? Aztán jobbra fordul és ott van a főútnál.

- Ó! igen, kérem. Sokkal jobb lett volna, ha az egész táncot látja. Úgy-e? Vajjon mit gondol

rólam?

Gyp mosolygott és kizárta a kis ösvényre nyiló hátsó ajtót.

Mikor visszatért a házba, Fiorsen kibámult az ablakon. Vajjon utána, vagy a menekülő

nimpha után?

IX.

Eltelt szeptember és október is. Több hangverseny is volt, de nem nagyon látogatottak.

Fiorsen már nem volt újság, vesztett az érdekességéből és játéka vesztett az édeskésségből,

érzésből, ami kell a nagy közönségnek. Pénzválság fenyegetett, de ez olyan távolinak, olyan

valószínűtlennek tetszett az asszony betelt idejének árnyékában. Gyp nem varrt ruhákat, nem

tett semmiféle előkészületeket. Miért csináljon valamit, aminek talán sohasem veszi hasznát?

Sokat játszott Fiorsennek, magának soha, sokat olvasott... verseket, regényeket, önéletíráso-

kat... egyszerre végigolvasott mindent, s aztán mindjárt el is felejtett mindent.

Winton és Rosamund néni, hallgatag megegyezéssel, felváltva jöttek ki hozzá délutánonként.

Winton az esti vonattal aztán elment lóversenyre, hajtóvadászatra, s másnap reggel ismét

visszautazott, hogy a délutánt leányával tölthesse. Nem irtózott semmitől sem úgy, mint egy

üres naptól, amikor kénytelen lett volna átadni magát az aggodalmaknak.

Az öreg Betty már Gyp születésénél is ott volt. Most nagyon különös lelkiállapotba esett

szegény. Mint afféle igazi anyatípus, akit a természet megfosztott az anyaságtól, természetes

lett volna, hogy örüljön a bekövetkezendő eseménynek, de a régi emlék rettenetes nyomokat

hagyott még mindig benne és sokkal több gondot csinált magának a «kis szépségem»-ért,

62

mint ha saját leányáról lett volna szó. Amit a páva természetes dolognak tart a pávánál, azt

Betty megilletődéssel nézi a liliomnál.

A másik vénkisasszony, Betty merő ellentéte, Rosamund néni... a hosszú, vékony orrával,

pattanásaival, a maga fenkölt jogaival és eltompultságával minden jog iránt, vontatottságával

és megnyugtató hümmögésével, lassúságával, körülményességével, határozottságával és a

megadással, mellyel a sors iránt viseltetett, humorával és humortalanságával, dyspepsiájával

és struccgyomrával, meg a többi ellentétességeivel, szintén kellemetlenül érezte magát,

annyira kellemetlenül, ahogy csak azok szokták, akik nem tudnak kibékülni a kellemetlen-

ségekkel és rendesen eltréfálgatva visszahúzódnak tőlük.

De mindezek mellett Fiorsen volt a legérdekesebb jelenség Gyp környezetében. Esze ágába

sem jutott, hogy palástolja lelkiállapotát. És a lelkiállapota egészen primitív volt. Neki az a

Gyp kellett, aki azelőtt volt. A gondolat, hogy talán soha többé nem lesz olyan, amilyen volt,

az italhoz kergette. Csak alig valamivel jobb állapotban szokott hazajárogatni, mint az első

alkalommal. Gyp nagyon gyakran segítette ágyba. Kétszer, háromszor annyira szenvedett

Fiorsen, hogy kénytelen volt elmaradni egész éjszaka. Erre úgy oldotta meg a kérdést Gyp,

hogy szobát bérelt neki Rosek grófnál és a művész ott aludt, ha későn volt vége hangverse-

nyének, hogy ne zavarja feleségét.

Hogy vajjon a cselédek hittek-e ebben, vagy nem, azt sohasem tudta meg Gyp. Azt sem

kérdezte soha, hogy merre járt Fiorsen... sokkal büszkébb volt annál s különben sem érezte

magát erre feljogosítva.

Teljes tudatában volt annak, hogy mostani állapota nem esztétikus és belátta, hogy nem vonz-

hat valakit, aki olyan kevéssé ura idegeinek, aki annyira irtózik minden rútságtól. Mélyebb

érzések pedig.. de hát voltak mélyebb érzései? Annyi bizonyos, hogy sohasem mondott le

semmiről és nem hozott soha semmiféle áldozatot.

Ha Gyp szereti férjét, maga kívánt volna elsősorban lemondani mindenről az imádott ember

kedvéért; de hát... ő nem lesz soha szerelmes! És mégis, mintha aggódott volna miatta

Fiorsen. Meglepő dolog! De talán már nem lepi meg többet soha semmi; mert nagyon gyakran

volt az az érzése, hogy meghal. És néha még örült is a halálnak. Az élet megcsalta, vagy

inkább ő maga csalta meg magát az élettel.

Igazán csak egy éve annak, hogy részt vett azon a diadalmas vadászaton, mikor apus, az az

ellenállhatatlan mosolyú fiatalember meg ő, a társaság élén űzték a rókát... azon a sorsdöntő

napon, mikor Fiorsen, mintha a fellegekből pottyant volna le, ott termett náluk és megkérte a

kezét? Nagy vágyódás fogta el Mildenham után, szeretett volna megbújni ott apussal és

Bettyvel.

November elején ki is ment.

Fiorsen úgy viselkedett a búcsúnál, mint mikor a fáradt gyermek nem akar lefeküdni. Nem

tudta elviselni a gondolatot, hogy Gyp ne legyen mellette; de mikor aztán mégis elment, egy

nagy görbe estét csapott. Reggel öt óra felé ment haza «rettenetes hidegséggel szívemben» -

írta Gypnek másnap - «rettenetes érzés volt, Gypem; fel-le járkáltam órákig» (valójában

legfeljebb egy félóráig). «Hogy tudjam elviselni a gondolatot, hogy nem lehetek veled

ezekben a napokban? Elhagyatottnak érzem magam!» És másnap Párizsban sétált Rosek

gróffal. «Nem bírtam ki tovább - írta - az utca, a kert, a ház, a szobánk, minden fájt. Ha

visszajövök, Rosekhez költözöm. Mikor közeledik a nap, jövök hozzád; meg kell, hogy

látogassalak».

De mikor Gyp megkapta a levelet, azt mondta Wintonnak:

- Apus, ha elérkezik az idő, ne küldj érte. Nem akarom, hogy itt legyen.

63

Mostani levelei végkép lerombolták Gypben a hitet, hogy van még valahol Fiorsen lelkének

egy rejtett zugában valami kis finomság, jóérzés, valami szépség, amit hegedűjével hoz ki.

Pedig érezte, hogy sok eredetiség van a leveleiben, van bennük páthosz, de valami igazi érzés

is.

Mildenhamban elszállt a fiatalasszony lelkéből a csüggedés; megint úgy érezte, hogy jó lesz

élni, a benne sarjadó új élettel. Mikor először lépte át a gyermekszoba küszöbét, lepte meg ez

az érzés. Még úgy volt minden, ahogy ott élt nyolc éves korától. A régi babaház, az oldalába

vágott ajtókkal, amelyek a különböző emeletekre nyíltak; az elkopott velencei függönyök;

hány ezerszer hallotta suhogásukat, mikor leengedték; a magas kályhaellenző; hányszor ült a

földön, nekitámaszkodva és olvasta nagybuzgón a Grimm-meséket vagy az Alice csoda-

országban-t, vagy az Angol Mondák-at.

Itt fog élni az ő kis gyermeke is a régi környezetben, a jólismert tárgyak közt. És a fejébe

vette, hogy ebben a régi gyermekszobában akarja átélni a nehéz órákat, nem ott, ahol, mint

fiatal leány aludt.

A gyermekszobában olyan védettnek érezte magát, olyan kényelemben. És mikor egy hetet

töltött Mildenhamban, átköltöztette Bettyt.

A többiek még félig sem voltak olyan nyugodtak, mint Gyp. Betty lelkiismeretét sok, rossz

pillanatban előtörő zokogás nyomta, Mrs Markey sohasem főzött olyan rossz leveseket.

Markey azon vette észre magát, hogy belefeledkezik a beszélgetésbe. Winton olyan volt, mint

valami nyugtalan szellem. Hangja kimért lett és száraz, árulója a szívében tomboló nyugtalan-

ságnak. Gyp olyan nagyszerűnek találta, hogy mindenki annyira aggódik érte a házban!

Órákat töltött a kandalló előtt, nagy, sötét szeme meg se rebbent, amint belebámult a tűzbe...

és azon töprengett, hogyan kímélhetné meg apját, akit szinte megölt már csak azzal is, hogy

megszületett.

X.

Attól a naptól kezdve, hogy a betegápolónő megjött, Winton többet nem ment vadászni.

Sohasem távozott el hosszabb időre egy-egy félóránál. Nem bízott ugyan az orvosokban, de

azért minden reggel legalább tíz percig tanácskozott az öreg orvossal, aki mummsz, kanyaró

és a többi gyermekbetegségek ellen kezelte Gypet annakidején.

Az öreg Rivershaw különös alak volt, egy letűnt kor maradványa. Mindig gummiszag érzett

rajta, arca vörös volt, festett hajcsík a fején és kidülledt, vérrel aláfutott szeme. Alacsony

termetű, felfújt emberke volt, porter sört ivott, tubákolt, a The Times-t olvasta, rekedtes

hangon beszélt és egy kis homokfutóban huzatta magát egy nagyon öreg, fekete lóval. De volt

benne valami alacsonyrendű ügyesség, amivel legyőzött sok betegséget és nagy híre volt,

mint elsőrendű segítségnek a világra igyekvők körül.

Minden délelőtt pontban tizenkét órakor hallani lehetett kis kocsijának nyikorgását, Winton

felment, elővett egy üveg sört, egy kekszes dobozt, meg egy poharat. Mikor a doktor meg-

jelent, azt mondta:

- Nos, doktor, hogy van Gyp?

- Jól, nagyon jól.

- Nincs semmi ok az aggodalomra?

Az orvos szeme a korsóra tapadt, miközben dörmögte:

64

- A szív állapota kitűnő... egy kicsit... hm... szóra sem érdemes... Minden megy a maga rend-

jén. Így van az.

- Egy pohár sört, doktor?

Meglepetés tükröződik a doktor arcán.

- Hideg van ma... hm... talán... - és kifújja az orrát a vörös és bordó zsebkendőjébe.

Winton nézi, ahogy lehajtja a sört s aztán megjegyzi:

- Megtaláljuk önt bármikor, ugy-e, doktor?

- Sose féljen, kedves uram. A kis Gyp kisasszonyka régi barátom. Rendelkezésére állok éjjel-

nappal. Sose féljen!

Valami jóleső nyugalom szállta meg Wintont, amely éppen teljes húsz percig tartott, miután

már elhangzott a keréknyikorgás és elszállt a vegyes illat.

Gyp kérésére nem közölték apjával, mikor a fájdalmai megkezdődtek. Az első roham után,

mikor a fiatal asszony félig kábultan feküdt a gyermekszobában, véletlenül felment Winton.

Az ápolónő - egy csinos teremtés - a nappali szobában találkozott vele. Ismerve a férfiak

szokását, hogy milyen «lármát és ramazurit» visznek véghez ilyenkor, már arra készült, hogy

egy nagy prédikációt tart Wintonnak, de mikor meglátta arcát, csak annyit mondott halkan:

- Kezdődik. Ne izguljon... Most nem szenved. Mindjárt elküldünk az orvosért. Nagyon bátor

kicsi asszony!

- Ha bármilyen időben akar látni leányom, lenn vagyok a dolgozószobámban. Amennyire

lehet, kímélje a fájdalomtól, kedves madam.

Az ápolónő elgondolkozva tért vissza Gyphez.

- Apa volt? - kérdezte a fiatal asszony. - Nem akartam, hogy tudja.

- Rendben van, kedvesem.

- Mit gondol, kedves madam, mikor kezdődik ujra? Szeretnék beszélni vele.

Az ápolónő megsimogatta Gyp haját.

- Ráér akkor, mikor már túl lesz mindenen és rendben leszünk. A férfiak mindig izgulnak.

Gyp ránézett és csendesen mondta:

- Tudja, az anyám akkor halt meg, mikor én a világra jöttem.

Az ápolónő kisimította a paplant.

- Az nem jelent semmit... Úgy értem, hogy az nincs semmi összefüggésben velünk.

Aztán, mikor látta Gyp mosolyát, azt gondolta:

- Igazán bolond vagyok.

- Ha mégis, véletlenül nem állanám ki... azt akarom, hogy égessenek el. Nem felejti el, kedves

madam? Nem mondhatom most meg az apámnak. Nagyon kétségbe esnék.

Az ápolónő azt gondolta:

- Ezt nem lehet megtenni végrendelet, vagy valami utolsó intézkedés nélkül, de jobb lesz, ha

megigérem. Halálos szeszély, pedig egyáltalában nincs halálos veszedelem.

65

Hangosan pedig azt mondta:

- Jól van, kedvesem; de távol van ilyesmitől.

- Borzasztóan szégyelem, hogy annyi dolgot adok mindenkinek és úgy kétségbe ejtem az

egész házat.

Az ápolónő még mindig a takaróval bíbelődött; halkan mondta:

- Ne higyje, kedvesem, hogy félannyi bajt is csinál, mint mások szoktak. Nagyon szépen,

símán fog menni minden.

Magában pedig azt gondolta:

- Különös, egy szót sem beszél a férjéről. Sajnálom szegénykét... igen érzékeny; az embert

meghatja az arca.

Gyp halkan súgta:

- Szeretném látni apát, kérem, gyorsan!

Az ápolónő egy fürkésző pillantást vetett rá, aztán kiment.

Gyp összekulcsolta kezét a paplan alatt. November! Makk és a levele! Kellemes, nedves

földszag! A fű tele van makkal. Az öreg vadászkutyát ott szokta végigfuttatni, felkantározva,

a makkal és sárga levéllel fedett ösvényen... és a szél egyre fújta le a többit is a fákról... a

barna bársony ruhájában! Ki is nevezte egyszer «Kis bagoly»-nak ebben a ruhában? És a

szíve összeszorult. Megint kezdődtek a fájdalmak. Winton hangja megszólalt az ajtóból:

- Nos, kicsikém?

- Csak látni akartam, hogy hogy vagy. Én jól vagyok.

Homloka, arca verejtékes volt.

Künn a folyosón is a szeme előtt lebegett, mint valami légi tünemény, Gyp fáradt mosolya.

De lent, a dolgozószobában kegyetlenül szenvedett. Miért nem viselheti el helyette ezt a nagy

kínt?

A homokfutó kerekeinek nyikorgása vetett véget Winton izgatott le- és fel sétálgatásának.

Kiment a hallba és az orvos arcába nézett... elfelejtette, hogy az öreg doktornak sejtelme sincs

róla, miféle különös oka van a halálos izgalomra. Aztán visszament dolgozószobájába. Vad

délnyugati szél verdeste az ablaküveghez az elsodort száraz leveleket. Ezen a helyen nézett ki

a sötétségbe egy évvel ezelőtt, mikor Fiorsen eljött, hogy megkérje a Gyp kezét. Miért nem

dobta ki azt a fickót a gallérjánál fogva, és vitte volna el a leányát... Japánba, Indiába... vagy

akárhova! Nem szerette azt a hegedűst, sohasem is szerette igazán. Szörnyűség! Nagy

keserűség járta át a lelkét és hangosan felsóhajtott.

Aztán odament a könyvszekrényhez. Ott volt az a nehány könyv, amit valaha olvasott. Kivett

egyet. Lee tábornok élete. Visszatette és egy másikat vett elő. Whyte-Mellville egy novellás-

kötete volt: A semmirekellő . Szomorú könyv... szomorúan végződik! Nagy koppanással esett

le kezéből a földre. Egy pillanat alatt jeges borzongással látta maga előtt az életét, hogy

milyen lenne, ha másodszor is el kellene viselnie egy ilyen veszteséget. Nem szabad meg-

halnia! Ha mégis... akkor neki...! A régi világban lovával és kutyájával együtt égették el a

vitézt, mintha egy jó versenyfutás befejezése lett volna halála. Ez még mindig lehetséges! Ez

a végső lehetőség megkönnyebbülést hozott. Leült és sokáig bámult bele a tűzbe, valami

kábult álomféle vett rajta erőt. Aztán ismét megrohanta a lázas izgalom. Mi az ördögért nem

jönnek le hozzá valami hírrel... mondjanak valamit, akármit... jobb lenne, mint ez a csend, ez

66

a halálos bizonytalanság. A kapu becsapódott? Kocsizörgés? Markey állott az ajtóban és

valami névjegyeket tartott a kezében.

- Lady Summerhay; Mr. Bryan Summerhay. Azt mondtam, nincsenek itthon, sir.

Winton bólintott.

- Még nem ebédelt, sir.

- Hány óra?

- Négy.

- Hozza be a bundámat és a boromat és igazítsa meg a tüzet. Tudni akarom, mi újság.

Markey bólintott.

Különös, hogy valaki bundában üljön a tűz előtt, mikor nincs is hideg künn! Az emberek azt

mondják, hogy van élet a halál után is. Ő sohasem tudta elképzelni, hogy a halottja tovább él.

Gypben élt. És ha most Gyp...! Felállott és leengedte a függönyt.

Hét óra volt, mikor az orvos lejött. Winton még mindig a tűz előtt ült, mozdulatlanul,

bundájába burkolózva. Kissé felegyenesedett és körülnézett.

Az orvos az arcát törülgette. Szemhéját félig lecsukta kidülledő szemén, ez jelentette nála a

mosolygást.

- Nagyszerű... - mondta - nagyszerű... kisleány. Semmi komplikáció.

Winton ajka szétnyílt, felemelte kezét. Aztán a megszokás hatalma alatt megkérdezte:

- Egy pohár bort, doktor?

A pohár bor mellett elgondolkozott a doktor.

- Hm... ötvenkettes... Adjon az ötvennyolcasból, abban több a gerinc.

Winton nemsokára felment. Az előszobában ismét rájött a szörnyű ijedtség. «Az operáció

kitünően sikerült, a beteg meghalt a kimerültségtől.»

Vékony kis kvákogás hangzott ki a szobából, de nem nyugtatta meg Wintont. Nem érdekelte

az új jövevény. Egyszercsak azt látta, hogy mögötte áll Betty.

- No, mi újság, jó asszony? Ne!

Betty zokogott, szipogott.

- Olyan gyönyörű... ó, Istenem... olyan gyönyörű!

Winton gyorsan félretolta és bepillantott az éppen nyíló ajtón. Gyp sápadtan, csendesen

feküdt; sötét szeme a gyermekre tapadt. Az arcán valami csodálkozásféle ült. Nem vette észre

apját. Winton szoborrá merevülve állt és nézett; a madam egy ellenző mögött tett-vett. Winton

most életében először látott egy anyát újszülött gyermekével. A fiatal asszony arca meglepte...

egészen át volt szellemülve. Azelőtt sohasem vette észre, hogy szerette volna a gyermekeket,

sőt, mindig azt mondta, hogy nem akar gyermeket.

Belépett. Gyp egy gyenge mozdulatot tett a gyermek felé és szemével mosolygott. Winton

ránézett a kis bepólyált, vörös csöppségre, aztán lehajolt, megcsókolta a fiatalasszony kezét és

lábujjhegyen távozott.

Vacsorához pezsgőt ivott, s megbocsátott az egész világnak. Elnézte szivarjának füstjét és azt

gondolta:

67

- Sürgönyöznöm kell annak a fickónak. Végtére is embertársa... talán ő is úgy szenved, mint

ahogy az elmúlt két órában maga szenvedett. Nem értesíteni...!

És megírta a sürgönyt:

«Minden rendben. Kislány. Winton.»

Mindjárt ki is adta a rendeletet, hogy még azon este adja fel egy szolga.

Gyp már aludt, mikor apja úgy tízóratájt mégegyszer fellopózott hozzá.

XI.

Másnap - hosszú idő óta először - kilovagolt Winton. Hazafelé útba ejtette a kis vasúti

állomást. Éppen akkor indult el a kapuból az autóbusz s megkönnyebbült szívvel látta, hogy

rosszúl számított, üres a kocsi.

A hallban első pillantása a szőrmebundára és egy széles karimájú kalapra esett. Mindjárt

tudta, hányadán van.

- Mr. Fiorsen, sir. Felment Mrs Fiorsenhez.

- Hozott valamit magával?

- Egy kis utitáskát, sir.

- Akkor hozasson rendbe egy szobát.

Tête à tête-ben ebédelni ezzel a fickóval!

Gyp élete legkülönösebb reggelét élte át. A kisbaba szívó ajka egész furcsa érzést váltott ki

belőle; valami ellágyulást, valami kimondhatatlan melegséget, a vágyat, hogy egyszerűen

magába ölelje a kis teremtést. Pedig sem humor iránti érzékét, sem kifejlett szépérzékét nem

lehetett becsapni. Furcsa kis alak volt a baba a fekete pihe-hajával; egy fiatal macskakölyök

ezerszer bájosabb. Vékony, rózsaszín ráncos újjai, az apró körmökkel, a mikroszkopikus,

begörbült lábujjai és fekete szeme... milyen komoly volt, ha nyitvatartotta, és milyen mozdu-

latlan, ha aludt; milyen hihetetlen ereje volt, mikor táplálkozott; Gyp valóságos csodának látta

mindezt. Közben még külön hálát is érzett iránta, hogy nem ölte meg, sőt még csak nem is

kínozta meg olyan elviselhetetlenül... hálás volt a sikerért, hogy olyan kitűnően tett eleget

anyai kötelességének... a madam legalább így mondta... ő! aki olyan kevéssé bízott magában!

Ösztönszerűen érezte, hogy ez az ő gyermeke, nem a férfié, nem, csak «hasonlít hozzá»,

ahogy mondani szokták. Hogy honnan merítette ezt az impressziót, igazán nem tudta volna

hirtelen megmondani, talán a gyermek passzivitásából, nagy, sötét szeméből.

Egytől három óráig egymás mellett aludtak tökéletes egészségben, összhangban. Mikor Gyp

felébredt, a madam ott állt ágya mellett és úgy nézett rá, mintha mondani akart volna valamit.

- Valaki eljött magácskához, kedves.

Gyp azt gondolta magában:

- Ő! nem tudom... nem tudom. - Arcán visszatükröződött a gondolat, mert a madam hirtelen

megszólalt:

- Elég erősnek érzi magát?

- Igen, csak öt percig várjon, kérem.

68

Messze elkalandozott a lelke; egy kis időre volt szüksége, mielőtt férjével találkozik... tudnia

kell, hogy mit érez most tulajdonképpen; mit jelent ez a kisbaba itt mellette neki és mit

Fiorsennek. Hiszen az övé is ez a kis, tehetetlen csöppség. Nem! Nem az övé. Ő nem akarta,

neki nem kellett és most, hogy keresztül ment ezen a kínszenvedésen, a sajátja, nem a férfié...

sohasem is lesz az övé. Aztán megrohanta a régi, vádló gondolat:

- De férjhezmentem hozzá... én akartam hozzámenni. Nem lehet ezen túltenni magamat!

És úgy érezte, hogy ki kell, hogy kiáltsa a madamnak:

- Tartsa távol! Nem akarom látni.

Elnyomta a kitörni készülő feljajdulást és ahelyett azt mondta:

- Most már bejöhet.

Először a ruhája tűnt föl... a sötétszürke, világos sávos öltönyt vette fel, amit ő választott neki.

Nyakkendője síma máslira volt kötve, - nem a régi lobogó művészcsokor, haja fényesebb a

szokottnál, mint rendesen közvetlenül a nyírás után, bizonyára megint lenövesztette a fülére.

Aztán meghatottsággal látta, hogy egész arca remeg. Lábújjhegyen jött be, gyorsan odalépett

az ágyhoz, gyorsan letérdelt, megfogta a fiatalasszony kezét, felfelé fordította és a tenyerébe

hajtotta arcát. Érdes bajusza csiklandozta a tenyerét, orra odalapult újjaihoz és miközben

érthetetlen szavakat mormolt, érezte ajkának meleg, nedves érintését.

Gyp tudta, hogy most oda temeti bele minden lelkiismeretfurdalását, a kicsapongásokat,

amiket bizonyára elkövetett, mialatt nem volt mellette, beletemeti a félelmet, amit kiállott és a

meghatottságot, amikor olyan sápadtan, olyan mozdulatlanul látta feküdni feleségét. Egy perc

mulva már egy egész más arc emelkedik fel ágya mellől.

- Vajjon miért nem szeretem? - gondolta magában. - Van benne valami szeretetreméltó. Miért

nem szeretem?

Fiorsen szeme rávillant a gyermekre és elmosolyodott.

- Ó Gypem! Milyen fura kis teremtés! O, o, o!

Arca lassanként valami undort kifejező grimaszba fintorodott. Gyp is látta, ami humoros a

csöppségben, a kis vörös, ráncos arcát, a husz szál fekete haját, az alig látható pici száj

folytonos görbítéseit; de egyszersmint csodát is látott benne és most megint fellázadt egész

énje ennek az embernek a tapintatlansága ellen. Nem fura!... az ő kisbabája... nem utálatos!

Vagy, ha az, nem hajlandó meghallgatni a mások véleményét. Fiorsen kinyújtotta újját és

megtapogatta a csecsemő arcát.

- Igaz!... igazán. Mademoiselle Fiorsen. C... c...!

A kisbaba megmozdult. És Gyp azt gondolta:

- Ha szeretném, nem bánnám, ha nevet is a gyermekemen. Az egész más volna.

- Ne költsd fel - súgta.

Érezte, hogy most már rajta van a férfi tekintete, már nem érdekli a gyermek és azt gondolja:

- Mikor ölelhetlek már ismét? - És hirtelen olyasmit érzett, mintha elsülyedne. Még sohasem

érezte ezt. Mikor kinyitotta a szemét, a madam valamit odatartott az orra alá és azt mondta:

- Ó, én ostoba... bolond!

Fiorsen már nem volt a szobában.

Hogy Gyp ismét kinyitotta a szemét, a madam eltette az ammoniás üvegcsét, visszatette a

gyermeket a bölcsőbe és azt mondta:

69

- Most próbáljon aludni - s visszahúzódott a paravan mögé.

Mint a legtöbb nyers teremtés, másokon töltötte ki önmagán érzett bosszúságát.

De Gyp nem aludt; alvó gyermekét nézte, meg a tapéta mintáját, azt próbálgatta, meg tudja-e

rögtön találni a barna és zöld levelek között egyenlő távolságokban rejtőző madarakat...

minden egyes négyszögben egy madár, úgy, hogy mindenik körül négy másik madár volt. És

a madár zöld és sárga volt, vörös csőrrel.

*

Mikor kiküldték Fiorsent a gyermekszobából, azzal a vígasztalással, hogy csak egy kis ájulás

az egész, a művész rosszkedvűen ment le a lépcsőn. Elviselhetetlennek találta ezt a sötét

házat, ahol kellemetlen betolakodottnak tekintették. Nem kellett neki semmi innen, csak Gyp

és Gyp elájult az érintésétől. Kinyitott egy ajtót. Egy zongora! A szalon. Huh! Nem ég a tűz!

Micsoda nyomorult helyzet! Visszalopózott a benyilóba. Sehol senki! Hallgatózott. Mély

csend. Szürke fény a barátságtalan szobákban és sötétség van a hallban is.

Milyen életet élnek ezek az angolok!... százszor rosszabb itt, mint a régi falusi kis házukban

otthon, Svédországban. Ott legalább tűz égett mindenütt. És hirtelen felháborodás fogta el. Itt

maradjon, négyszemközt ezzel az apával! Töltsön itt egy ilyen estét kettesben vele! Gyp nem

az ő Gypje, ahogy ott fekszik a gyermekkel, ebben az ellenséges házban. Halk léptekkel

igyekezett a külső hallig. Ott lógott a kabátja, meg a kalapja. Felöltözött. És a táskája? Nem

látta ott. Sebaj! Majd utánaküldik. Írni fog... azt fogja mondani, hogy az ájulás lehangolta...

hogy nem kockáztathatja meg, hogy ismét elájuljon miatta és nem maradhat a házban olyan

közel hozzá és mégis olyan messze. Meg fogja érteni.

Aztán valami nagy sóvárgás jött rá. Gyp! Mennyire vágyik utána. Látni, csókolni akarja,

érezni, hogy ismét az övé! És kinyitotta az ajtót, kilépett a kapun s elbandukolt. Nyomo-

rultnak, elhagyatottnak érezte magát. Egész úton az állomásig, a homályos ösvényen és még a

kupéban is egyre tartott ez a fájó letörtség. Csak a kivilágított utcákon, mikor Rosekhez

hajtatott, rázta kissé fel magát. Vacsoránál, meg azután, majdnem teljesen elmult. De később

ismét visszajött, amíg csak meg nem váltotta az alvás a maga sötétségével és álomképeivel.

XII.

Gyp javulása eleinte gyorsan és biztosan haladt előre. Winton boldog volt. A madam azt

mondta, nagyszerű a szervezete és ez mindent megmagyaráz.

Karácsony előtt való nap már ki is járt és karácsony napján, ajándékképpen, kijelentette az

öreg doktor, hogy akár haza is mehet, ha kedve tartja. Azon a délután nem érezte éppen olyan

jól magát s másnap ismét fenn maradt, a gyermekszobában.

Nem találtak semmi különös bajt nála, csak éppen hogy állandóan fáradt volt; mintha nem

tudta volna elviselni a nagy terhet, hogy maga határozzon a hazamenetele felől. És minthogy

senki sem ismerte érzéseit, mindnyájan meg voltak lepve, persze Winton kivételével. Azonnal

abbahagyta a gyermek táplálását.

Január közepéig nem szólt semmit apjának. Akkor azt mondta:

- Haza kell mennem, apus.

A «haza» szó fájt Wintonnak, de csak annyit mondott:

- Rendben van. Mikor gondolod, Gyp?

70

- A ház készen vár. Azt hiszem, legjobb lesz, ha holnap megyek. Fiorsen még Roseknél lakik.

Nem értesítem. Két-három napot egyedül töltök otthon, amíg elhelyezkedem a csöppséggel.

- Rendben van, elkísérlek.

Nem is próbált megbizonyosodni leánya érzéséről férje iránt. Nagyon is tisztában volt min-

dennel.

Másnap elutaztak. Délután félháromkor értek Londonba.

Gyp minden energiáját igénybevette, hogy a vendégszobát átrendeztesse gyermekszobának.

Odahelyezte el Bettyt a kisbabával. Már alkonyodni kezdett, mikor, még mindig bundásan,

elővette a zeneszoba kulcsát és átment a kerten, meg akarta nézni, mi történt tíz heti távolléte

alatt. Milyen téli képe volt a kertnek! Mennyire más, mint azon a regényes, meleg, holdas

éjszakán, mikor Daphne Wing táncolva lebegett elő a fák sűrűjéből. Kopaszon, élesen mered-

nek az ágak a szürke, sötétülő ég felé... sehol egy madárdal, sehol egy virág! Visszanézett a

házra. Fehéren, hidegen állt ott. Csak az ő szobája ablakából, meg a gyermekszobából látszott

fény. Valaki éppen lehúzta a függönyöket.

A lombtalan fák között elláthatott, az út mentén, a többi házig. Mindenik más alakú, más

színű, mint a londoni házak általában. Fagyos hideg volt. Kis jégcsapok függtek a zeneszoba

ablaka alatt. Letört egyet. Úgylátszik, ég a tűz ott bent. Látni lehet a parazsat a félig lehúzott

függönyök mögött. Milyen gondos az az Ellen. Úgylátszik takarított és szellőztetett itt! Aztán

hirtelen megállott. A lehúzott függöny-résen át két alakot látott ülni a pamlagon.

A feje szédült bele. Aztán valami jéghideg elszántság vett erőt rajta és egyszerűen benézett. A

férje és Daphne Wing. Fiorsen átölelte a leány nyakát. A táncosnő hátravetett fejjel, szét-

nyitott ajakkal nézte a férfit, szemében szinte fanatikus imádat izzott.

Gyp felemelte kezét. Egy másodpercig egész közel lappangott újja az üvegtáblához, aztán

undorral leeresztette és sarkonfordult.

Nem fogja soha kimutatni sem előtte, sem a leány előtt, hogy fájdalmat tudtak okozni neki.

Nyugodtak lehetnek, megkíméli őket minden jelenettől... nyugodtak lehetnek a fészkükben!

És a fagyos fűvön át, a sötét szalonon keresztül felment, bezárta ajtaját és leült a kandalló elé.

Gőg és büszkeség tombolt és ágaskodott benne. Egész öntudatlanul szájába tömte zsebkendő-

jét, az ajka és foga közé. Szemét égette a tűz melege, de nem vett annyi fáradtságot magának,

hogy eléje tartsa kezét.

Mi lenne, ha szerette volna! Zsebkendője leesett; csodálkozva nézett rá... vérfoltos volt. El-

fordult a tűztől és mozdulatlanul nézett maga elé; ajkán mosoly ült. Annak a leánynak a

szeme... mint valami rajongó kiskutyáé... hogy hízelgett neki is! Nos, most végre megkapta az

«előkelő modorú» emberét! Felugrott és a tükörbe nézett. A saját házában! Miért nem

mindjárt a... szobájában? Miért nem a szemeláttára? És még egy éve sincs, hogy házasok!

Igazán különös... nagyon különös! Aztán első nyugodt gondolata volt:

- Szabad vagyok!

De mintha nem jelentett volna semmit ez a gondolat egy ilyen büszkeségtől átitatott léleknek.

Ismét közelebb húzódott a tűzhöz. Miért nem kopogott az ablakon? Látni ennek a leánynak az

arcát, amint hamuszürkére válik az ijedtségtől! Látni a férfit... mikor rajtakapja abban a

szobában, amit neki díszített, szépített... ahol olyan hosszú órákig játszott neki! Vajjon mióta

bitorolják a találkozásaikhoz... mikor kezdték ezt a belopakodást a hátsó ajtón? Talán még

mielőtt elment, hogy világra hozza gyermekét! És most nagy lelkitusa kezdődött benne az

anyai ösztön és sértődöttség között... egy néma, marcangoló küzdelem... vajjon még ezután is

71

a magáénak fogja érezni a gyermeket, vagy kicseppen szívéből és valami irtózatos kis

teremtést lát majd benne?

Közelebb gubbaszkodott a tűzhöz. Fázott, valósággal betegnek érezte magát, de csak egy

gondolata volt már:

- Nem akarom, hogy a cselédek megtudják, hogy itt vagyok. Esetleg kimehetnek és meglát-

hatják, amit én.

Vajjon becsukta-e a szalonablakot, mikor visszatért? Csengetett és kizárta az ajtót. A szoba-

leány bejött.

- Csukja be, kérem, a szalonablakot. Mondja meg Bettynek, azt hiszem, megfáztam kissé

útközben. Lefekszem. Kérdezze meg, hogy tud-e egyedül boldogulni a babával?

A szobaleány arcán tisztelet és sajnálkozás tükröződött, de nem látott szemében semmi meg-

döbbenést; pedig tekintete egész bizonyosan zavart lett volna, ha tudja, mi történt.

- Igenis m’m. Hozok egy melegítőflaskát m’m. Vagy talán egy meleg fürdőt parancsol és

forró teát?

Gyp bólintott. Akármit! Mindegy. És mikor a leány kiment, azt gondolta:

- Forró teát? De hát milyen legyen a tea, ha nem forró?

A szobaleány visszajött a teával; ragaszkodó leány volt és nagy bámulója Gypnek, egyik érző

tagja az összhang nélküli háznak. Nem a nagyságos asszonyhoz való az az ember... külföldi...

és milyen szokásai vannak! Modora... az nincs! Nem vezethet ez semmi jóra. Legalább

szerinte nem!

- Kész a fürdő, m’m. Parancsol egy kis mustármagot bele?

És lement a mustárért. Közben azt mondta a szakácsnak:

- Van valami a nagyságos asszonyba, ami egyszerűen meghatja az embert.

A szakács harmonikáját húzogatta - szenvedélye volt ez a hangszer - és közben megjegyezte:

- Titkolja az érzelmeit. Szerencsére nem húzza úgy a szót, mint az öreg nagynénje... annak

mindig odaszeretnék kiáltani: «Csak hátrább az agarakkal, kedvesem, nem vagy te olyan

nagyszerű!»

Aztán kihúzta teljes hosszában a harmonikát és érzelmes lágysággal kezdett bele a régi dalba:

Home, Sweet Home! (Otthon, édes otthon!)

Gyp a forró fürdőben feküdt. Az elhalkított dallam, mint valami távoli légyzsongás, húzódott

fel hozzá. A meleg víz, az átható mustármagillat, meg a lágy zümmögés, lassanként elsímo-

gatták, elandalították szenvedélyes vergődését. Egyszer majd ő is fog szeretni! Különös, hogy

éppen egy ilyen pillanatban kell erre gondolnia. Igen, egyszer hozzá is ellátogat a szerelem.

Maga előtt látta Daphne imádattal teli tekintetét, átszellemült arcát, karjának remegését. És

szánakozás lopózott szívébe... félig keserű, félig csodálkozó szánakozás. Miért lázadozzon?...

hiszen nem szeret! A légyzümmögés elmélyült, remegve vibrált a levegőben. A szakácsnő

minden szenvedélyét beleöntötte az utolsó sorokba:

«Legyen bá-áá-rmi szerény,

É-é-édes az otthon, ha enyém!»

72

XIII.

Azon az éjjelen úgy aludt Gyp, mintha semmi sem történt volna és nem nézne semmiféle jövő

elé. De nyomorultul ébredt. Büszkesége arra kényszeríti, hogy mozdulatlan arccal élje moz-

dulatlan életét; de a nagy harc az anyai ösztön és a felháborodása közt tovább dúlt lelkében.

Félt megnézni gyermekét.

Délben kelt fel és lelopózott a lépcsőn. Nem is ébredt tudatára az első harcnak, mellyel annak

a férfinek a gyermeke ellen tiltakozott, amíg el nem ment a szoba előtt, ahol a kicsike feküdt.

Ha nem parancsoltak volna rá, hogy hagyjon fel a táplálással, sohasem fejlődhetett volna ki

benne ez a harc. Sajgott a szíve, de egy démon tovább taszította az ajtó előtt. Lent tett-vett a

szalonban, leporolta a kínai csecse-becséket, rendbeszedte a könyvtárát, mert a szobaleány,

nagytakarítás után, úgy rakta be a könyveket, hogy Dickens első kötete mellé Thackeray első

kötetét tette a felső polcra, a második kötetek pedig a legalsón sorakoztak egymás mellé. És

közben folytonosan azt gondolta:

- Mit törődöm a könyvekkel? Mit bánom, hogy hogy vannak berakva! Hiszen nem az én

otthonom! Nem lehet többé az én otthonom.

Ebédre csak egy kis húslevest evett, még mindig azt a látszatot akarta kelteni, hogy rosszul

érzi magát. Aztán leült levelet írni. Valamit kell határozni! De semmi sem jutott eszébe...

egyetlen egy szó sem... még azt sem tudta, hogyan szólítsa meg.

A szobaleány egy kis cédulát hozott Rosamund nénitől. A kutyák is megérezték úrnőjüket és

vadul harcoltak érte. Gyp letérdelt, úgy választotta el őket egymástól s a kis bestiák szen-

vedélyesen nyalogatták az arcát. Erre a csókzáporra leolvadt szívéről a kéreg. Elhatalmasodott

hirtelen rajta a gyermeke utáni vágy. És a kutyák nyomában felment a lépcsőn.

Gyp egy egyszerű levelezőlapot írt aznap este:

- Visszajöttünk.

Fiorsen nem kapja meg holnap tizenegy előtt. Gyp, hogy időt nyerjen, elment délelőtt vásá-

rolni s egyre azon igyekezett, hogy ne gondolkozzék. Mikor délután visszaérkezett, egyenesen

a babához ment. Fiorsen megjött s hegedűjével átment a zeneszobába.

Gypnek szüksége volt minden fegyelmezettségére. Nemsokára erre jön az a leány, végiglebeg

a sötét, keskeny ösvényen; talán ebben a pillanatban már kopog is újjával az ajtón és a férfi

kinyitja s halkan súgja:

- Visszajött! Nem lehet!

És a leány összerezzen! Egy kis izgatott suttogás... egy új találkozóhely kell! Aztán ajk az

ajkon és az a tekintet a leány szemében; majd csalódottan oson el a becsukódó ajtó mögött, a

sötétségben.

A férfi a bajuszát rágja azon az ezüst-arany pamlagon, a szeme... macskaszeme... belemered a

tűzbe. Azután talán ismét kicsalja hegedűjéből a fájdalomtól túláradó hangokat, melyekben

szélvihar dúl és szerelem zokog, s amelyek megbűvölték őt is egykor!

- Nyisd ki egy kicsit az ablakot, Betty szívem. Nagyon meleg van.

Zene... dagad, hullámzik, esik! Miért hatja meg annyira az embert, még ha a megbántás

hangja is? Gondolta magában:

- Azt fogja kívánni tőlem, hogy megint üljek oda és játszani neki! De nem teszem! Soha

többet.

73

Bement a hálószobába, gyorsan átöltözött és lement. Egy kis kínai pásztorlány állott a

kandallón, az vonta magára figyelmét. Talán három évvel ezelőtt vette Londonban, mikor

először vitte fel apja. Akkor még úgy érezte, hogy az egész élet egy nagyszerű kotillion s ő

maga a tánc vezetője. Most egy másik világ hűvös, üres jelképét látta benne... mélység és

árnyék nélküli... nem boldog világét!

Nem kellett sokáig várnia, Fiorsen csakhamar megkopogtatta a szalonablakot. Miért látja az

ember az üvegen át bebámuló arcot olyan sóvárgónak... olyan fürkészőnek, mintha könyö-

rögne valamit, amije neki nincs és neked van. És mialatt kizárta az ajtót, azt gondolta Gyp:

- Mit mondjak neki?

Egész komikusan hatott rá forró tekintete, hangja, kézfogása; még komikusabban csalódott

arca, mikor azt mondta:

- Kérem, vigyázzon, még mindig nagyon gyenge vagyok. Jól érezte magát Roseknél? - És

akaratlanul kicsúszott a száján: - Félek, hogy nagyon hiányzott a zeneszoba.

A férfi merev arca megrándult; le és fel kezdett járkálni a szobában.

- Hiányzott! Hiányzott! Minden hiányzott! Nagyon nyomorultul éreztem magam, Gyp.

Fogalmad sincs róla, milyen nyomorultul. Igen, nyomorultul, nyomorultul!

Amint ismételte a szót, egyre vídámabb lett hangja. Aztán letérdelt és átölelte hosszú karjával.

- Ó! Gypem. Ezentúl egész más ember leszek.

Gyp csak mosolygott. Nem tudta, mihez kezdjen a hamisan hangzó kitörés alatt. Mikor

leengedte kezét, felállott és azt mondta:

- Tudja, hogy egy kis baba is van a házban?

- Ó! a baby! Meg is feledkeztem róla. Menjünk fel hozzá, nézzük meg.

Gyp azt mondta:

- Menjen.

Érezte a férfi gondolatát:

- Talán, ha megteszem, kedvesebb lesz hozzám! - Fiorsen hirtelen sarkon fordult és felment.

Gyp behunyt szemmel állt ott. Maga előtt látta a zeneszoba pamlagját és a leány remegő

karját. Aztán leült a zongorához és eljátszott egy polonaiset. Akkor este házonkívül vacsoráz-

tak és elmentek a Hoffmann meséibe. Ilyen trükkökkel próbálta elodázni kissé azt, amit tenni

akart. Hazafelé, a sötét kocsiban hátrahúzódott a sarokba, azzal az ürüggyel, hogy a férje karja

összegyűri ruháját. Kétszer is azon a ponton volt már, hogy felkiált:

- Én nem vagyok Daphne Wing! - De büszkesége belefojtotta a szót, mind a kétszer. Pedig mi

egyébbel tarthatja távol magától?

Mikor a tükörben meglátta maga mögött - mint a macska lopózott be hálószobájába - arcába

szökött a vér és azt mondta:

- Nem, Gustav, menjen ki a zeneszobába, ha társra vágyik.

Fiorsen az ágy lábához tántorodott és mereven bámult a fiatal asszonyra. Gyp tovább

szedegette ki a hajtűket hajából a tükör előtt. Látta, hogy Fiorsen keze és feje mozog, mintha

nagy fájdalmat szenvedne. Aztán, legnagyobb meglepetésére kiment. S valami bizonytalan

lelkifurdalás zavarta meg a felszabadulás érzését. Sokáig feküdt ébren. Elnézte a mennyezeten

táncoló fénysávokat, ahogy a tűz fénye előbb ragyogóan, majd egyre sötétebben vetődött oda,

74

miközben a Hoffmann meséinek egyik-másik dallama zsongott a fejében, meg gondolatok és

álomképek cikáztak át felizgatott agyán.

Végre elaludt és azt álmodta, hogy galambokat etet és az egyik Daphne Wing. Aztán ijedten

riadt föl. A tűzfénynél látta, hogy Fiorsen ott kuporog az ágy végén mint akkor, az esküvőjük

éjszakáján... s ugyanaz a sóvárgó, mohó kifejezés van az arcában; félkarját kinyujtotta.

Mielőtt még szólhatott volna, azt mondta a férfi:

- Ó, Gyp, te nem érted azt! Nem jelent az semmit... csak téged akarlak. Bolond vagyok, nem

tudok uralkodni magamon. Gondold meg! Milyen régen mentél el tőlem!

Gyp kemény hangon mondta:

- Nekem nem kellett gyermek.

- Nem; de most, hogy megvan, boldog vagy vele. Ne légy kegyetlen, Gyp. Az a leány... vége

mindennek... esküszöm... igérem.

Gyp azt gondolta:

- Miért jön így sírni hozzám? Nincs benne semmi büszkeség... egy csepp sincs.

- Hogyan igérheted meg? Elbolondítottad a leányt... szerelmes beléd... Láttam az arcát.

- Láttad?

- Láttam.

- Kis bolond, szegényke. Nem törődöm annyit sem az egész leánnyal, mint a te kisújjaddal.

Mit jelent az egész, ha az ember nem érzi fontosnak? A lélek legyen hű, nem a test.

Gyp azt mondta:

- Az jelent valamit, ha szerencsétlenné teszünk valakit.

- Szerencsétlennek érezted magad, Gypem?

Hangjában valami reménység csendült. Gyp megdöbbenve felelt:

- Én? Nem... de ő.

- Ő? De hiszen ez csak egy élmény... ez az élet. Nem fog ártani neki.

- Nem. Senkinek sem árt semmi, ha neked örömöd telik benne.

A keserű megjegyzésre sokáig hallgatott, csak néha-néha sóhajtott nagyokat. «A lélek legyen

hű, nem a test». Vajjon igazán hűségesebb hozzá, mint amilyen ő maga lenni tud... lenni

tudott... aki sohasem szerette, sohasem is fogja szeretni ezt az embert? Mi joga van beszélni,

mikor csak hiúságból ment hozzá... vagy miért?

Most megszólalt a férfi:

- Bocsáss meg, Gyp!

A fiatalasszony felsóhajtott és elfordította arcát.

A férfi lehajolt a paplanra. Gyp hallotta hosszú, zokogó lélekzését és nagy fáradságában,

reménytelenségében valami szánalom kezdett ébredezni lelkében. Mit bánja! És fojtott

hangon mondta:

- Jól van, megbocsátok.

75

XIV.

Gyp egy percig sem hitte igazán, hogy Daphne Wing a multé. Kétkedő természetével ösztö-

nösen sejtette, hogy Fiorsennél a becsületes szándék világért sem fedi azt, amit a gondosan

csoportosított kedvező alkalom csábos hatása alatt valóban tenni fog.

Mióta visszatért, Rosek megint megkezdte látogatásait. Vigyázott magára, hogy ne kövessen

el az elsőhöz hasonló hibát, de azért egy cseppet sem titkolta érzelmeit. A fegyelmezettség

éppen olyan mértékben dominált nála, amilyenben hiányzott Fiorsennél. Gyp érezte, hogy

Rosek nem adta fel a reményt és megtesz minden tőle telhetőt, hogy Daphne Wingnek minél

több alkalmat nyujtson a Fiorsen meghódítására. De Gyp sokkal büszkébb volt, semhogy

célzást tett volna valaha is a leányról. Különben is, mit ért volna vele, ha beszél róla? Mind-

ketten hazudtak volna. Rosek, mert világosan látta, milyen téves csapáson járt első hódítási

kísérlete, Fiorsen, mert természete nem tűrte az őszinte beszédet.

Miután arra idegezte be magát Gyp, hogy elviseli a helyzetet, csak a pillanatnak élt, sohasem

gondolt a jövőre, sőt egyáltalában nem sokat gondolt semmire. Egészen gyermekének

szentelte magát. Megfigyelte, élvezte feléje sugárzó melegségét és így sikerült beleszuggerál-

nia magát a kizárólagos anyaság állapotába. De a baba nagyon sokat aludt, s a mellett igényt

tartott rá Betty is. Ezek az órák voltak a legnehezebbek. Ha elkezdett olvasni, egyszercsak

azon kapta rajta magát, hogy töpreng. Kizárta magát a zeneszobából, nem lépte át küszöbét

felfedezése óta. Rosamund néni megpróbálta bevezetni a társaságba, de nem sok ered-

ménnyel. Apja ugyan meg-meglátogatta, de sohasem maradt hosszabb ideig, mert attól félt,

hogy találkozik Fiorsennel. Ilyenképpen egyre jobban és jobban belemerült a maga zenéjébe.

Egy reggel valami gyerekkori kompozicióját bányászta elő és ez dülőre vitte a dolgot. Azon a

délután útrakelt a februári fagyos időben.

Monsieur Edouard Harmost a Marylebone-utca egyik házának földszintjén lakott. Az öreg

professzor egy nagy udvari szobában fogadta tanítványát, melynek ablakai egy kis kormos

kertre nyíltak. A vérbeli temperamentumos vallon nagyon nehezen öregedett meg, még

mindig volt egy kis fenntartott sarok szívében a nők számára és szenvedélyesen szeretett

minden újdonságot, még az új zenét is.

Mikor Gypet bevezették a jól ismert szobába, az öreg úr sárga újjait merev, szürke hajába

mélyesztve ült a karosszékben. Rábámult Gypre.

- Aha! - mondta. - A kis barátnőm! Visszajött. - Aztán felállott, a kandallóhoz ment, levett

egy kis ibolyacsokrot - imént hozta egyik tanítványa - és odatartotta a fiatalasszony orra alá. -

Vegye el, vegye el! Sokat felejtett? Lássuk! - Megfogta a könyökénél és majdnem erőszakkal

cipelte a zongorához. - Tegye le a bundáját. Üljön le.

S mialatt Gyp levetette kabátját, a tanár rászögezte kidülledő barna szemét; fürkésző

pillantásokat lövelt rá ráncos szemhéja s buja szemöldöke alól. A «csicsergő madár»-blúz volt

rajta - ahogy Fiorsen elnevezte - rózsaszín és fácánzöld árnyalatokba játszó sötétkék selyem,

rendkívül meleg, puha fénnyel. Monsieur Harmost szinte felszítta szemével; az öreg emberek

szomorkás sóvárgásával nézte, mint aki szereti a szépet és érzi, hogy már nemsokára betelt a

látás ideje.

- Játsza el nekem a Carnevalt - mondta. - Mindjárt meglátjuk.

Gyp játszott. A tanár bólintott, újjával kopogtatta fogát, égnek emelte szemét, hogy csak a

fehérje látszott, amivel azt akarta mondani: - Ezt egészen másképp kell csinálni! - És egyszer

hümmögött.

Mikor befejezte a játékot, a tanár leült melléje, megfogta kezét és újjait vizsgálgatva mondta:

76

- Igen, igen! Tönkretette magát. Annak a hegedűsnek játszott! Trop sympathique! A kézcsont,

a kézcsont... meg fogjuk javítni! Négy órát naponta hat hétig... és megint leszünk valakik.

- Kisbabám van, Monsieur Harmost.

- Micsoda! Ez aztán tragédia! - Gyp a fejét rázta. - Szereti? Kisbaba! Nem ordít?

- Nagyon ritkán.

- Mon Dieu! Nos, ön még mindig gyönyörű. Ez is valami. De hát mit kezd azzal a gyermek-

kel? Veszélyezteti a tehetségét. Egy hegedűs, meg egy kisbaba! C’est beaucoup! C’est trop!

Gyp mosolygott. És Monsieur Harmost, akinek külseje alatt nagy érzékenység lakozott, meg-

simogatta kezét.

- Megnőtt, kis barátnőm, - mondta komolyan. - No, nem baj. Nincs elveszve semmi. De egy

kisbaba! Nos, bátorság! Mindent megteszünk!

Gyp elfordította fejét, hogy elrejtse ajkának remegését. Az átható dohányszag, - minden át

volt már itatva vele - a régi könyvek, a kották, valami sötét szag, olyan, mint Monsieur

Harmost arcbőre; a régi, barna függönyök, a kormos kis kert a macskákkal és egyetlen, elnyo-

morodott ecetfájával; Monsieur Harmost forgó szemének sötétbarna fénye... mindez a régi,

boldog időkre emlékeztette, mikor vidáman, fontoskodva, tele frisseséggel jött el minden

héten, s jólesőn fürdött az öreg mester nyers csodálatában és zenéjében, azzal a diadalmas

érzéssel, hogy boldoggá teszi ezt az embert, meg önmagát és hogy nagyszerűen fog majd

egyszer játszani.

Monsieur Harmost hangja dobbant bele a csendbe, lágyan és mogorván:

- Gyerünk, gyerünk! Az egyetlen, amin nem lehet segíteni: a kor. Jól tette, hogy eljött, gyer-

mekem. Ha nem megy minden úgy, ahogy kellene, hamar elfelejti. A zenébe... a zenébe

belefeledkezhetünk. Végtére is az álmainkat nem vehetik el tőlünk, kedves gyermekem... még

a feleség, még a férj sem. Kellemes időt fogunk együtt tölteni!

Azokból, akik odaadással szolgálják a művészetet, valami ragyogás sugárzik. Mikor aznap

délután Gyp eltávozott a mestertől, őrá is átragadt az öreg úr zeneimádata. A költői igazság -

amin az egész homeopathia alapszik - talán majd éppen azzal gyógyítja meg bizonyos mérték-

ben életét, amivel elrontotta. Most már a zenének fogja szentelni minden szabad idejét.

Kétszer hetenként ment el a mesterhez, bár kissé nehezére esett a költségtöbblet, mert pénz-

ügyei még jobban összekuszálódtak.

Otthon kitartóan gyakorolt és kitartóan dolgozott zeneszerzésben. Befejezett a nyár folyamán

nehány dalt, több tanulmányt, de még többet hagyott félbe. Monsieur Harmost türelmes és

elnéző volt, tudta, hogy a nyers kritika elveszi a kedvét, elvágja lendületét, mint ahogy a fagy

elvágja a virágok életét. De igazán volt valami egyéni frisseség a szerzeményeiben.

- Mi a férjének a véleménye ezekről? - kérdezte egyszer a mester.

- Nem szoktam megmutatni neki.

Nem is mutatta meg soha; irtózott Fiorsen kegyetlenségétől, amellyel letipor mindent, ami

idegeire megy... és a legkisebb gúny is kiölné önbizalmát, ezt a szegény, csenevész palántát.

Az egyetlen ember, akinek, mesterén kívül, megmutatta szárnypróbálgatásait - egész különös,

de Rosek volt. Egyszer éppen akkor toppant be, mikor valami darabját kottázta.

A melegség, ahogy a kis caprice-t dicsérte, igazán nem lehetett tettetés. És Gyp szívesen

játszta el egy másik művét, aztán nehány dalt énekeltetett el vele. Ettől a naptól kezdve

barátságot kezdett érezni iránta, ahogy kissé szomorúan, sápadtan, elegánsan és szfinxszerűen

ült a szalonban vagy a kertben, mindig egyforma távol vágyai beteljesülésétől. Soha sem

77

vallott többé szerelmet, de a fiatal asszony tudta, hogy a legkisebb jel is kirobbanthatja

érzelmeit. Arca és fáradhatatlan türelme megható volt. Gyp nem volt képes állandóan gyűlölni

azt, aki olyan kitartóan imádta. Megbeszélte vele Fiorsen adósságait. Több száz fonttal

tartozott, nem is beszélve a Rosektől kölcsönzött nagy összegekről. Hogyan csinálhatott ennyi

adósságot? Hova lesz a pénz, amit keres? Ezen a nyáron nagyon jó jövedelme volt. Talán arra

a leányra, vagy más asszonyokra költi?

Élesen figyelte Fiorsent és valami változást vett észre rajta, valami szanaszéjjelséget, mintha

valami meglazult volna benne... mint mikor a kulcs tovább és tovább forog az órában, mert

eltört a rúgó. Pedig többet dolgozott, mint valaha. Hallotta a kerten át, amint százszor és

százszor ismételt el egy-egy részt, mintha semmi sem tudta volna kielégíteni. De a játékában

már nem volt tűz és lendület; üres volt és kijózanodott, mintha azt akarta volna mondani: «Mit

ér az egész?»

Az arcán is meglátszott a változás... Gyp meg volt győződve róla, hogy iszik titokban. Vajjon

miatta? Vagy a leány miatt? Vagy egyszerűen apai örökségből?

Gyp sohasem tette fel ezeket a kérdéseket. Minden tárgyalás csak kellemetlen, hiábavaló

magyarázkodásokhoz vezetett volna, a hasztalan beismeréséhez annak, hogy nem tudja szeret-

ni, hasztalan esküdözésekhez a leánnyal kapcsolatban és mindenféle hasztalan tagadásokhoz.

Reménytelen eset!

Fiorsen rendkívül ingerlékeny volt. Rossz néven vette Gyp zeneleckéit és türelmeken, csípős

célzásokat engedett meg magának. Érzett rajta, hogy lenézi, mint minden amatőrködést.

Gyakran türelmetlenkedett azért is, mert a fiatal asszony igen sok időt szentelt a babának.

Ahogy ő a kis teremtéssel szemben viselkedett, igazán jellemző volt rá. Néha bement a

gyermekszobába, Betty legnagyobb ijedségére és talán tíz percig eljátszott kedvesen a

kisbabával, aztán visszacsapta a bölcsőbe, sötéten bámult rá, vagy kellemetlen nevetésbe tört

ki s aztán kiment. Néha felment, mikor Gyp is ott volt s miután egy ideig elnézte, csendesen,

egyszercsak elráncigálta feleségét magával.

Gypet állandóan furdalta lelkiismerete, hogy nem szereti férjét és a helyett, hogy megmen-

tené, még segít letaszítni a lejtőn... milyen ironikus büntetése a sorsnak - hiúságáért!... és

egyre engedékenyebb volt vele szemben. De ez az engedékenység, minthogy állandóan távo-

labb és távolabb érezte magát Fiorsentől, végre is kimerítette minden erejét és kenyértörésre

vitte a dolgot. Gyp az a természet volt, aki némán tűr, amíg valami meg nem pattan benne;

akkor aztán vége mindennek!

A tavasz és a nyár olyan volt, mint valami hosszú, nyomasztó szárazság. Távol valahol gyűlt,

gyűlt a felleg és közeledett, egyre közeledett, míg végre kitört a vihar és elsöpörte a kertet.

XV.

Abban az évben július tizedikén volt az első, igazi nyári nap. Sokat volt azelőtt is szép idő,

keleti és északi széllel, de most, kétheti esőzés után, a nap valóságos nyári meleget ontott,

enyhe szellő fujdogált, s nyíló hársfavirág illatát hordozta magával.

A kert legvégén, a fák alatt Betty ruhát varrt és a kisbaba legédesebb álmát aludta. Gyp a

nemes-borsóvirág ágyás mellett állt. A szines, finom szirmok zöld bibéjükkel olyanok voltak,

mint valami pillangók a csápokkal.

Léptek csikorogtak a homokban. Gyp hátrafordult és Roseket látta kijönni a szalonból. A férfi

meghajolt és azt mondta:

78

- Gustav még nem kelt fel? Azt gondoltam, hogy előbb önnel beszélek. Van egy kis ideje

számomra, asszonyom?

Gyp habozott egy pillanatig, aztán lehúzta kerti keztyűjét.

- Itt, vagy a szalonban?

- Talán inkább a szalonban.

Kissé izgatottan ment előre a fiatal asszony a szalonba és úgy ült le, hogy láthassa Bettyt, meg

a gyermeket. Rosek szótlanul állott... szépen ívelt ajkán az a bizonyos édeskés komolyság - s

kifogástalan eleganciája, önkénytelen elismerést váltottak ki Gypből.

- Miről van szó?

- Kellemetlen dologról... Tenni kell azonnal valamit. Megpróbáltam magam elintézni, de nem

ment. Nem akarnak várni. Még arról is szó van, hogy ráütik a pecsétet erre a házra.

Gyp felháborodva kiáltott:

- Itt majdnem minden az enyém.

Rosek a fejét rázta.

- A bérlet az ő nevén van... ön a felesége. Megtehetik, biztosítom róla. És én... éppen most,

nem segíthetek rajta.

- Persze... természetes! Bár ne segítette volna egyáltalában. Nem tudom elviselni... Mennyivel

tartozik összesen?

- Körülbelül ezerháromszáz fonttal. Nem sok. De valami egyéb is van...

- Még rosszabb?

Rosek bólintott.

- Azt fogja megint hinni, hogy tőkét akarok kovácsolni magamnak belőle. Nem engedhetem

meg, hogy most is ezt higyje.

Gyp a fejét rázta.

- Nem hiszem. De mondja meg, kérem.

- Egy Wagge nevű ember... egy vállalkozó, az apja annak a bizonyos... tudja...

- Daphne Wingnek?

- Igen. Gyermeket vár. Kivallatták. Persze ezzel rombadől minden szerződése... és még sok

minden.

Gyp halkan mondta:

- Tudja... mit tehet az a Mr... Wagge?

- Az egy dühös ember... az ő társadalmi osztályában veszedelmesek a dühös emberek. Sok

pénzt fog követelni... sőt talán még vért is.

Gyorsan közelebb lépett a fiatal asszonyhoz és halkan mondta:

- Egy éve már, Gyp, hogy megmondtam magának. Akkor nem hitt nekem. Azt is megmond-

tam, hogy szeretem magát. Most is szeretem. Százszor jobban! Ne féljen. Maradjon!

Felmegyek Gustavhoz.

Megfordult és Gyp már azt hitte, hogy igazán felmegy, mikor hirtelen megállott és visszajött.

Arcán olyan sóvárgás ült, hogy Gyp egy pillanatig szinte szánalmat érzett iránta. Úgylátszik,

79

Rosek észrevette az érzelemváltozást, mert egy merész mozdulattal odahajolt és meg akarta

csókolni a száján. Gyp hátratántorodott, a csók csak a nyakát érte. A férfi most ugyanolyan

hirtelen elengedte és lehajtott fővel ment ki a szobából.

Gyp kezével letörülte csókjának nyomát a nyakáról és közben dühösen gondolta:

- Mit tettem, hogy így merjen bánni velem? Mit tettem?

És düh fogta el az egész férfinem iránt. Odament íróasztalához, címkönyvében kikereste a

Wing nevet... Frankland-utca, Fulham, volt melléje írva. Leakasztotta kistáskáját a szék

hátáról és beletette csekkönyvét. Aztán vigyázva, hogy zajt ne üssön, kiment a hallba, levette

napernyőjét s eltávozott.

Gyors léptekkel ment a Baker-út irányába. Keztyű nélkül jött el hazulról. Bement az első

boltba s vett egy párt. Miközben válogatott a keztyűkben, elfelejtette nehány percre izgalmát.

Künn az utcán aztán annál keservesebben csapott ismét le rá. Pedig milyen csodaszép idő

volt... ragyogó napsütés, csodakék ég, vakítóan fehér fellegek; az autóbusz tetejéről végig-

élvezhette az egész színpompát. Eszébe jutott az a férfi, aki az első bálján megcsókolta a

karját. És most... ez! Dühébe valami akaratlan részvét és felebaráti érzés is vegyült a leány

iránt. Az az ostoba, csokoládébonbonos teremtés ilyen bajba került... a férje által.

Fulhamban leszállott az első saroknál, végigment egy keskeny, szürke utcán, amíg a keresett

számhoz ért. A frissen súrolt lépcsőn megcsúszott és majdnem elesett. Vajjon miért is jött ide,

tulajdonképpen?

Az ajtót egy rendetlen cselédleány nyitotta ki. Bárány! Igazán bárányszag ütötte meg az orrát,

ahogy az a leány mondta!

- Itthon van Miss... Miss Daphne Wing?

- Igenis, Miss Daisy bent van. Beszélni óhajt vele? A neve?

Aztán kinyitotta az egyik ajtót és azt mondta:

- Üljön le. Mindjárt ideküldöm.

Gyp megpróbálta leküzdeni erős émelygését, amint ott ült az ebédlőben. Az asztal, amelyre

kezét támasztotta, vörös linóleummal volt bevonva, hogy a bárányhús-pecsétek be ne piszkít-

sák a fát. Egy mahagóni kredencen egy ecet-olajtartó, meg egy zöld tál állott, tele nagyon

piros almával. A kandalló előtt egy bambusznádkeretes fekete ernyőn fehér és sárga margaré-

ták rikítottak. A kandallón vörösre száradt pampasfű díszelgett. A székek piros bőrrel voltak

bevonva s hozzá barnás-vöröses szövetfüggönyök, a zöld falon egy Landseer képsorozat. Ez a

vörös meg zöld színellentét lényegesen hozzájárult ahhoz, hogy Gyp olyan kellemetlenül

érezte magát. S szeme egyszercsak egy kis sötétkék kínai vázán akadt meg. Fekete alzaton,

üresen állott a kandallón. Ebben a szobában, a beszivárgó bárányszag közepette, ez a váza egy

más világról beszélt. Daphne Wing... nem Daisy Wagge tette ide. Gypet meghatotta ez a kis

nipp... az elfojtott szépség jelképe, szimbóluma mindannak, amivel egy évvel ezelőtt kipakolt

a kertben. Vékony kelet-kínai porcellán, nemes, gyönyörű! Csoda, hogy megengedik, hogy

megszentségtelenítse ezt a szobát.

Egy sóhaj hangzott el mögötte és megfordult. Háttal az ajtónak állott a leány sápadtan, zavart

arckifejezéssel. Gyp azt gondolta: «Rettenetesen szenvedhetett» és kezet nyujtott neki.

Daphne Wing felsóhajtott.

- Ó! Mrs Fiorsen! - és megcsókolta a feléje nyujtott kezet.

80

Gyp észrevette, hogy az új keztyűje nedves lett. A fiatal leány most nekitámaszkodott az

ajtónak. Gypben megint felülkerekedett a férfiak elleni düh, és a felebaráti szeretet a szegény

teremtés iránt, aki ugyanazokon a szenvedéseken fog keresztülmenni, amiket nemrégen ő

állott ki.

- Nincs semmi baj - mondta nyájasan. - Csak az a kérdés, mit lehetne tenni?

Daphne Wing kezébe temette sápadt arcát, úgy zokogott... csendesen, de olyan szivettépően,

hogy Gyp maga is alig tudta visszafojtani könnyeit. Egy reménytvesztett, elerőtlenedett, de

elsősorban szerelmében csalódott teremtés megrendítő kétségbeesése volt ez a sírás... olyan,

amit csak az együttérzés meghatódása válthat ki a szenvedő lelkekből. Gypben felforrt a düh

Fiorsen ellen, hiszen csak élvhajhászatból csábította el ezt a leányt, hogy aztán eldobja

magától. Mintha látta volna, ahogy igyekszik megszabadulni tőle, mikor kielégítette érzékeit

és már az idegeire ment a leány; hogy igyekezett lerázni a nyakáról álokoskodásokkal, hogy

egyedül viselje a csábítás következményeit.

Bátortalanul megsimogatta Daphne Wing remegő vállát. A leány megtört hangon mondta:

- Ó! Mrs Fiorsen! Annyira szeretem azt az embert!

Gypen annyira erőt vett a nevetési roham, hogy egész testében reszketett bele. Daphne Wing

észrevette és azt mondta:

- Tudom, hogy borzasztó... de úgy van; és most... - ismét kitört a csendes, megrázó zokogás

belőle. És Gyp megint szótlanul simogatta a vállát. - Ó! és milyen borzasztó voltam önhöz! Ó!

Mrs Fiorsen, kérem, bocsásson meg.

- Hogyne, hogyne. Nem tesz semmit. Ne sírjon!

A zokogás lassanként elcsendesült, de a leány még mindig lehajtott fővel, kezébe temetett

arccal állt. A vörös és zöld szoba... a beszivárgó bárányszag!

Végre felemelte kissé sápadt arcát; ajka már nem könyörgött csokoládét, amint halkan

mondta:

- Önt szerette... mindig... igazán. És ön nem szereti... őt. Ó! Mrs Fiorsen, ha csak láthatnám!

Azt mondta, hogy soha többet nem jön el; és én nem mertem hozzámenni. Három hét óta nem

láttam... mióta megmondtam neki... ezt. Ó! Mit tegyek?

Gyp szánalmat érzett, de fel is volt háborodva, hogy valaki így vissza csússzon-másszon egy

férfihez, aki eltaszította magától. Daphne Wing szomorúan mondta:

- Ugy-e, nincs bennem büszkeség? Nem bánom, akármit csinál is velem, csak láthassam!

Gyp felháborodása sajnálkozásba ment át.

- Mennyi ideje...?

- Három hónapja.

Három hónapja él... ilyen nyomorultul!

- Valami retteneteset teszek kétségbeesésemben. Most, hogy már nem tudok táncolni és ő k is

megtudtak mindent... borzasztó a helyzetem! Ha legalább láthatnám, nem bánnék semmit. De

tudom, hogy soha többet nem kellek neki. Ó! Mrs Fiorsen, bár meghalnék! Igazán úgy

szeretném!

Gyp nagyot sóhajtott, aztán lehajolt és megcsókolta a szerencsétlen leány homlokát. Még

mindig olyan narancsvirágszagú volt a bőre, meg a haja, mint mikor azt kérdezte, keressen-e

egy barátot magának, vagy nem? Mint mikor lepkeszerűen lebegett elő a fák homályából a

81

holdfénybe, ott forgott, röpködött az előtte libegő árnyékával. Hogy végetvessen a feszült-

ségnek, Gyp a vázára mutatott és azt mondta:

- Maga tette ezt ide, ugy-e?

A leány megható mohósággal mondta:

- Ó! Tetszik? Fogadja el, kérem. Rosek gróf adta nekem. Ó! ez apa. Be fog jönni!

Gyp valami torokköszörülést hallott, aztán egy esernyő esett le a tartóba nagy koppanással. A

szegény leány összerázkódott és a kredenchez támaszkodott.

Az ajtó kinyílt. Belépett Mr. Wagge. Egy alacsony, kövér emberke, fekete zsaketben, fekete

nadrágban, ősz szakállal. Külsején pontosan meglátszott, hogy kicsoda: angol sherryből és

juhhúsból élő, templomjáró, aki meg tudott élni és meg is élt a jég hátán is. Arcszínéről lerítt

súlyos májbaja, de azért kövér volt az arca is, akárcsak a teste és nem rosszindulatú, csak

éppen kis, disznó-szürke szemében villogott harag. Állandóan nyers, de a hivatásos

kedveskedő édeskésségétől átitatott hangon beszélt:

- Igee... en? Kihez legyen...

- Mrs Fiorsen.

Tisztán lehetett hallani lélekzését. Megforgatott egy széket.

- Üljön le, kérem. Nem parancsol leülni?

Gyp a fejét rázta.

Mr. Wagge arcán alázatosság küzködött egy sokkal elemibb indulattal. Elővett egy nagy,

feketeszélű zsebkendőt, kifújta az orrát, végigtörülte arcát és aztán leányához fordulva

dörmögte:

- Menj fel!

A leány sietve megfordult és kiment. Mr. Wagge a torkát köszörülte.

- Szabad érdeklődnöm, hogy minek köszönhetjük a szerencsét?

- A leányát jöttem meglátogatni.

A férfi tekintete nyugtalanul kalandozott a fiatal asszony arcától a cipőjéig, aztán saját

óraláncáról két kezére, ahogy összedörzsölte, majd ismét az asszony mellére - tovább nem

mert menni. Gypet meglepte a zavart tekintet. Szinte hallotta gondolatát: «Ejnye, hogy is

beszéljek erről ezzel a csinos fehérnéppel, annak a gazembernek a feleségével, aki tönkretette

a leányomat? Kényes dolog... a’bizony!»

Rekedten tört végre is ki belőle a szó:

- Nagyon kellemetlen ügy ez, asszonyom. Nem is tudom, mit mondjak. Igazán nem tudom.

Kényes dolog... nagyon kényes.

Gyp nyugodtan mondta:

- Az ön leánya kétségbeejtően szerencsétlen; ez aligha tehet jót neki éppen most.

Mintha Mr. Wagge kövér arca még jobban felduzzadt volna.

- Bocsánat, asszonyom - dörögte - de kénytelen vagyok gazembernek nevezni az ön férjét.

Sajnálom, hogy udvariatlan vagyok, de nem tehetek máskép. Ha ide kapnám, nem tudom,

képes volnék-e uralkodni magamon... igazán nem tudom. - Gyp egy kézmozdulatot tett, amit

a férfi rokonszenv jelének fogott fel és gyors iramban zúdította tovább a szóáradatot. -

Nagyon kényes dolog, egy lady előtt, különösen még ha az illető a sértett fél; de hát az

82

emberben van kötelességérzet. Mindjárt első perctől fogva mondtam, hogy az a táncolás

kihívása a Sorsnak; de a fehérnépeknek annyi eszük sincs, mint egy tojásnak. Az anyja akarta!

Azt mondta, jó karrier! Szép karrier, mondhatom! Őszintén mondom önnek asszonyom, hogy

nagyon haragszom. Csak jöjjön a kezemügyébe az a gazember, megemlegeti! Nem vagyok

már fiatal gyerek... de megemlegeti. De hogy mit mondjak önnek, ezt nem tudom. Hogy így

viselkedjék a leányom! Ez igazán fáj! Most persze sárba tapossák a nevét. Meg mondom

őszintén, azt hittem, hogy ön nem fogja megtudni, asszonyom. Mert végtére is a leány

megkapta a maga büntetését. És a válás... nem valami szép dolog... rettenetes... úri emberek

között. És mit gondol, szeretném, ha egy ilyen gazember elvenné a leányomat, ha ön el is

válna tőle? Világért sem! Egész hiábavaló lesz a nagy botrány.

Gyp felemelte a fejét és azt mondta:

- Nem lesz semmi nyilvános botrány, Mr. Wagge, hacsak ön saját maga nem csap valami

nagy hűhót. Legjobb lesz, ha elküldi Daphnet... Daisyt... valami csendes helyre, amíg túl van

az egészen. Senki sem kell, hogy tudjon a dologról.

Mr. Wagge kissé kinyitotta száját, az utcára is kihallatszott talán a lélekzése.

- Ha jól értem, ön azt mondja, hogy nem akar megindítni semmiféle eljárást?

Gyp bólintott.

Mr. Wagge szótlanul állt, csak duzzadt arca mozgott kissé.

- Nos - mondta végre. - Ez több mint amennyit megérdemel az a leány. De nem titkolom,

nagy kő esik le a szivemről. És meg kell vallanom, hogy egy ilyen fiatal csinos ladyben,

igazán Krisztusi lélekre vall. - Gyp megint tagadólag rázta a fejét. - Ó! De igen. Mint öreg

ember, aki apja lehetnék önnek... és rendes templomjáró, mondhatom.

Odanyújtotta kezét. Gyp beletette keztyűs jobbját.

- Nagyon, nagyon sajnálom. Kérem, legyen jó hozzá.

Mr. Wagge nehány percig bűnbánóan dörzsölte kezét.

- Én otthonülő ember vagyok - mondta aztán. - Otthonülő ember, aki komolyan veszem az

életet. És sohasem gondoltam, hogy ilyesmi megtörténhessék a családomban. Nem, igazán

nem gondoltam. Olyan volt... igazán nem tudom megmondani, mi volt ez.

Gyp a kezébe vette napernyőjét. Érezte, hogy el kell már mennie. Minden pillanatban

mondhat ez az ember valami olyat, amit nem tud nyugodtan meghallgatni... és ez a juhszag,

amint egyre erősebben szivárog be!

- Nagyon sajnálom - mondta újra - Isten vele. - S aztán kiment az ajtón. Hallotta a férfi erős

lélekzetét, amint kikísérte, hogy ajtót nyisson. Eléje került és rátette kezét a kilincsre. Disznó-

szeme félénken méregette a fiatal asszonyt.

- Nos - mondta végre. - Nagyon örülök, hogy szerencsém volt megismerkedni önnel. És ha

szabad megmondanom, megnyerte őszinte rokonszenvem. Jó napot.

Gyp fellélekzett. Az arca égett és mintegy védettséget keresve tartotta feje fölé napernyőjét.

De megint előtte lebegett a leány sápadt arca és hallotta hangját:

- Ó! Mrs Fiorsen, úgy szeretnék meghalni! Igazán.

83

XVI.

Gyp gyors léptekkel haladt a napernyője alatt; egész öntudatlanul a fák csendjét kereste.

Agyában valóságos káosz volt, csak úgy száguldott benne egyik kép a másik után: Daphne

Wing, ahogy az ajtóhoz támaszkodott, Mr Wagge felfujt viselkedése, a vörös pampa fű, a kék

váza, Rosek merénylete, a baba, ahogy a fák alatt alszik.

Végre a Kensington parkhoz ért és leült. Már majdnem dél volt. Dadák, kutyák, gyerekkocsik,

öreg urak... mind ebédelni siettek. Mindenik megnézte a csinos fiatal asszonyt, milyen

egyedül és ráérően ül ilyenkor s megpróbálták megállapítani, mi baj lehet a szépségével...

talán karikalába van, azon döcög ilyen szép arccal! Gyp észre sem vette őket, csak néha-néha

egy-egy kutyára lett figyelmes, amint megszimatolta térdét arramenőben. Hiszen olyan régen

gyakorolja már az érzéketlenséget, zárkózik el a valóság elől; de most összeroppant a védőgát

és az ár elsodorta őt is. «Válópör.» Azoknak, akik még legközelebbi barátaik elől is eltitkolják

bajaikat, egyszerűen soha eszük ágába sem jut a nyilvános meghurcoltatás. Bizonyára Gyp

sem gondolt volna soha olyasmire. Keserű mosollyal gondolta.

- Végtére is engem közelebbről érint a dolog, mint őt. Hátha én is szeretném Fiorsent? Nem,

soha... soha sem leszek szerelmes... senkibe. Az asszony, ha szeret, nagyon sokat szenved.

Sokáig ült ott, mikor hirtelen eszébe jutott, hogy órája van Monsieur Harmosttal három

órakor. Most már elmult két óra. Felállt és átvágott a fűvön. A levegő tele volt darázs meg

méh zümmögéssel, galamb turbékolással, a levelek lágy susogásával, hársfaillattal, a kék égen

csak egy-egy fehér felhő uszkált csendesen, lassan, telítetten.

Miért is lenne szerencsétlen? Egy foltos, rojtos szőrű vadászkutya keringett körülötte

jókedvében; látszott rajta, hogy azt várja, dobja be a vízbe az ernyőjét, hogy kihozhassa, mert

szerinte csak ez lehet az egyetlen komoly ok arra, hogy valamit a kézben vigyünk.

Monsieur Harmost idegesen tett-vett a szobájában. A nyitott ablak sem volt képes csökkenteni

az átható dohányszagot.

- Már azt hittem, el sem jön - mondta. - Milyen sápadt. Nagyon meleg van? Vagy talán... -

fürkészően nézett az arcába - valami bántja az én kis barátnőmet? - Gyp a fejét rázta. - Ó,

persze, nem mondja meg. Nem mond el semmit senkinek! Úgy becsukja szép arcát, mint a

virág a kelyhét éjszakára. A maga korában kedves gyermekem, bizalmasnak kell lenni. A

titkos bánat úgy hat a zenére, mint a keleti szél a gyomorra. Jőjjön, mondja el bánatát. Már

régóta akarom megkérdezni, mi bántja? Csak egyszer vagyunk fiatalok, úgy szeretném

boldognak látni magát.

Vajjon megkönnyebbülést jelentene, ha kiöntené szívét? Az öreg mester olyan kérően nézett

rá hű kutyaszemével. Nem szeretne megbántani ilyen jó barátot. De hát... lehetetlen!

Monsieur Harmost leült a zongorához. Keze már a billentyűkön pihent. Várakozón nézett a

fiatal asszonyra és azt mondta:

- Szerelmes vagyok magába, azt tudja. Öreg emberek is tudnak nagyon szerelmesek lenni, de

tisztában vannak vele, hogy az nem jó... ez teszi őket elviselhetővé. Mégis, szeretjük azt

érezni, hogy használni tudunk valamennyire a szépségnek és ifjúságnak, ez egy kis meleg-

séget ad nekünk is. Mondja el a bánatát! - Várt egy kicsit, aztán ingerülten mondta: - Jó, jó.

Gyerünk hát a zenéhez.

Rendesen a fiatal asszony mellé ült a zongorához, de most csak odaállt melléje, mintha

különösebb szigort akarna kifejteni. És Gyp... talán a feldult idegei miatt, vagy mert még nem

ebédelt az nap... sokkal jobban játszott, mint valaha... Chopin A dur polonaiseét, ezt a forra-

dalmi dalt, amelyet annyira érthetetlennek tartott azelőtt, brilliánsul oldotta meg. Mikor

84

befejezte Monsieur Harmost, megfogta a kezét és ajkához emelte. Gyp érezte érdes kis

bajuszának horzsolását és elégedett sóhajtással nézett tanárára. Ekkor egy gúnyos hang szólalt

meg mögöttük:

- Bravo!

Fiorsen állott az ajtóban.

- Fogadja gratulációmat, madame! Már rég óhajtottam látni, hogyan ihleti meg... mestere!

Gyp szíve hangosan dobogott. Monsieur Harmost meg sem mozdult. Szemében megdöbbenés

volt.

Fiorsen kezet csókolt önmagának.

- Egy ilyen öreg pojáca. Pfuj... micsoda imádó!

Gyp látta, hogy az öreg úr megremeg. Felugrott és kiáltva mondta:

- Maga brutális!

Monsieur Harmost hangja szólalt most meg:

- Mielőtt távozna, monsieur, adjon valami magyarázatot. Mit jelent ez az ostobaság?

Fiorsen az öklét rázta és dörmögve kiment. Hallották, ahogy becsapta a külső ajtót. Gyp

hirtelen az ablakhoz ment és kinézett a kis kertbe. Még oda is belopózott a nyár. Az ecetfa

levelei ragyogtak; egy kék szalagos fekete macska sütkérezett a kis napfoltban. Egy eperárus

hangja hallszott ide a szomszéd utcából. Gyp tudta, hogy Monsieur Harmost ajkára szorított

kézzel áll mögötte és düh meg szégyenkezés fogta el. Kedves, ártatlan öreg ember... így

megbántani! Ez a teteje férje minden goromba sértésének. Ezt sohasem bocsátja meg neki! Őt

magát is megbántotta, túlment minden megengedhető határon!

Hátrafordult és két kezével megfogta az öreg mester jobbját.

- Borzasztóan sajnálom. Isten vele, kedves Monsieur Harmost. Eljövök pénteken! - S mielőtt

mestere visszatarthatta volna, már el is tűnt.

Mikor a tulsó járdára ért, érezte, hogy valaki megfogja a ruháját és Fiorsent látta maga

mellett. Lerázta magáról s tovább sietett. Itt, az utcán akar jeleneteket csinálni? Most meg a

karját fogta meg. A fiatal asszony megvető pillantással mérte végig és fagyosan mondta:

- Ne csináljon, kérem, jeleneteket az utcán és ne jőjjön így utánam. Ha valami beszélni valója

van velem, tessék... otthon.

Aztán, nagyon nyugodtan, tovább ment. A férfi még mindig követte néhány lépésnyire. Az

első arra menő üres autónak intett.

- Bury-utca!... Gyorsan!

Látta, hogy Fiorsen odarohan, hogy visszatartsa, de már elkésett. Halálsápadtan állott meg,

mozdulatlanul, mintegy kővé meredten a nagy, széles karimájú kalapjával. De Gyp sokkal

fáradtabb, sokkal letörtebb volt, semhogy törődött volna vele.

Azt határozta, hogy apjához megy. Nem tud visszamenni Fiorsenhez. De hogyan kapja meg

Bettyt és a kisbabát? Egész biztos, hogy Winton ilyenkor a klubjában van. Kihajolt és

odaszólt a soffőrnek:

- Meggondoltam. Hyde Park Cornerre hajtson, kérem.

A portás már ismerte a fiatal asszonyt. Mindjárt kiadta az utasítást egy szolgának:

- Winton századost - azonnal.

85

Aztán kijött páholyából és székkel meg a The Times-sel kínálta meg Gypet.

Gyp az újsággal az ölében, mozdulatlanul ült, csak homályosan látta, hogy egy sovány

gentleman aggódva méri testsúlyát az egyik sarokban; egy fehérkötényes pincér teát visz

tálcán, hogy néhány kalap van a fogason, meg hogy a zöldesfehér cédulákkal teleragasztott

hirdetőtábla előtt három klubtag álldogál. Az egyik magas, kövér, jó humorú alak szem-

üveggel és fehér mellénnyel, levette szalmakalapját és úgy helyezkedett el, hogy zavartalanul

bámulhassa a kedvére való hölgyet. Aztán apja haladt el a megszokott lassú lépteivel a kis

csoport mellett; Gyp már alig várta, hogy künn legyenek ebből a férfiszentélyből s eléje sietett

a lépcsőn.

- Beszélni szeretnék veled, apus.

Winton gyors pillantással vette szemügyre leányát, kikereste a kalapját s utána sietett. Az

autóban kezére tette kezét:

- Nos, kedvesem?

- Vissza akarok jönni hozzád. Nem maradhatok ott tovább. Ott... ott... Nem bírom tovább.

Winton keze szorosabban kulcsolódott a leánya jobbja köré, mintha meg akarta volna kímélni

attól, hogy még többet mondjon. Gyp folytatta:

- De meg kell, hogy kapjam a kisbabát. Félek, hogy ott tartja. Ezzel akar majd visszakény-

szerítni engem.

- Otthon van?

- Nem tudom. Nem mondtam meg neki, hogy elhagyom.

Winton az órájára nézett.

- Ki szokott menni a kicsike ilyenkor még?

- Hogyne, tea után is. Akkor már hűvösebb van.

- Akkor megtartom ezt az autót. Menj és készítsd el a szobát neki. Ne búsulj és ne menj el

hazulról, amíg vissza nem jövök.

Milyen szép tőle, hogy nem kérdezett semmit!

Az autó megállott a Bury-utcai kapu előtt. Winton nyugodtan mondta:

- Akarod a kutyákat is?

- Igen... ó, igen! úgysem törődik velük.

- Jól van. Ráérünk beszerezni neked valamit éjszakára, miután visszajöttem. Nem akarok

semmit megkockáztatni ma. Mondd Mrs Markeynek, hogy adjon neked teát.

Gyp az autó után nézett, ahogy tovarobogott, látta, hogy apja integet a kezével és nagyot

sóhajtva félig izgatott aggodalomban, félig megkönnyebbülve megnyomta a csengőt.

XVII.

A St. James-utcában Winton kiadta a parancsot:

- Amilyen gyorsan csak tud!

86

Barna arca kissé kipirult. Szeme merészen villogott félig lecsukott pillája alatt; ajkát kemé-

nyen összeszorította; olyan volt az arckifejezése, mint mikor a róka előtört a sűrűből. Nem

kockáztat semmit... nem támad szemben. Ráér még erre, ha esetleg szükséges, később is. Jobb

idegei voltak, mint általában a férfiaknak és acélos elszántsággal párosult nyugalom volt

benne, ami olyan félelmessé teszi az ő társadalmi osztályához tartozó angolokat - kis ügyek-

ben. Fiorsen lakása előtt megállíttatta autóját, csengetett, Gypet kérdezte, s szinte tetszelgett

magának ravaszságában.

- Még nem jött haza, sir. Mr. Fiorsen itthon van.

- Ó! És a baby?

- Itthon van, sir.

- Megnézem. A kertben van?

- Igenis, sir.

- A kutyák is?

- Igenis, sir. Parancsol teát, sir?

- Köszönöm, nem kérek.

Hogyan vigye keresztül a kivonulást, a nélkül, hogy alkalmat adjon pletykákra? És ne sejtesse

a Gyppel való összetűzést? Hozzátette tehát:

- Majd ha Mrs Fiorsen hazajön.

Egyenesen a kertbe ment. Egyszer csak meglátta Fiorsent. Az ebédlőablakból figyelte őt. A

baba a kert végében volt, a fák alatt. A kutyák vad ugatással rohantak eléje és csak akkor

hagyták abba a csatazajt, mikor már megérezték a vendég szagát. Winton a gyermekkocsihoz

ment, köszönt Bettynek és megnézte unokáját. Vékony muszlin fátyoltakaró alatt feküdt a

baba, hogy a legyek, meg szunyogok össze ne csípjék. Ébren volt. Komoly, barna szeme

olyan volt, mint a Gypé, s értelmesen nézett a világba. Winton nyelvével csettentett neki s

közben úgy igyekezett elhelyezkedni, hogy szembe nézzen a házzal, Betty viszont háttal

álljon Fiorsennek.

- Az úrnőjétől hozok üzenetet, Betty. Figyeljen jól ide. Ne nézzen körül, hallgasson rám. A

leányom a Burry-utcában van és ott is fog maradni. Oda várja magát a babyvel, meg a

kutyákkal. - A kövér asszonynak tátva maradt a szája és tágranyitotta szemét. - Csak lassan!

Menjen, mint rendesen, sétálni velük. Most éppen sétaideje van. Várjon rám a Regent-park

sarkánál. Odajövök az autóval és felveszem magukat. Ne legyen izgatott. Tegyen úgy, mint

máskor szokott. Semmit se hozzon magával. Megértett?

Nem tartozik az ilyen kövér dadák természetrajzához, hogy kérdezősködés nélkül fogadjanak

egy ilyen parancsot. Betty arcszíne és hatalmas mellének hullámzása egy kis csillapító

beszédre késztette Wintont.

- Most aztán szedje össze magát, Betty. Gypnek szüksége van magára. Mindent elmondok

majd a kocsiban.

- Igenis, sir. Szegény kicsike! Mi legyen az éjszakára szükséges holmijával? És Miss Gypé-

vel?

Winton érezte, hogy még mindig figyelik az ablakból és a kisbabával játszott egy kicsit.

- Sose törődjék ezzel. Mihelyt meglát engem az ebédlőablakban, készülődjék és induljon.

Előre nézni, Betty! Ne járassa a szemét körül. Én fedezem a visszavonulását! Ne okozzon

csalódást Gypnek. Szedje össze magát.

87

Betty nagyot sóhajtott és halkan mondta:

- Jól van, sir. Ó! Istenem! - s megigazgatta főkötője szalagját.

Winton köszönt és megindult a ház felé. Oldalt nézett, mintha a virágokat vizsgálná, de

észrevette, hogy Fiorsen visszavonult az ablaktól. A szalon felől ment be a házba és gyorsan

át a hallon. Hallgatózott egy pillanatig, mielőtt kinyitotta az ebédlő ajtaját. Fiorsen nagy

léptekkel járkált fel és le. Ijedten nézett Wintonra, mikor azt kérdezte:

- Hogy van? És Gyp? Még nem jött haza?

- Nem.

Ez a «Nem» valami halvány szánalmat ébresztett Wintonban. Elhagyta Gyp! De aztán megint

megkeményítette szívét. Olyan gazember ez a fickó.

- A baby nagyon jó színben van.

Fiorsen megint fel és alá járkált a szobában.

- Hol van Gyp! Gyp kell nekem!

Winton elővette óráját.

- Még nincs késő.

Hirtelen megundorodott a szereptől, amit itt játszik. Elvinni a gyereket, biztonságba helyezni

Gypet... azt igen! De úgy tenni, mintha nem tudna semmiről! Sarkonfordult és kiment a

szobából. Nem neki való ez az árulás. Vajjon már kereket oldott az a nő? Visszament a

szalonba. Éppen a ház mellett mentek el. Öt perc mulva lent lesznek a fordulónál. Ott állt és

várt. Csak ne jönne az a fickó! A falon át hallotta kopogó lépteit, még mindig fel és alá járkált

az ebédlőben. Milyen hosszú idő egy perc! Csak három telt még el, mikor hallotta, hogy

kinyilik az ebédlő ajtaja és Fiorsen keresztül ment a hallon, a kapu felé. Mit kémlel? Ott áll és

hallgatózik? Most nagyot sóhajt... éppen úgy sóhajtott, mint hajdan ő maga, mikor izgatottan,

szorongó szívvel várta az ismerős lépteket. Hát igazán szeret ez a fickó? Nem leskelődhetik

így tovább utána. Odament hozzá és azt mondta:

- Nem várok tovább. Isten vele!

Az, hogy «Adja át üdvözletem Gypnek» elhalt útban az ajka felé.

- Isten vele! - visszhangozta Fiorsen.

Winton kiment a rácsos kapun. Érezte, hogy a magányos alak még mindig ott áll a félig

nyitott ajtóban. Bettyt nem látta sehol, úgylátszik, már elérte a fordulót. Küldetése sikerrel

járt, de nem érzett semmi büszkeséget. A sarkon túl felvette autójába védenceit és a kocsi

tetejére rakott bölcsővel sebesen elvágtatott. Az volt a szándéka, hogy mindent megmagyaráz

az autóban, de csak annyit mondott:

- Holnap mindnyájan lemennek Mildenhamba.

Betty mindig félt gazdájától, mióta az a kis összeütközés volt közöttük réges-régen. Most is

csak nézte profilját, de nem mert kérdezősködni. Winton megállott útközben a posta előtt és

feladott egy sürgönyt:

- Gyp és a gyerek nálam vannak, levél megy. Winton.

Ezzel könnyített lelkiismeretén. Különben is meg kellett tennie, mert Fiorsen még képes a

rendőrséghez fordulni. A többivel várhat, amíg beszélt Gyppel.

Nagyon késő lett, mikor leülhettek nyugodtan beszélgetni.

88

A nyitott ablakban - Markey két cserép hortenziát tett ki oda nyári díszül a saját felelősségére

- kezdte el gyónását Gyp. Nem titkolt el semmit, elbeszélte házasságának egész nyomorú-

ságos kudarcát. Mikor Daphne Wing történetéhez ért, ahogy felfedezte őket a zeneszobában,

észrevette, hogy Winton szivarjának izzó vége görcsösen vonaglik. A saját házában! A saját

otthonában! És... azután még tovább is ottmaradt vele! Egyszer sem szakította félbe leányát,

de hallgatása szinte megrémítette Gypet.

Mikor az aznapi eseményekhez ért, kissé habozott. Vajjon el kell mondania mindent Rosekről

is? Az őszinteség győzött és Winton némán hallgatta ezt is. Mikor Gyp befejezte gyónását,

Winton felállt és lassan kioltotta szivarját az ablakpárkányon; aztán leányára nézett, ahogy ott

ült hátradőlve székében, mintha teljesen kimerítette volna vallomása és csak annyit mondott:

- Istenemre! - s aztán az ablak felé fordult.

Ilyenkor, mielőtt a színházak megnyílnak, valami andalító csend fekszik Londonra, csak néha

rikkant bele egy-egy bepálinkázott asszony sivalkodása, amint veszekedve csoszog haza

férjével, vagy a zenészek hegedűhangolása, akik kárpótlást remélnek a meddő napért. Wintont

ingerelte ez a hang, mert arra a két átkozott idegenre emlékeztette, akik így bántak leányával.

Csak kaphatná őket kardhegyre vagy pisztolycsöve elé!... Majd megtanítná a gazembereket!

Most megint megszólalt Gyp:

- Apus, szeretném kifizetni az adósságait. Akkor úgy állana megint, mint mikor hozzá-

mentem.

Winton kétségbeesett hangot hallatott. Kikaparni a gesztenyét másnak a tűzből.!

- Azt is szeretném biztosítani, hogy az a leány jó helyzetbe kerüljön, amíg túl lesz a nehéz-

ségeken. Talán felhasználhatnám erre a célra... azt a másik pénzt, ha az enyém már teljesen

leapadt.

Winton habozott, nem mintha rosszalta volna leánya felbuzdulását, hanem mert egyszerűen

dühös volt. Pénz és bosszú, nem férnek meg együtt az ő lelkében.

- Szeretném, ha úgy érezhetném magam, mintha sohasem vett volna el engem. Lehet, hogy

azért csinálta ezt a sok adósságot... ki tudja?

Egészen olyan... így, ahogy hátradől az öreg karosszékben, arcával az árnyékban! És

örömujjongás lobbant fel Wintonban. Visszakapta leányát!

XVIII.

Fiorsen hálószobája olyan volt - ahogy a szobaleány kifejezte magát - mint egy «valóságos

disznóól» - amíg végre kibújt onnan és rendbe lehetett hozni, mindennap újra. Egyenesen

tehetsége volt a rendetlenséghez, úgy össze-vissza dobálta szobáját, mintha nem egy, de

három férfi tanyázott volna benne. Ruhák, cipők, kefék, víz, pohár, újságok, francia regények

és cigarettavégek... hevertek szanaszét, sohasem ott, ahol lenniök kellett volna. És az

áporodott cigarettafüst megfeküdte a tüdejét a lánynak, aki teát meg meleg vizet vitt be reggel

a beretválkozáshoz.

Mikor, aznap reggel, Roseket bevezette hozzá a szobaleány, már régóta feküdt ébren a hátán

és álmodozva bámulta cigarettája füstjét, meg a négy legyet, amint a zöld függönyön át

beszűrődő napfoltban sütkéreztek. Ez a reggeli óra volt a teremtés ideje nála, ilyenkor látta

legjobban a zenei formákat, érzett ihletet ahhoz, hogy megszólaltassa őket. Utóbbi időben

olyan üresnek, nyomottnak érezte magát, de azon a reggelen megint megmozdult képzelete,

89

megint megszállta a félig ébren, félig álomban vibráló izgalmi állapot, mikor alakot ölt az

érzés és a szellem új megjelenési formát talál magának. Hallotta a szobaleány kopogását, halk

jelentését:

- Rosek gróf óhajt beszélni önnel - s azt gondolta magában:

- Mi az ördögöt akarhat tőlem?

Egy szertelenül csapongó, széles látkörű emberből feltétlenül ingerlékenységet vált ki, ha egy

szűklátkörűvel érintkezik, aki mindig pontosan tudja, hogy mit akar.

Bizonyára pénzért jött... vagy a leány miatt! Az a leány... bár már meghalna! Olyan puha,

csimpaszkodó teremtés. Kisbaba! Istenem! Milyen ostoba volt... ó, milyen ostoba! Először

Gyp... aztán ő! Megpróbálta lerázni magáról azt a leányt. Akár egy piócát próbálna lerázni!

Hogy kapaszkodott bele! Türelmes volt vele... és barátságos. Dehát mit csináljon, ha már

belefáradt! Csak Gyp kell neki, csak a felesége! És most, mikor talán egy órára sikerült

lerázni magáról a gondokat, mikor jól érezte magát... akkor kell, hogy jőjjön ez az alak és ott

álljon előtte azzal a sphinx arcával!

- Hát ülj le, Paul. Mi rosszat hoztál?

Rosek cigarettára gyujtott. Még Fiorsennak is feltűnt komor sápadtsága.

- Jobb lenne, ha Mr Waggeval törődnél, Gustav; nálam volt tegnap délelőtt. Nem furulyaszó-

ban beszél az az ember.

Fiorsen felült.

- A sátán hordja el Mr Wagget! Mi közöm hozzá?

- Én nem vagyok ügyvéd, de azt hiszem, nagy kellemetlenséged lehet... a leány fiatal.

Fiorsen rábámult és azt mondta:

- Mi az ördögért sóztad a nyakamba azt a leányt?

- Eszem ágában sem volt, kedves barátom.

- Dehogy nem. Te sóztad rám. Miféle játék volt ez? Te semmit sem teszel ok nélkül. Nagyon

jól tudod, hogy te csináltad az egészet. Nos, ki vele, mi volt a játékban?

- Azt hiszem, te nem veted meg az örömöket.

Fiorsen dühösen mondta:

- Ide hallgass. Nekem elég volt a barátságodból. Sohasem ismertelek ki tulajdonképpen. Most

vége! Hagyj békében.

Rosek mosolygott.

- Kedvesem, a barátság nem végződik csak így egyszerűen. Ezer fonttal tartozol nekem.

- Hát megfizetem. A feleségem kölcsönöz nekem annyit.

- Ó! Talán annyira szeret? Azt hittem, csak a zeneleckéit szereti.

Fiorsen közelebb csúszott hozzá és felhúzott térdekkel ült az ágy végén. Dühtől sziszegve

mondta:

- Menj ki innen! Megadom az ezer fontodat.

Rosek még mindig mosolygott.

90

- Ne légy bolond, Gustav! A hegedűvel a válladon férfi vagy... nélküle... gyermek. Feküdj

nyugodtan, barátom és gondolkozz M. Waggen. Vagy még jobb, ha eljössz hozzám és

megbeszéljük a dolgot. Isten veled - egyelőre. És nyugodjál meg.

Miután még leverte szivarja hamuját a Fiorsen könyökénél levő hamutálcára, eltávozott.

Fiorsen a fejéhez kapott. Átkozott mindenki... az apa, meg a leánya, Rosek meg a többi gaz-

emberek. Kiment a balkonra. A ház egészen csendes volt ott lenn. Rosek elment... legalább

megszabadult tőle! Gypet kiáltotta. Semmi válasz. Bement az asszony szobájába. Milyen

csodarendes. És finom ciklámen illat szállong benne. Kinézett a kertbe. Ott volt a fák alatt a

baby azzal a kövér fehérnéppel, Gyp sehol! Soha sincs itthon, mikor az embernek szüksége

van rá. Wagge! Megborzongott. Aztán visszament hálószobájába, elővett egy pálinkásüveget

egy elzárt szekrényből és jót húzott belőle. Ez megerősítette. Ismét bezárta a szekrényt és

felöltözködött.

Amint átment a zeneszobába, megállt a fák alatt és újjával csettintgetett a kisbaba felé. Néha

úgy érezte, hogy az aranyos kis teremtés a nagy sötét szemével, egészen olyan, mint Gyp.

Néha bosszantotta... kis, fura színű kölyök. Azon a reggelen, mialatt a gyermeket nézte,

hirtelen eszébe jutott a másik... az eljövendő és... keserves grimászt vágott. Mikor felfogta

Betty csodálkozó tekintetét, hogy ilyen csúnya arcokat vág a gyermekre, nagyot nevetett és

bement a zeneszobába.

Miközben hegedűjét hangolta, arra gondolt, milyen régóta nem volt itt benn Gyp és kegyetlen

igazságtalanságnak érezte ezt. Mintha az a nyomorult leány valamit jelentene! Gyp sohasem

szerette őt, sohasem adta azt, amit várt tőle, sohasem oltotta égő szomját! Ez a veleje a

dolognak. Sohasem találkozott még ilyen asszonnyal... aki így hagyta epekedni. Mindig

beleunt mindenikbe, hamarabb, mint azok ő bele. Gyp semmit sem adott neki! Vajjon

egyáltalában nincs szíve? Vagy talán másnak adta? Mit is mondott az a Paul a zeneleckéiről?

És hirtelen megdöbbentette, hogy nem tud semmit, egyáltalában semmit arról, amit tesz, hogy

hova megy, merre jár. Zeneleckék? Majdnem mindennap elment hazulról. Órákig maradt.

Hol? Egy más férfi karjában? Letette hegedűjét, mert a szó teljes értelmében rosszul lett.

Miért ne?

A felkorbácsolt érzékiség, ami olyan elviselhetetlenné teszi a féltékenységet, a tetőpontján

tombolt Fiorsennél. Megborzongott. De aztán arra gondolt, hogy milyen végtelenül gőgös,

milyen becsületes, minden passzivitása mellett is és ez hirtelen elvágta rémületét. Nem, Gyp

nem ilyen!

Odament egy kis asztalhoz, amelyen likőrös készlet állott és ivott egy keveset. Ez megnyug-

tatta. Aztán elkezdett játszani. Brahms hegedűversenyének egyik tételét vette elő és egymás-

után többször játszta át. De mindannyiszor ugyanazt a hibát csinálta. Nem figyelt oda.

Rettenetes ennek az ujjazata!

Zeneleckék! Vajjon minek kellenek neki? Idő és pénz pocsékolás... nem lesz belőle sose más,

mint dilettáns! Talán odament ma is? Már elmult dél. Hátha hazajött.

Visszament a házba. Nyoma sincs! A szobaleány bejött és megkérdezte, akar-e ebédelni?

Nem! A nagyságos asszony hazajön? Nem mondott semmit.

Bement az ebédlőbe, megevett egy piskótát és megivott egy brandyt szódával. Ez megnyug-

tatta. Aztán visszament a szalonba és leült Gyp íróasztalához. Milyen rendes! A kis naptáron

egy ceruzával rajzolt kereszt volt a mai nap mellett... szerda. Egy másik kereszt péntekhez.

Miért? Zeneleckék? Benyúlt egy kis fiókba és kivette a címjegyzékét. «H - Harmost, 305

Marylebone-utca», és utána ceruzával: «3 ó».

91

Három óra. Éppen most! Szeme megakadt egy kis színnyomaton, Bachansnő, lebegő zöld

szalagokkal, tamburint ráz egy meztelen Cupido felé. Az - íjjal és nyíllal kezében - bámul fel

rá. Megfordította. A hátára hegyes, bizonytalan betűkkel volt odaírva: «Kis barátnőmnek. - E.

H.»

Fiorsen a zongorához lépett. Felnyitotta és elkezdett játszani. Üres tekintettel bámult maga elé

nem is tudta, mit csinál tulajdonképpen. Nagy művész? Mostanában azt sem bánta, ha soha-

sem is lát hegedűt. Belefáradt abba, hogy odaálljon egy csomó ostoba arc elé, végignézze,

ahogy azok a tökfejűek összeütik ostoba tenyerüket, egyiket a másikhoz! Belefáradt az örökös

egyformaságba.

Felállt, bement az ebédlőbe és ivott egy kis pálinkát. Gyp ki nem állhatja, ha iszik. Nos, ne

maradna el olyan sokáig... a zeneleckéin. Zenelecke! Most mindjárt három óra. Elmegy és

megnézi, hogy mit csinál tulajdonképpen... elmegy és hazakíséri! Figyelmes lesz. Hátha a

kedvébe jár vele. Jobb, mint itt várni, amíg végre hazajön, zárkózott arcával. Még egy kis

pálinkát ivott, aztán fogta a kalapját és elment. A meleg napsütésben járt s mikor a házhoz ért,

kábultnak érezte magát. Egy szobaleány nyitott ajtót.

- Itt van Mrs Fiorsen?

- Igenis, sir. Meg méltóztatik várni?

Miért néz ez olyan különösen rá? Undok leány! Milyen rettenetesek a csunya emberek! Mikor

a szobaleány kiment, kinyitotta a várószoba ajtaját és hallgatózott.

Chopin! A dur polonaise. Jó! Vajjon ez Gyp? Nagyon jó! Kiment, le az átjáróba, húzta,

vonzotta a zongorajáték és halkan megnyomta a kilincset. A zene elhallgatott. Belépett.

*

Mikor Winton elment tőle, másfél óra mulva, azon a délután, Fiorsen még tovább állott a

kapuban. A pálinkával táplált féltékenysége, amelynek hatása alatt inzultálta feleségét és az

öreg Monsieur Harmostot, hirtelen elszállt belőle, mikor Gyp olyan fagyos hangon beszélt

vele az utcán. Azóta csak félelmet érzett és rettegése percről-percre nőtt. Vajjon megbocsát?

Valakinek, aki, mint ő is, mindig a pillanat hatása alatt cselekedett, s aztán ritkán tudta

pontosan, hogy mit tett, vagy kit bántott meg, valósággal titokzatos, sőt ijesztő volt Gyp

önuralma. Hova mehetett? Miért nem jött haza? Aggodalma, mint a hegyen leguruló kő, egyre

növekvő eleven erővel marcangolta. Hátha haza sem jön többet? Dehogy nem... haza kell

jönnie... ott van a baby... az ő babijük.

Először életében gondolt zavartalan elégedettséggel a gyermekre. Visszajött a kapuból és

miután megint megivott egy pohárkával, hogy erősítse magát, lecsapta magát a pamlagra a

szalonban. És mialatt ott feküdt, a pálinka melegítő hatása alatt, azt gondolta:

- Új lapra fordítok; felhagyok az ivással. Felhagyok mindennel. Vidékre küldöm a gyereket és

magammal viszem Gypet Párizsba, Berlinbe, Bécsbe, Rómába... mindenfelé... el Angliából, el

az övéitől, ettől az egész merev, ostoba népségtől! Szeret utazni!

Igen, boldogok lesznek még! Isteni éjszakák... Isteni nappalok... más levegő, nem ez a nehéz,

súlyos, amely ráfekszik az emberre, hogy inni kénytelen tőle... igazi ihlet... igazi zene! Párizs

utcáin a fa füstjének szaga, a Thiergarten ragyogása, Firenze külvárosaiban a szerenádák dala,

a tűzlepkék az olasz nyári alkonyatban... milyen édes, bódító emlék maradt benne mindebből!

A pálinka melege elszállt, hideg borzongás futott végig rajta és didergett. Behúnyta szemét.

Talán tud aludni, amíg visszajön. De csakhamar kinyitotta ismét szemét, mert... mint utóbbi

időben olyan gyakran... megint rettenetes dolgokat látott a sötétben... Arcokat, élénk, változó,

egyre szörnyűbb rémmé merevülő arcokat... és csupa üres lyuk lesz mindenik... lyuk... lyuk...

92

lyuk. Züllött... kusza, zavaros, emberi fagyökerekből összefont arcok! Szörnyűség! Kinyitotta

szemét, mert akkor eltüntek. Milyen csend volt. Még a kutyákat sem hallja. Felmegy és

megnézi a babyt.

Mikor átment a hallon, csengettek. Sürgöny! Letépte a borítékot.

- Gyp és a gyermek nálam vannak... levél megy... Winton.

Nevetve csapta a fiúra az ajtót és felrohant a lépcsőn. Minek...? Most már senki sincs ott!

Vajjon ez azt jelenti, hogy egészen elhagyta? Megállott Gyp ágyánál, rávetette magát és ott

feküdt a párnába fúrt arccal. És zokogott az ivástól fokozott zokogással. Elvesztette? Sohasem

látja többet behunyt szemét, nem tapaszthatja rá ajkát! Sohasem szívhatja tele érzékeit szép-

ségével! Felugrott. Elvesztette? Abszurdum! Az a nyugodt, fölényes, pokoli angol ember... az

apja... az csinálta az egészet... ellopta a gyermeket!

Lement és megint ivott egy kis pálinkát. Egy kicsit megnyugodott tőle. Mitévő legyen?

«Levél megy.» Menjen el a Bury-utcába? Nem. Inni fog! Mulatni!

Levette kalapját és kiment az utcára. Vad futással rohant, amíg egyszercsak szédülni kezdett

bele. Akkor autóba ült és elhajtatott egy Soho vendéglőbe. Reggeli óta csak egy piskótát evett,

ami különben sem nagyon tápláló. Levest rendelt és egy palack legfinomabb Chiantit... szilárd

ételre nem vágyott. Két óránál tovább ült ott, sápadtan, szótlanul, verejtékes homlokkal, néha-

néha vigyorgott egyet-egyet és az újjaival dobolt, a körülötte ülők mulatságára, de néha

rémületére is. Ha nem ismerik ott, gyanus szemmel nézték volna. Úgy féltíz körül, mikor

kiitta a borát, egy aranyat tett le az asztalra és elment. Nem is várta meg, hogy visszaadjanak

belőle.

A lámpákat már meggyújtották, de még nem sötétedett be egészen. Határozatlan léptekkel

ment a Piccadilly felé. Egy utcai leány ment el mellette és erősen megnézte. Karonfogta; ez

megerősítette s úgy mentek tovább együtt. Egyszercsak megállott a leány és ki akarta húzni a

karját; ijedtség cikázott át sötét szemű, kifestett arcán. Fiorsen keményen szorította és nagyot

nevetett:

- Gyerünk - mondta. - Olyan vagy, mint a feleségem. Akarsz inni valamit?

A leány a fejét rázta. Egy hirtelen mozdulattal kirántotta magát s mint a fecske, suhant el a

járda forgatagában. Fiorsen még mindig egy helyben állt és nevetett. Ma másodszor csúszott

ki ő a kezéből. A járókelők csodálkozva néztek rá. Undok ördögök! Egy grimasszal fordult ki

a Piccadillyből, elhaladt a St. James templom mellett és nekivágott a Bury-utcának. Termé-

szetesen nem fogják beengedni! De benéz az ablakon; virágcserepek vannak a párkányon!

Aztán hirtelen nagyot nyögött, hangosan... Gypre gondolt, ahogy otthon ül a virágok között.

Mikor az utca végéhez ért, egy hegedűs cincogott egy régi hegedűn. Fiorsen megállt és

hallgatta. Szegény ördög! Pagliacci! A hegedűs vállára tette kezét.

- Barátom - mondta. - Adja kölcsön a hegedűjét. Én híres hegedűs vagyok, összejátszom egy

kis pénzt magának.

- Vraiment, monsieur!

- Ah! Vraiment! Voyons! Donnez - un instant - vous verrez!

A hegedűs kételkedett ugyan kissé, de szinte hipnotizálva, átadta a hegedűt. Sötét arca

egészen felvidult, mikor látta, ahogy az idegen ember vállához emeli és ahogy megfogja a

vonót, megpengeti a húrokat. Fiorsen megindult az utcán felfelé. A virágcserepeket kereste.

Meglátta, megállt és elkezdte játszani a Che faro-t. Csodaszépen játszott; a másik hegedűs

nyomon követte. Most irigységgel, zavartan és egy kicsit elkáprázva hallgatta. Ez a magas,

sápadt monsieur a különös arcával, részeges szemével, beesett mellével úgy játszott, mint egy

93

angyal! Ó! De azért nem volt könnyű dolog pénzt összehozni ebben az átkozott városban!

Úgy játszhatik valaki, mint negyven angyal, mégsem hull egy árva garas sem az ölébe! Most

egy másik dallamba kezdett - mintha valaki egyenesen az ember szívébe markolászna... très

joli... rettenetes émelygős! De ime, egy monsieur, mint rendesen, becsukta az ablakot,

leengedte a függönyt! Csak úgy, mint mindig. A hegedűt és vonót visszanyomták az öreg

kezébe, nehány ezüstpénzt melléje és a különös, magas monsieur eltűnt, mintha az ördög

üldözte volna... ez aztán jó részeg volt! És azzal az érzéssel, hogy valamibe belekeveredett,

amit nem ért, tovább ballagott a szegény, nyomorult hegedűs s két utca hosszat meg sem állt.

Akkor megszámlálta az ezüstpénzt, amit Fiorsen a markába nyomott és alaposan megvizsgálta

a hegedűjét. Végül annyit mondott:

- Bigre! - és megindult hazafelé.

XIX.

Gyp alig aludt valamit. Háromszor is felkelt, odalopózott az ajtóhoz és megnézte az alvó

gyereket. A délután feldúlta idegeit. Nagy meleg volt és a hegedű hangja még mindig fülébe

csengett. Arról a kis Pois darabról mindjárt ráismert Fiorsen játékára. És ahogy apja hirtelen

leengedte a függönyt, abból aztán teljes biztonságot meríthetett. Ha látja, fél annyira sem hat

rá, mint így, ezzel a régi, megható emlékkel. Ismét összeforrasztotta vele a láncot, amiről azt

hitte, hogy örökre elszakította. A hegedű zokogása azt akarta mondani: - Bocsáss meg! Ó!

Bocsáss meg.

Annyival könnyebb lett volna otthagyni, ha gyűlöli. De amilyen nehéz volt élni vele, éppen

olyan nehezen tudta volna gyűlölni is. Olyan hajlékony ember volt... csak a merevet lehet

gyűlölni. Gyűlölte a tetteit és őt, mikor elkövette őket. De azután nem tudta gyűlölni, éppen,

mint ahogy nem tudta szeretni sem. Határozottság és praktikus gondolkozás visszatértek a

napvilággal. Jobb beismerni, hogy teljesen reménytelen esettel áll szemben és megkeményítni

a szívét.

Winton is álmatlanul töltötte az éjszakát... Hogy valaki az utcán játsszék, mint egy koldus, az

ember ablaka alatt! ez igazán a teteje mindennek! A reggelinél kijelentette, hogy elmegy az

ügyvédjéhez. Meg akarja beszélni vele, hogyan lehetne Gypet megkimélni az üldözésektől.

Valószinűnek tartotta, hogy szüksége lesz valami óvintézkedésre, de nem sokat értett az ilyen

kérdésekhez. Addig is ne menjenek ki az utcára, sem Gyp, sem a baby.

Gyp azzal töltötte el a délelőttöt, hogy levelet írt Monsieur Harmostnak, melyben sajnálatát

fejezte ki a történtek fölött, de nem közölte vele, hogy otthagyta Fiorsent.

Apja nyugodtan, de rossz hangulatban jött vissza a Westminsterből. Nagyon nehezen lehetett

vele megértetni, hogy a kisbaba Fiorsené is és ha követeli, törvény szerint joga van gyerme-

kéhez. Ez a fájó pont felszakította a régi sebet, eszébe juttatta, hogy saját leánya is más...

apához... tartozott régebben.

Azt mondta az ügyvédnek, hogy a pokolba kívánja azt a fickót és megbízta, hogy adja be a

válókeresetet, amelyben felajánlja, hogy kifizeti Fiorsen adósságait, azzal a feltétellel, ha

békét hagy ezután Gypnek és a gyermeknek. Miután közölte Gyppel elhatározását, bement a

rögtönzött gyermekszobába. Eddig csak azért érdekelte a kisbaba, mert Gyphez tartozott;

most már mint önálló egyéniséget kezdte megfigyelni a kis sötétszemű babát, amint olyan

nagy komolysággal szorította meg az újját. Most elmosolyodott a picike... nem valami hódító

mosollyal, de Wintonra kimondhatatlan hatást gyakorolt.

94

Minthogy előbb tisztázni akarta a válókereset kérdését, elvetette a Mildenhami átköltözés

tervét; de «egy makulányit sem lehet bízni abba a két gazemberbe», - szokta mondogatni - és

szigorúan ragaszkodott ahhoz, hogy csak két felnőtt kíséretében vigyék ki az utcára a gyere-

ket, s Gyp se járjon ki egyedül. Annyira ment az óvatosságban, hogy még Monsieur Harmost-

hoz is elkísérte péntek délután, sőt kijelentette, hogy kezet óhajtana szorítni az agg mesterrel.

Különös találkozás volt. Mindketten nagyon nehezen találtak valami mondanivalót egy-

másnak, mintha két különböző csillagzat lakói lennének. Talán egy-két percig tartott a barát-

ságos zavar, mikor Winton kifejezte óhaját, hogy meg akarja várni leányát és visszavonult a

másik szobába. Gyp pedig leült a zongorához.

Monsieur Harmost csendesen mondta:

- Nagyon kedves volt a levele, kis barátnőm... és az édesapja is nagyon kedves. De végtére is

csak bók volt rámnézve férje viselkedése. - És mintha minden resignációja benne lett volna

mosolyában. - Úgy, tehát most megint az édesapjával lakik? Vajjon mikor találkozik sorsá-

val? Szeretném tudni.

- Soha!

- Azt hiszi? Az lehetetlen! No, de ne pazaroljuk édesapja idejét. Munkához!

Winton megjegyzése a taxiban csak annyi volt:

- Egész kedves öreg.

A Burry-utcában Gyp szobaleánya várt rájuk izgatottan. Mikor reggel bement a zeneszobába,

ott találta a «művész urat» a pamlagon ülve, fogta a fejét és rettenetesen nyögött.

- Nem volt otthon az úr, mióta... mióta a nagyságos asszony... elment látogatóba, hát nem is

tudtam, mit tegyek. A szakácsnőért futottam és ketten feltettük az ágyra és minthogy nem

tudtuk, hogy a nagyságos asszony hol van, telefonáltunk Rosek grófnak és ő eljött... remélem,

nem haragszik érte a nagyságos asszony... és a gróf úr elküldött ide, a nagyságos asszonyhoz.

Az orvos azt mondja, hogy az agya van megtámadva és folytonosan a nagyságos asszonyt

kérdezi. Hát nem tudtam, hogy mitévő legyek?

Gypnek még az ajka is belesápadt.

- Várjon egy pillanatig, Ellen - mondta s bement az ebédlőbe. Winton utána.

- Ó! Apus, mit csináljak? Az agya! Rettenetes érzés volna a tudat, hogy én okoztam! El kell,

hogy menjek hozzá. Nem tudnám elviselni, ha igazán az lenne. Félek, hogy vissza kell

mennem, apus!

Winton bólintott.

- Én is veled megyek - mondta. - A leány menjen vissza a taxival és mondja meg, hogy mi is

útban vagyunk.

Gyp egy búcsúpillantást vetett a babára és keserűen gondolta:

- Ez az én sorsom és nincs menekvés!

Útközben szótlanul ültek mindketten... de Gyp egy percre sem engedte el apja kezét. Mialatt a

szakácsnő bejelentette Roseknek, hogy megjöttek, Gyp ott állt és elnézte a kertjét. Csak két

napja és hat órája, hogy itt volt az árvácskái mellett; és éppen itt, ezen a helyen csókolta meg

a nyakát Rosek! Kezét Winton karjába csusztatta és halkan mondta:

- Apa, ne csinálj nagy dolgot abból a csókból. Mit változtat a dolgon?

95

Egy perc mulva bejött Rosek. Mielőtt még Gyp szólhatott volna, Winton azt mondta:

- Most, hogy a leányom itt van, nincs többé szükség az ön szívességére. Jónapot.

Gyp egy egész picit összerezzent. Látta, hogy az éles szavak úgy hasítottak bele a külső

mázba, amivel Rosek felvértezte magát, mint a tőr a papirosba. Fanyar mosollyal hajolt meg

és kiment. Winton nyomon követte - mintha nem akarta volna, hogy egyedül legyen a hallban

a sok kalappal. Mikor a külső ajtó becsapódott, azt mondta:

- Nem hiszem, hogy ez még terhedre legyen valaha.

Gyp hálájába egy kis részvét is vegyült. Hiszen csak az volt a bűne, hogy őt kívánta.

Fiorsent átvitték a Gyp szobájába, mert tágasabb és hűvösebb volt, mint az övé. Éppen ki-

nyitotta a szemét:

- Gyp! te vagy az? Olyan iszonyúkat látok... ne menj el megint! Ó! Gyp. - Felült az ágyban és

Gyphez támasztotta homlokát. Gypben pedig - mint azon az éjszakán, mikor először jött haza

férje részegen - a feléledő vegyes érzelmek mellett vágy is ébredt arra, hogy gyámolítsa.

- Jól van, nincs semmi baj - suttogta. - Itt maradok. Maradj szép csendben és nemsokára

jobban leszel.

Egy negyed óra mulva mély álomba merült a beteg. Gypet szánalommal töltötte el az arcán

vonagló riadt rémület kifejezése. Minden olyan iszonyú, ami az aggyal van kapcsolatban. Itt

kell maradnia, felelős Fiorsen felépüléséért. Még ott ült mozdulatlanul az ágy mellett, mikor

az orvos jött és intett neki, hogy menjen ki. Barátságos képű ember volt s két mellényt viselt.

Mialatt beszélt, Gyp felé biccentett fejével és a fiatal asszony érezte, hogy minden biccentésre

lerántja házaséletének egy-egy titkáról a leplet. Az alvás a legjobb! Volt valami nagy

izgalma... persze! És... hm... egy kicsit sokat ivott... talán? Ezt most, természetesen, be kell

szüntetni! A gyomra és az idegei is meg vannak támadva. Látomásai vannak... szörnyűségeket

lát... ez biztos jel. Nem valami szolid életet élt, mielőtt megházasodott. És... mióta házas?

Jóindulatú szeme végigmérte Gypet tetőtől talpig. Másfél éve! Úgy! Nagyon sokat dolgozik a

hegedűjével? Persze! A zenészek mindig hajlamosak egy kicsit a mértéktelenségre... igen

nagyon ki van fejlődve a szépérzékük... a két végénél égetik a gyertyát! Az asszonynak

gondja legyen erre. Elment egy időre? Az apjánál volt? Igen. Senki sem tud úgy ápolni, mint

egy feleség. Valami kezelés? Adja be neki reggel és este, amit felír. A legnagyobb nyugalom!

Semmi izgatószer! Egy kis csésze erős kávé, tej nélkül, ha nagyon nagy depresszió mutat-

koznék. Maradjon az ágyban egyelőre. Semmi töprengés, semmi izgalom! Még fiatalember.

Sok vitalitás van benne. Nem kell túlzottan aggódni. Majd meglátják holnap, kell-e éjszakai

ápolónő. A hegedűhöz ne nyúljon legalább egy hónapig... semmi alkohol! Minden tekintetben

a legnagyobb mértékletesség. És egy utolsó jelentőségteljes pillantással erősen megnyomta a

«mértékletesség» szót. Aztán elővette töltőtollát, firkált valamit a noteszébe, kezet nyujtott

Gypnek, mosolygott, begombolta felsőkabátját és elment.

Gyp visszaült az ágy melletti székre. Micsoda irónia! Egyetlen egy vágya volt, megszabadulni

és most első sorban ő felelős ezért a letört emberért! Ha ő nincs, nem nyomná semmi a férje

lelkét... nem házasodott volna meg! De hát az ivás, az adósság, az a leány... az is mind az ő

lelkén szárad? És mikor megpróbálta felszabadítni őt és saját magát is... ime, az eredmény!

Valami végzetszerűség van talán benne, hogy tönkretegye a férfiakat, akikkel összeakad.

Szerencsétlenné tette az apját, Monsieur Harmostot... Roseket és a férjét! S mielőtt férjhez-

ment, hányan vallottak szerelmet és mentek el boldogtalanul! Odament a tükörhöz és hosszan,

szomorúan nézte magát.

96

XX.

A halvaszületett szabadulási kísérlet után Daphne Wingnek írt Gyp. Elmondta, hogy Fiorsen

beteg, megnevezett egy kis villát Mildenham közelében, ahol, ha akarja, zavartalanul és

nyugalomban töltheti a nehéz napokat, tolakodó kíváncsiságtól védetten s végül arra kérte,

engedje meg, hogy kárpótolja a felbontott szerződésért.

Másnap reggel megjelent Mr. Wagge; fekete, gyászszalagos cilinderben, fekete keztyűvel ott

állott a szalon kellős közepén. Lebámult a kertbe, mintha fel akarná idézni a nyári meleg estét,

mikor a holdfény kísérteties árnyékot vetett a napraforgókra és leánya ott künn csillogott. Gyp

jól láthatta szabad, vastag, vörös nyakát, a lehajló gallérral és a fekete máslival a ragyogóan

fehér ingelőn. Feléje nyújtott kézzel mondta:

- Hogy van, Mr. Wagge? Igazán szép öntől, hogy eljött.

Mr. Wagge hátrafordult. Puffadt arca levert volt.

- Remélem, jó egészségben találom, asszonyom. Gyönyörű hely ez itt. Én is nagyon szeretem

a virágot. Mindig ez volt a gyengém.

- Olyan vigasztaló érzés a virág Londonban.

- Igee.. en. Azt hiszem, dahliát kellene ültetni ide. - Miután engedett a homályos savoir faire

ösztönének és eleget tett homályos hízelgési vágyának, áttért a tárgyra. - A leányom meg-

mutatta az ön levelét. Nem akartam írni; ilyen kényes kérdésben, tanácsosabbnak véltem az

élő szót. Ön, az ön helyzetéhez képest, igazán nagyon szíves. Én is mindig Krisztusi csele-

kedetre törekszem. Ami husból van, az mulandó; az ember sohasem tudhatja, mikor kerül rá a

sor. Azt mondtam a leányomnak, hogy eljövök ide, meglátogatom önt.

- Nagyon örülök. Gondoltam is, hogy eljön.

Mr. Wagge a torkát köszörülte s aztán folytatta:

- Nem akarok keményen nyilatkozni egy bizonyos félről, az ön jelenlétében, különösen,

miután olvastam, hogy beteg, de igazán nem tudom, hogyan viseljem el ezt a helyzetet. Nem

tudom rászánni magam, hogy pénzre gondoljak ezzel kapcsolatban; pedig igazán nagyon nagy

veszteséget jelent a leányomra nézve. Csak úgy dagadozott bennem az apai büszkeség, mikor

rágondoltam. A leányom neve... elvégre az enyém is; és, igazán, nem azért mondom, de köz-

tiszteletnek örvendek... rendes, templombajáró ember vagyok... azt hiszem, ezt már mondtam.

Néha, higyje el, úgy érzem, hogy már nem bírok magammal és csak az... meg ön, ha szabad

így mondanom, tartanak vissza...

Fekete keztyűs keze ökölbe szorult, aztán ismét kinyílt és cserélgette széles, kifényesített

cipőbe bújtatott lábát. Gyp egyre ezt nézte, nem mert a derék ember szemébe nézni, mialatt a

keresztényi cselekedetről a garasra, a köztiszteletről a világra, a nagy dühéről őrá fordult a

beszéd sora.

- Kérem, engedje meg, hogy azt tegyem, amit szeretnék, Mr. Wagge. Nagyon szerencsét-

lennek érezném magam, ha nem tehetném meg azt a csekélységet.

Mr. Wagge az orrát fújta.

- Nagyon kényes dolog - mondta. - Nem tudom, mi lenne a kötelességem. Igazán nem tudom.

Gyp felnézett.

- A legfontosabb megkímélni Daisyt a szenvedéstől. Nem igaz?

97

Mr. Wagge arcán egy pillanatra olyan kifejezés ült, mintha azt akarta volna mondani:

«Szenvedés! Bízzuk ezt az apára!» Aztán elmosódott a gőgös vonás; kis szemében az érdekelt

hím hevessége villant fel; elfordította tekintetét. Gyp lágyan mondta:

- Az én kedvemért!

Mr. Wagge helyrebillent tekintete zavartan tapadt az asszony derekára. Nagyon igyekezett

meglágyítni hangját, úgy mondta:

- Ha így állítja be a dolgot, igazán nem tudnám visszautasítani. De köztünk maradt szó

legyen... nem tudom megváltoztatni az álláspontomat.

- Az természetes. Nagyon köszönöm. Majd értesít később. Nem akarom olyan sokáig igénybe

venni az idejét. - És a fiatal asszony nyujtotta kezét búcsúzóul.

Mr. Wagge kissé sokáig tartotta fogva.

- Nos, valami megbeszélésem van - mondta - egy úrral van találkozóm Campden Hill-ben. Én

mindig pontos szoktam lenni. Jónapot kívánok.

Gyp elnézte, ahogy a szögletes, fekete alak kiment a külső kapun, miközben nagy buzga-

lommal igyekezett begombolni fényes keztyűjét, aztán felment és megmosta az arcát, meg a

kezét.

*

Fiorsen állapota napokig erősen hullámzott; de éppen jókor jött az összeomlás és óráról-órára

csökkent a veszedelem. Két teljesen «fehér» hét után már semmi más nem maradt hátra - az

orvos szavai szerint - mint «tengeri levegő és lehetőleg elkerülni az előbbi állapotot előidéző

okokat».

Gyp szigoruan elzárt előle mindent, beleértve saját magát is; de csak addig tudta ellenőrizni,

amíg pórázon tartotta gyengesége. Közben néhány keserves órát élt mégis át, amíg elküldött a

kisbabáért, Bettyért és a kutyákért s véglegesen elfoglalta ismét helyét otthonában.

Fiorsen összes adósságait kifizette, beleszámítva a Roseknek járó ezer fontot, meg a Daphne

Wing veszteségét is. A táncosnő lement a magányos villába, ahol soha hírét sem hallották s

kegyetlen félelemben töltötte napjait, mély gyászban, kis arany karikagyűrűvel újján.

Augusztust és szeptember első felét Bude közelében töltötték. Fiorsen szenvedélyesen szerette

a tengert s csodálatosan lefékező, csillapító hatással volt rá az ottani élet. Különben is

alaposan megrémült s ezt nem lehet olyan könnyen elfelejteni. Egy kis majorban laktak; a

művész a lehető legjobb barátságban volt a körülöttük élő egyszerű néppel, ami azt jelentette,

hogy elragadóan kedves tudott lenni. Állandóan azon igyekezett, hogy elvonja «hableányát» a

babától, odavonzza magához a füves szirtek mentén a sziklák és sárga homok közé. Leg-

nagyobb gyönyörűsége telt abban, hogy minden nap egy-egy új kis öblöt fedezett fel, ahol

fürödhettek s aztán a napon száríthatták magukat. Gyp igazán olyan volt, mint valami

hableány a mohos sziklán, amint szorosan összezárt lábait belelógatta a kis tócsába és újjaival

bontogatta összekuszált haját. Ha szerette volna a férfit! De még itt, ennyire közel a

természethez, ahol annyival elviselhetőbbnek mutatkozott, sem nyílt meg szíve egy pillanatra

sem előtte, sohasem remegett meg hangjára, nem dobogott hevesebben csókjára. Olyan más

volt a szeme, mikor a gyermekét nézte és mikor férjére pillantott, hogy még a legnagyobb

egoistának is fel kellett, hogy tűnjön a különbség. A férfi végül is gyűlölni kezdte a kis

vetélytársat és a fiatal asszony észrevette ezt a gyűlöletet.

Mikor megfordult az idő, megint nyugtalanság szállta meg Fiorsent, majd elepedt hegedűje

után s visszamentek a városba. A művész vasegészségnek örvendett. De Gyp sohasem tudott

megszabadulni az érzéstől, hogy ez csak szélcsend s amint megérkeztek, egyre sötétült benne

98

ez az érzés, mint ahogy a felhő sötétül az égen verőfény után. Gyakran gondolt Daphne

Wingre, írt is neki és a táncosnő így válaszolt:

«Kedves Mrs Fiorsen!

Ó, milyen kedves öntől, hogy ír nekem, mert tudom, hogy mit érezhet velem szemben;

és olyan kedves volt, hogy ide hozatott. Megpróbálok nem gondolni semmire, de,

természetesen, az nem megy olyan könnyen; és most már nem törődöm semmivel,

legyen ami lesz. Anyám is lejön ide, később. Néha ébren fekszem egész éjjel és hallga-

tom a szelet. Nem találja, hogy a szél a legszomorúbb dolog a világon? Vajjon meg-

halok? Remélem, meg. Ó, igazán remélem. Isten vele, kedves Mrs Fiorsen. Sohasem

bocsátom meg magamnak, amit ön ellen vétettem.

Az ön hálás

Daphne Wingje.»

Egyetlen egyszer sem esett szó kettejük között a leányról. Gypnek sejtelme sem volt róla,

vajjon gondol-e még Fiorsen néha a kis táncosnőre és tudja-e, hogy mi lett belőle? De most,

hogy közeledett a kritikus idő, Gyp napról-napra jobban meg volt győződve arról, hogy

kötelessége meglátogatni szegénykét. Írt apjának. Az öreg úr, egy kis Harrogate-i nyaralás

után Rosamund nénivel, visszatért Mildenhamba. Winton azonnal válaszolt. A madam már

lent van; egy másik nő is van ott, úgylátszik, valószínűleg az anya, de persze, nem érdeklődött

iránta. Nem jöhetne le Gyp? Egyedül van és már megkezdődött a szaporodás. Rávallott

Wintonra, hogy ilyen száraz megállapítás mögé rejtse vágyódását. De a gondolat, hogy örö-

möt szerez apjának és egy jót galoppozhat a vadászkutyákkal, megerősítették Gypben az

érzést, hogy le kell mennie. A baba kitűnően volt, Fiorsen nem ivott, egész nyugodtan

lecsíphet magának egy kis szünidőt és megnyugtathatja lelkiismeretét a leánnyal szemben.

Cornwall óta megint játszott Fiorsennel a zeneszobában, úgy mint azelőtt és egy reggeli

gyakorlás után mondta:

- Ma délután lemegyek Mildenhamba egy hétre. Apa nagyon egyedül van.

Látta, hogy Fiorsen nyaka elvörösödik.

- Hozzá? Nem. Ellop téged is, ahogy ellopta a gyermeket. Küldd el neki a kicsit, ha kívánja.

Ne te menj. Ne!

Erre a váratlan kitörésre lázadozás robbant fel Gypben. Soha semmit sem kér tőle. Ezt igazán

nem lenne szabad megtagadnia.

A férfi odament mögéje és átölelte.

- Gypem, kellesz itt nekem... olyan egyedül vagyok én is. Ne menj el!

A fiatal asszony megpróbálta szétfejteni az ölelő karokat, de nem sikerült s még haragosabb

lett. Hidegen mondta:

- Más okom is van rá.

- Nem lehet olyan ok... hogy elraboljon tőlem.

- A leány, akinek gyermeke lesz tőled, lent van Mildenhamban; meg akarom nézni, milyen

állapotban van?

Ekkor elengedte az asszonyt Fiorsen és a pamlagig hátrálva, leült:

Gyp azt gondolta magában:

- Nagyon sajnálom... de úgy kell neki.

99

- Meg is halhat. Le kell mennem; de nem kell attól félned, hogy nem jövök vissza. Mához egy

hétre itthon leszek. Megigérem.

A férfi mereven nézett rá.

- Igen. Nem szoktad megszegni a szavad; nem fogod megszegni most sem. - De aztán hirtelen

hozzátette ismét: - Gyp! Ne menj el.

- El kell mennem.

Megölelte.

- Akkor mondd hát, hogy szeretsz!

De Gyp nem tudta mondani. Egész más dolog eltűrni az ölelést és egészen más ilyesmit

állítani. Mikor végre kiment a szobából Fiorsen, Gyp lesimította haját és maga elé meredt,

kemény tekintettel gondolta magában:

- Itt... ahol azzal a leánnyal láttam őket...!

Késő délután érkezett Mildenhamba. Winton várta az állomásnál. Útban hazafelé elhaladtak a

kis villa előtt, ahol Daphne Wing lakott. Egy kis liget mögött állott a zölddel befuttatott,

egyszerű téglaház, a még mindig nyíló napraforgókkal zsúfolt kerttel. Pettance, az öreg zsoké

lakott benne özvegyasszony leányával és három apró unokájával. «A bőbeszédű vén gaz-

ember», ahogy Winton nevezni szokta, még mindig alkalmazva volt a mildenhami istállóban,

leánya pedig mosott az egész házra.

Gyp ugyanazt az ápolónőt vette Daphne Winghez, aki annakidején mellette volt s az ő öreg

doktora volt kiszemelve a vezető istenség szerepére. A kis ház teljesen kihaltnak látszott. Gyp

nem akart megállni, annyira vágyódott már otthona után, látni a régi szobákat, beszívni a ház

ódon szagokkal teli levegőjét, megveregetni öreg lovát, érezni cukrot szimatoló orrát. Olyan

jó volt megint itthon lenni, erősnek, egészségesnek, lóratermettnek érezni magát. Milyen jól

esett az öreg Markey mosolya, amivel a kapuban fogadta! Még a hall sötétsége is kedves volt,

a lemenő nap beszűrődő sugaraival, amint rávetődtek a tigrisbőrre. Hányszor rogyott le rá

halálos fáradtan, vadászat után!

Az öreg Pettance éppen az utolsó simításokat végezte Gyp kancáján. Beretvált, csontos arcán

széles mosoly ült.

- Jóestét, miss. Gyönyörű este van, madam! - Villogó, barna kis szemén már meglátszott az

idő lehelete, amint szeretettel emelte úrnőjére.

- Hogy van, Pettance? És Annie, meg a gyermekek? Mit csinálnak? És hogy van ez a drága

öreg?

- Nagyszerűen, miss. Ügyes, mint a macska. Úgy fog repülni holnap, mint a madár, ha

kilovagol vele.

- Hogy van a lába?

Gyp szakértelemmel tapogatta meg az állat izmos lábát.

- Még egyetlen egyszer sem dagadt meg, mióta beállítottam... Egész július, augusztusban

künn legelt, de azóta itt tartom; gondoltam, hogy el tetszik látogatni hozzánk.

- Pompásak az izmai, érzem! - s még mindig lehajolva kérdezte aztán: - És hogy van a

lakója... az a fiatal asszony, akit magához küldtem?

- Hát hiszen nagyon fiatal teremtés az istenadta és az ilyen fiatalok szörnyűmód felizgatják

magukat ilyenkor, teccik tudni; azt hinné az ember, hogy sohasem... - látható megerőltetéssel

100

nyelte le a szavakat - látott még közelről lovat! - Hát ez már így van. És az anyja milyen

figurás fejérnép! Sokat mérgelődök rajta. Nagyon az idegeimre megy! Nincs annak művelt-

sége, kérem... ott van a baj. Rossz klasszis! De a madám, az nem tűr semmi bolondságot. Hát

így vagyunk. Aztán hát nem csoda, hogy az a szegény fiatal teremtés hisztérikás... ilyen

fiatalon elveszteni a férjét!

Gyp még mielőtt felnézett, érezte az öreg gonosz mosolyát. De mit bánja, ha sejti is az igazat.

Nem árul ez el soha semmi istálló-titkot.

- Ó, instálom, szép kis komédiákat értünk meg eleinte és milyen sírás-rívás vót! Én a mellette

való szobában alszok... teccik tudni... hát kérem, éccakánként... mi vót ott! De hát persze,

ilyen fiatalon özvegyen maradni! Hát mit is várjon az ember szegénykétől! Emlékszem, mikor

Írországban lovagoltam O’Neill kapitánynak. Ott is vót egy fiatal asszony...

Gyp gondolta magában:

- Ha megered az öreg nyelve, nem leszek idejében otthon ebédre! - És közbevágott:

- Ó, Pettance, ki vette meg a fiatal barna lovat?

- Mr Bryan Summerhay, nagyságos asszonyom, odaát Widringtonban! Vadászlónak vette,

meg a városba lovagolni.

- Summerhay? Ó! - Gyp maga előtt látta a fiatalembert, tiszta szemével, gúnyos mosolyával a

gesztenyebarna kancán, azt a vakmerő fiatalembert, aki annyira emlékeztette valakire.

- Azt hiszem, ott jó helye lesz.

- Ó, igen, miss, jó helyen lesz... a fiatal úr is jó ember. Eljött ide, megnézni az állatot és a

nagyságos asszony után kérdezett. Mondtam, hogy most már férjes asszonynak teccik lenni. -

«Ó! - mondta a fiatal úr. Gyönyörűen lovagolt!» - És megmondta, milyen lovon teccett ülni.

A százados úr éppen nem volt itthon, hát megengedtem, hogy kipróbálja a lovat; átugratott

vele vagy két kerítést és mikor visszajött, azt mondta: «Rendben van! Megveszem.» Nagyon

kellemesen beszélt és nem sok időt pocsékolt..., még egy hét sem telt bele s elvitette a lovat.

Jó vásárt csinált; de erős lovas is ám és merész, de, ha szabad úgy mondanom, rossz a

kezefogása.

- Úgy van, Pettance; de most be kell mennem. Mondja meg, legyen szíves, Annienak, hogy

holnap benézek hozzá. Nem felejti el?

- Rendben van, miss. A vadásztársaság hét óra harminckor találkozik a Filly keresztnél. Ott

teccik lenni?

- Hogyne! Jóestét!

Végigrohant az udvaron és gondolta:

- «Gyönyörűen lovagol». Milyen kedves. Örülök, hogy nála van a lovam.

XXI.

Még kihevülve a reggeli lovaglástól, indult útnak másnap délben Gyp a kis ház felé. Enyhe

szeptemberi nap volt, mikor a frissen felmelegedett levegő felszállt már a tarlóról és a

sövénykerítések még nedvesek a harmattól. A legrövidebb út két mezőn keresztül vitt a falu

közös legelője mentén; a virágos vadrózsabokrokon fehérnemű száradt. Nem találkozott egy

árva lélekkel sem. Átvágott az úton és befordult a kis kertbe. Napraforgó, meg margaréta

virított buja összevisszaságban a vörös tégla kertfal mellett, a már sárgásan foltos jegenyék

101

alatt. Magányos, üres szék állott a nyitott ablak alatt, rajta a nyitott lapokkal lefelé fordított

könyv. Az egyik kéményből fölszálló, vékony füstoszlop volt az egyetlen életjel. Gyp

habozva állott meg a félig nyitott kapuban. Milyen nagy a csend, szinte természetellenesnek

találta. Éppen felemelte a kezét, hogy kopogtasson, mikor keserves zokogás ütötte meg fülét.

Benézett az ablakon. Egy zöldruhás asszony ült az asztal mellett és zokogott a zsebkendőjébe.

Nyilván Mrs. Wagge lehetett. Abban a pillanatban nyögés hallszott át a szomszéd szobából.

Gyp megkopogtatta az ablakot, ott, ahol a zöldruhás asszony ült. Az ablak kinyilt és ott állt

Mrs Wagge. Orra, szeme, arccsontja kivöröslött sovány, savanyú arcából, zöld ruhájából és

zöldes hajából, (mert őszülni kezdett és festette a haját valami kamillaszagú, sárga folyadék-

kal). Gypre olyan benyomást tett, mint a zöld vackor, mikor egész természetellenesen pirul

meg a nagy napon. Arcán fénylő csíkok húzódtak végig és zsebkendőjét még mindig kezében

gyűrögette. Rettenetes dolog ilyen kihevülten, frissen odaállani egy szerencsétlen, elkesere-

dett asszony elé. Gyp meg szeretett volna szökni. Úgy érezte, hogy általában borzasztó ide-

jönni valakinek, aki összefüggésben van vele. Nyájasan mondta:

- Mrs. Wagge? Kérem, bocsásson meg... de szeretném tudni, van-e valami újság?

Az asszony úgy állt ott, mint aki ellentétes érzelmek közt vergődik. Végül zokogva mondta:

- Ma reggel... született meg... holtan.

Gypnek elállott a lélekzete is. Ezért szenvedett szegény annyit? Az anyasága lázadozott és

elszomorodott; de józan esze azt mondta: Jobb így! Sokkal jobb!

- És hogy van?

- Rosszul, nagyon rosszul. Igazán nem is tudom, mit mondjak... egész meg vagyok zavarva

magam is. Olyan borzasztó!

- Itt van az ápolónőm?

- Itt. Nagyon nyakas teremtés, de érti a dolgát, azt nem lehet tagadni. Daisy nagyon le van

gyengülve. Ó! igazán borzasztó! Persze, most temetést is kell rendezni. Se vége, se hossza a

sok rémségnek! És mindez azért a... azért az emberért.

Mrs. Wagge elfordult és ismét belezokogott a zsebkendőjébe.

Gyp kilopózott. Habozott egy ideig, vajjon menjen-e fel, vagy nem, de aztán mégis felment

halkan. Bizonyára az első szobában fekszik szegény leány... ugyanaz a leány, aki alig egy éve

még, olyan naiv fontoskodással tárgyalta, hogy vajjon kötelessége-e barátot keresni magának.

Az ápolónő kinyitotta egy újjnyira az ajtót és kinézett. Mikor látta, hogy ki van kinn, kisurrant

a folyosóra.

- Maga az, kedves! Szép, hogy eljött!

- Hogy van a beteg?

- Elég jól... a körülményekhez képest. Tudja, mi történt?

- Tudom. Láthatnám egy percre?

- Nem nagyon tanácsos. Nem tudok kiigazodni belőle. Nincs annak egy fikarcnyi esze sem.

Azt hiszem, nem akar meggyógyulni. Biztosan a férfi miatt. - Gypre nézett, úgy kérdezte. -

Eltaláltam? A férfi megunta?

- Úgy van.

Az ápolónő végigmérte Gypet tetőtől talpig.

102

- Élvezet magára nézni. Milyen kitűnő színei vannak. Mégis, azt hiszem, jót fog neki tenni, ha

meglátja. Jőjjön be!

Gyp bement az ápolónő után. Behunyt szemével, még mindig verejtéktől csapzott szőke hajá-

val a homlokán, egyik hófehér kezét a takaró fölött szívére szorítva... a kandiscukor törékeny

madonnája! Az egyetlen szín az egész ágyon az arany karikagyűrű az újján.

- Nézze, kedves, milyen látogatót hoztam.

Daphne Wing szeme és ajka szétnyílt kissé, aztán ismét összecsukódott. Gyp agyán keresztül-

villant a gondolat:

- Szegény teremtés! Azt hitte, ő és csak én vagyok!

A hófehér ajk megszólalt:

- Ó! Mrs. Fiorsen, ön az!... Milyen kedves öntől!

Megint kinyílt a szeme, de most egészen másképpen.

Az ápolónő kilopózott. Gyp leült és bátortalanul megérintette a beteg kezét.

Két könny gördült le lassan a leány arcán.

- Már túl vagyok rajta - mondta alig hallhatóan - és nincs semmi... Halott volt, szegényke. Én

sem akarok élni. Ó! Mrs. Fiorsen, miért nem hagynak engem is meghalni?

Gyp föléje hajolt és megsímogatta a kezét. Nem tudta nézni azt a két lefelé gördülő könny-

cseppet. Daphne Wing tovább suttogott:

- Ön jó hozzám. Úgy szeretném, ha szegény kis gyerekem élne.

Gyp felegyenesedett és nagy erőfeszítéssel mondta:

- Legyen erős! Gondoljon a művészetére.

- Tánc! - Egész picit nevetett. - Milyen régnek tetszik!

- Igen, de most megint úgy lesz minden, mint régen.

Daphne Wing halkan felsóhajtott.

Csukott szemmel és szájjal, alabástrom fehérségében tökéletes volt az arca, így megtisztulva a

kis közönségességektől. Különös, játéka a természetnek, hogy ez a fehér virágarc Mr. és Mrs.

Waggetól származhatik!

Daphne Wing kinyitotta a szemét.

- Ó! Mrs. Fiorsen, olyan gyengének érzem magam és olyan elhagyottnak... sehol semmi.

Gyp felállott. Nagyon is belement a leány hangulatába, félt, hogy észreveszi.

- Mikor a madam azt mondta, hogy látogatót hozott, azt hittem, ő az; de most már nagyon

örülök. Ha úgy nézett volna rám, mint egyszer... mindjárt meghaltam volna.

Gyp ajkával megérintette a verejtékes homlokot. Még mindig érzett rajta egy picit a narancs-

virágszag.

Ki a kertbe és elsietett; de a helyett, hogy a mezőn ment volna át, a kis ház mellett befordult a

ligetbe. Ott leült egy fatörzsre, kezét arcához szorította, könyökét mellére s úgy nézett bele a

napsugaras bozótba, az egymást kergető legyekre.

Szerelem! Vajjon mindig gyűlöletes és tragikus? Rácsapni, elragadni, elrohanni! Vagy egy-

másra csapni és túl hamar elsietni. Hát sohasem csap úgy egymásra kettő, hogy összetapad-

103

janak és azután egyek legyenek örökre? Szerelem! Tönkretette apja életét, a Daphne Wingét;

sohasem akkor jön, mikor akarják; mindig, mikor nincs rá szükség. Rosszakaratú vándor;

kifárasztja a lelket előbb, mint a testet, vagy a testet, előbb, mint a lelket. Jobb, ha az ember-

nek nincs semmi dolga vele... sokkal jobb! Melyik szabad ember szeretne rabszolga lenni

általa, mint Daphne Wing, vagy, mint a saját férje, a maga sóvárgásával olyan asszony után,

aki nem szereti, vagy mint az apja, egy emlék rabja! És amint elnézte a napsütést a tisztáson,

gondolta magában Gyp:

- Szerelem! Maradj távol tőlem!

Minden reggel elsétált a kis házhoz, minden reggel belebotlott Mrs. Waggebe. A derék

asszony megkedvelte Gypet s bizalmasan közölte az ápolónővel, aki viszont továbbmondta

Gypnek, hogy «milyen előkelő... és olyan gyönyörű szeme van... egészen olasz!»

Mrs. Wagge is azok közé tartozott, akiknél az előkelőség iránti rajongás túlcsap a tiszteletre-

méltóság iránti érzett elragadtatáson. Ez az előkelőség - imádat késztette arra, hogy kiképez-

tesse leánya tánctehetségét. Ki tudja, mire jó, manapság? Elmondta Gypnek, hogy «úgy

neveltem Daisyt, mint valami ladyt... és ime, most itt az eredmény!» Közben fürkészve nézte

a fiatal asszony haját, fülét, kezét, lábát. A temetés rettenetesen izgatta.

- A Daisy Wing nevet mondtam be; a leányomat Daisynek keresztelték és Wing a művészi

neve, így hát megvan mind kettő és igazat mondtam. És nem hiszem, hogy valaki rájőjjön az

összefüggésre. Úgy-e, nem? Az apát, mit gondol, nem jelenthetném be mint megboldogult

Joseph Winget? Ez nem élő alak... és valakit be kell hogy mondjak. Nem tudnám elviselni,

hogy az emberek megtudják az igazat. Mr. Wagge is nagyon oda lenne. Ez már belevág az

üzleti érdekébe is, tetszik tudni. Ó! igazán borzasztó!

Gyp halkan mondta:

- Nem hiszem, hogy be kellene mondani valakit.

Halálos sápadt volt ugyan Daphne Wing és levert, de azért hamarosan meglátszott rajta, hogy

kilábal betegségéből. Napról-napra színesebb és közönségesebb lett. Végül majd, őrült szenve-

délyéből kigyógyulva, kissé keményebben és talán egy kicsit elmélyülve tér vissza Fulhamba.

Az utolsó napon ismét a kis erdőben sétált Gyp és ugyanarra a tönkre ült. A napsugár ferdén

esett a sárguló lombokra köröskörül. Egy megrémült nyúl ugrott ki a bokorból és futott vissza;

az erdő szélén varjú károgott élesen és ugrált ágról-ágra. Most, hogy nemsokára ismét vissza

kellett mennie Fiorsenhez, belátta, hogy nem volt okos dolog idejönnie. Mióta sűrűbben

érintkezett a leánnyal, még elviselhetetlenebbnek érezte a férjével való együttélés gondolatát.

Csak a gyermek utáni vágyódás húzta haza. Majdnem gyűlölte már azt az embert. És ez

legyen a gyermek apja! Igazán nevetséges gondolat. Még annyira sem köti hozzá ez a kis

teremtés, mintha valami véletlen találkozás gyümölcse lett volna; a nimphát űző faun játéka.

Nem! Csakis az övé! Aztán valami lázas vágyódás fogta el a kisbaba után és elnyomott

minden más gondolatot.

Másnap reggel visszakísérte Winton Londonba. Mikor beültette az autóba, megkérdezte:

- Nálad van a Bury-utcai lakás kulcsa? Jól van! Ne felejtsd el, Gyp, bármikor, éjjel-nappal

rendelkezésedre áll.

Sürgönyzött Fiorsennek és három óra tájt érkezett haza. Férje nem volt otthon. A sürgöny

kibontatlanul hevert az asztalon. Felrohant a gyermekszobába. A kis baba fájdalmas hangja

ütötte meg fülét, mint mikor valaki nem tudja megmondani, hogy mije fáj. Azzal a félig

diadalmas gondolattal nyitott be:

- Talán utánam sír!

104

Betty rákvörösen ült a bölcső mellett és ringatta a gyermeket; közben gondtelt arccal

nézegette a kis babát. Mikor meglátta Gypet, felkiáltott:

- Ó! be jó. Ó! Kedvesem! Mennyire örülök! Nem tudom, mit kezdjek a kicsikével ma reggel

óta. Mihelyt felébred, hangosan sír. És máig olyan volt, mint egy kis angyal. No, no!

Gyp felvette a gyermeket. Nagy fekete szeme abban a pillanatban értelmes megnyugvással

pihent anyján. De az első mozdulatnál megint fájdalmas sírásba kezdett. Betty azt mondta:

- Így megy ez ma reggel óta, mióta Mr. Fiorsen benn volt nála. Annyi bizonyos, hogy Baby

nem szereti az apját. Olyan különösen bámul mindig a gyermekre. Ma reggel azt gondoltam...

igen - gondoltam magamban: Hiszen az apja! Ideje, hogy a gyermek megszokja az apját. És

egyedül hagytam őket egy pillanatra. És mikor visszajöttem - csak éppen odaát voltam a

fürdőszobában - az úr kirohant a szobából. Az arca dühös volt és a kisbaba ordított! Azóta

csak éppen akkor hallgatott el, mikor elaludt.

Gyp magához szorította a kicsikét és csendesen ült.

- Milyen volt egész idő alatt az úr?

Betty zavartan simítgatta kötényét; holdvilág arcán meglátszott, hogy kínban van.

- Hát - kezdte - azt hiszem, iszik! Ó! bizonyos vagyok benne, hogy iszik. Megéreztem rajta. A

harmadik napon kezdődött. És az elmult éjjel rettenetes későn jött haza... hallottam, ahogy

felfelé botorkált a lépcsőn. Ó, szegénykém... olyan kár érte!

A gyermek elcsendesedett anyja ölében, de hirtelen megint felsírt. Gyp azt mondta:

- Betty, én azt hiszem, a karja fáj. Akkor sír így fel, ha valami hozzáér. Talán egy gombostű,

vagy valami olyasféle lehet benne. Nézzük meg. Vetkőztesd le. Ó!... nézd!

Mindkét kis karon, a könyök fölött sötétkék nyomok voltak, ahogy kegyetlen újjal össze-

csípték. A két nő egymásra nézett.

- Ó!

Gyp bíborvörös lett. Szeme megtelt könnyel, de mindjárt meg is száradt. Amint Betty

meglátta most már sápadtra vált arcát, összeszorított ajkát, elnyomta sikoltását. Bekenték a

gyermek karját és bekötözték vattával, aztán Gyp bement hálószobájába, rávetette magát az

ágyra és kétségbeesetten zokogott bele a párnába.

Tisztán dühében sírt. Az állat! Így belefúrni karmát abba a drága húsba! Csak mert szegény

kis teremtés sírt, mikor meglátta a macskaszemét. Állat! Ördög! És majd odajön hozzá sírni,

könyörögni: «Gypem! Igazán nem akartam... hogy is gondolhattam volna, hogy fáj? A sírása

olyan... Miért sír, ha engem lát? Meg voltam bántva! Igazán nem gondolkoztam». Szinte

hallotta, ahogy védekezik, sóhajt, hogy bocsásson meg neki. De nem... ezúttal nem!

A könnyzápor elállt. Csendesen feküdt és hallgatta az óra ketyegését. Közben felszámlált

százféle rosszakaratú apróságot, mindmegannyi bizonyítékot, hogy milyen gonosz a gyermek-

hez... a saját gyermekéhez. Hogy is lehetséges ilyesmi? Talán igazán közel van a megőrülés-

hez? Erre a gondolatra olyan hideg borzongás futott végig rajta, hogy bebujt a dunyha alá.

Annyi józan esze és ítélőképessége maradt még, hogy belássa, mennyire Fiorsen fékezhetetlen

ideg-izgalmának tudható be az ilyen kitörés, éppen, mint a Monsieur Harmosttal, vagy apjával

és a többiekkel való jelenet. De ez nem csillapította le érzéseit. A gyermeke! Az ártatlan

csöppség! Már gyűlölte férjét; és a leghidegebb, legbántóbb, legkegyetlenebb dolgokat

gondolta ki, amiket mondani fog neki. Igen sokáig szenvedett.

Azon az estén nem jött haza Fiorsen. Gyp feküdni készült tíz órakor. Nagyon vágyódott

gyermeke után - szerette volna bevenni magához. Érezte, hogy nem tanácsos ott hagyni a

105

gyermekszobában. Bement utána, ölbevette az alvó gyermeket, bevitte a hálószobájába és

bezárta az ajtót. Aztán lefeküdt. Sokáig feküdt ébren. Leste, hogy nem hallja-e hazatérő

lépteit? Végre is elaludt, majd riadtan ébredt fel. Valami különös lárma hallszott lentről. Ő

kell, hogy legyen! Még égett a lámpa a szobában és Gyp felkelt, hogy megnézze gyermekét.

Nyugodt, egyenletes lélekzettel aludt. Gyp odaült melléje.

Igen; ő az. Már jött is felfelé. És amennyire meg tudta ítélni a hangokról, nem volt józan: -

hangos recsegés, ropogás, tompa ütés, mintha nekivágódott volna a korlátnak, aztán zuhanás

hangja, morgás és ledobott cipő koppanása.

Gondolta Gyp:

- Ha teljesen részeg volna, nem venné le a cipőjét; - de ha egészen józan, lenne sem. Vajjon

tudja, hogy visszajöttem?

Ismét egy recsegés, mintha a korlátba kapaszkodva állna fel; aztán kapargálás, hosszú

lélekzés az ajtaja előtt... most az ajtón babrál és lenyomja a kilincset. Tudnia kell, hogy itthon

van, észrevette útiköpenyét vagy elolvasta a sürgönyt. Most megint megpróbálta a kilincset,

aztán, kis szünet után hevesen megrázta a kettejük szobája közti ajtót. Gyp hallotta, amint ittas

hangon, rekedten és kissé vontatottan mondta:

- Gyp... engedj be... Gyp!

Azután zavaros hangok hallszottak, mintha hol egyik, hol a másik ajtó előtt állna; aztán

recsegés, mintha megint a lépcsőn menne le; majd halotti csend.

Gyp még egy teljes félórát ült mozdulatlanul, feszült figyelemmel. Vajjon hol van? Mit

csinál? Felizgatott képzeletét ezer lehetőség kínozta. Talán megint lement. Mi minden telhetik

ki tőle, féktelen dühében, ilyen félig ittas állapotban? Most hirtelen úgy érezte, mintha égés

szag terjengene a levegőben. Megcsapta és ismét elmult. Odalopódzott az ajtóhoz. Neszte-

lenül megforgatta a kulcsot a zárban, kissé kinyitotta és kidugta az orrát.

Künn teljes sötétség borult mindenre. Nem érzett égésszagot. Egyszer csak egy kéz kapcso-

lódott bokája köré. Még a szívverése is elállt. Elfojtotta sikoltását és megpróbálta becsapni az

ajtót. De a férfi karja és az ő lába közbeszorult. Most meglátta a földön fekvő, sötét alakot,

amint elnyulva feküdt előtte, arccal lefelé. Keze, mint valami csavar, szorította bokáját.

Lassan felhúzta magát, már térdelt, már felállt és igyekezett behatolni a szobába.

Gyp lihegve, szótlanul viaskodott, hogy kifelé szorítsa. Az ittas ember ereje hol megnőtt, hol

megfogyatkozott, az asszony ereje egyenletes maradt, nagyobb, mint ahogy remélni merte

volna. Lihegve mondta:

- Menj! Menj ki a szobámból... te... te... nyomorult!

Aztán lélekzete is elállt az iszonyattól. A férfi odalopózott az ágyhoz és kezét kinyujtotta a

gyermek után.

Gyp rávetette magát hátulról, visszahúzta a karját, összefogta kezét, úgy tartotta szorosan. A

férfi megfordult és lerogyott az ágyra. Abban a pillanatban Gyp felkapta a gyermeket és

kirohant, le a sötét lépcsőn. Hallotta, amint botorkálva, támolyogva veti utána magát Fiorsen.

Gyp berohant az ebédlőbe és bezárta az ajtót. Hallotta, hogy a férfi nekirohant, megbotlott és

elesett. A gyermek sírni kezdett s a fiatal asszony halkan csitította, betakarta hálóköntösével,

úgy ringatta, közben feszült figyelemmel hallgatózott.

Semmi nesz. A kandalló felől még mindig áramlott egy kis meleg, oda kuporodott le.

Párnákkal, meg a vastag, fehér posztó asztalterítővel kényelmes, meleg fekhelyet készített a

kicsikének. Maga a hidegtől dideregve burkolózott az abroszba; leült s tágranyitott szemmel

meredt maga elé... folytonosan figyelt. Eleinte hallatszott valami hang, aztán semmi. Sokáig,

106

nagyon sokáig ült így, amíg végre az ajtóhoz lopózott. Nem akart másodszor is tévedni.

Nehéz lélekzést hallott. Egy darabig figyelte, míg végre meggyőződött róla, hogy alvó ember

egyenletes szuszogása. Akkor óvatosan kinyitotta az ajtót. Fiorsen az alsó lépcsőnek támasz-

kodva feküdt, nehéz, ittas álomban. Olyan jól ismerte ezt az alvást, ebből nem ébred fel

egyhamar.

Valami gonosz örömet érzett arra a gondolatra, hogy reggel így fogják találni, mikor ő már

elment. Végtelen óvatossággal fogta a gyermeket és elsuhant a fekvő férfi mellett. Mikor

megint biztonságban volt szobájában, odament az ablakhoz és kinézett. Még nem hajnalodott.

A kert szürke, kísérteties... utoljára látja!

Megfésülködött és felvette bundáját. Nagyon fázott, didergett. Összeszedett néhány apróságot,

amiket legjobban szeretett s bedugta kézitáskájába, pénztárcája mellé. Nagysietve végzett

mindent s maga is csodálkozott, hogy annyi ereje van még és hogy nyugodtan át tudja gondol-

ni, mit vigyen el.

Mikor elkészült, írt néhány sort Bettynek, hogy jőjjön utána a kutyákkal a Bury-utcába és

becsúsztatta a cédulát a gyermekszoba ajtó alatt. Aztán bebónyálta a gyermeket sálakba,

kötött kabátkákba és lement a lépcsőn. Hajnalodott. Szürke fény szűrődött be a hallba. Elment

Fiorsen mellett, amint ott aludt nyugodtan és egy pillanatra visszafojtotta lélekzetét. Háttal a

falnak támaszkodva feküdt, fejét karjára fektette, a legalsó lépcsőre; arcát kissé felfelé fordí-

totta. Ez a sokszor látott arc, amely annyiszor volt olyan közel az övéhez, ez az összeroskadt

test, a csapzott haj, a pofacsontok, a mélyedéssel alattuk, a kissé szétnyitott ajkak a rőt bajusz

alatt... valami összeomlott isteni az egész élettelen alakban mélyen belemarkolt egy pillanatra

Gyp szívébe. De csak egy pillanatra. Most aztán vége! Soha többet! Nesztelenül megfordult,

felhúzta cipőjét, kinyitotta az ajtót, karjára vette a gyermeket, halkan betette az ajtót maga

után és elment.

107

HARMADIK RÉSZ.

I.

Gyp bement a városba. Egész télen és tavasszal Mildenhamban maradt. Lovagolt, sokat zenélt

s alig beszélt mással, mint apjával. Ez az elutazás olyan érzéssel töltötte el, mint mikor

áprilisban verőfényes, szép napon kék az ég és fehér felhők uszkálnak rajta s a fű először

melegszik fel a mezőn. Widringtonban egy hordár kis táskát, kabátot és nehány golfbotot

hozott be a kupéba. Künn, az ajtó előtt egy kis csoport állingált. Gyp egy magas, őszbe-

vegyülő szőke nőt látott, meg egy fiatal leányt egy pórázra kötött foxterrierrel. Mellette egy

fiatalember állt, hóna alatt egy kis skót terrierrel, háttal a kocsinak. A fiatal leány a skót terrier

fejét csókolta.

- Isten veled, öreg Ossy! Milyen drága! Tumbo, maradsz csendben! Te nem mész el!

- Isten veled, drága fiam! Ne dolgozz igen sokat!

A fiatalember válaszát nem lehetett hallani, de kitörő nevetés és hangos kiáltások követték:

- Ó! Bryan! Igazán milyen vagy! Isten veled, drága Ossy!

- Isten veled! Isten veled!

A fiatalember beszállt a kupéba. A vonat mindjárt meg is indult. Gyp oldalról látta, amint

kalapjával integetett a kupéablakból. A vadászismerőse volt, Mr. Bryan Summerhay, aki

megvette a barna lovát az elmult évben. Mikor látta, ahogy leakasztotta kabátját és kényelmes

ágyat készített kutyájának az utazás rázása ellen, gondolta magában:

- Szeretem az olyan embereket, akik először a kutyájukra gondolnak.

Kerek feje a göndör hajával, széles homlokával, szép metszésű ajkával megint gondolkozóba

ejtette:

- Hol láttam ezt az arcot?

A férfi feltolta az ablakot és azt mondta:

- Megengedi... Ó! Hogy van? Találkoztunk már vadászaton. Persze nem emlékszik rám?

- Dehogy nem! Nagyon jól! Maga megvette a lovamat a mult nyáron. Hogy van a jó állat?

- Nagyszerű formában van! Elfelejtettem megkérdezni a nevét. Én Hotspurnak neveztem el...

soha sincs nyugta kerítések előtt. Emlékszem, hogy repült önnel akkor.

Szótlanul mosolyogtak egymásra.

Gyp ránézett a kutyára és mondta:

- Igazán kedves kutya. Milyen idős?

- Tizenkét éves. Rettenetes, mikor az állatok öregszenek.

Ismét csend állott be, mialatt a férfi tiszta szemét ráemelte az asszonyra.

- Egyszer átmentem önökhöz látogatóba... az anyámmal; a mult évben, novemberben. Valaki

beteg volt.

- Igen. Én.

- Nagyon?

108

Gyp a fejét rázta.

- Hallottam, hogy férjhez ment... - Mindig vontatottan beszélt egy kicsit, de most még

lassabban mondta ki a szót, mintha ezzel akarná leplezni a hirtelen fordulatot. Gyp ránézett.

- Igen, de most megint az apámnál lakom a kislányommal.

- Ó! Milyen gyönyörű volt akkor az a galopp!

- Tökéletes! Mondja, az édesanyja volt az nő a pályaudvaron?

- Igen... és a testvérem, Edith. Rettenetes kihalt hely ez a Widrington; azt hiszem, Mildenham

sem sokkal jobb.

- Nagyon csendes, de én szeretem.

- Igazán nem is tudom, hogy hívják most?

- Fiorsen.

- Ó! igen, a hegedűs. Az élet egy kicsit olyan, mint a hazárdjáték.

Gyp nem felelt erre a különös megjegyzésre. A férfi egy kis vörös könyvet vett elő a

zsebéből.

- Ismeri ezt? Mindig magammal viszem, ha utazom. A legszebb dolog, amit valaha írtak.

A könyv a következő versre nyílott ki:

Igaz lelkek nászának nincs gátlója,

Oh ne vedd el hitem! Szerelmes szív

nem változik semmi változóra!

Ha lengetik sem lengedez, mert hív!

Gyp tovább olvasott:

Időnek sincs szerelmen hatalma,

hiába sarlóz arcokról rózsát,

hiába halmoz napot a napra,

Szerelmet meg nem öl mulandóság!

A nap, mélyen nyugaton, majdnem egy szinten látszott a széles, fehéres-zöld síksággal.

Tarkás tehenek legeltek arra, vagy állottak lusta farkcsóválással az árok mellett. Egy fénysáv

vetődött be a kupéba és megaranyozta a porszemeket. Gyp átnyujtotta a kis könyvet a csillogó

sávon keresztül és lágy hangon mondta:

- Sok verset olvas?

- Félek, hogy több törvénycikket. Pedig a költészet a legszebb a világon, ugy-e?

- Nem. Én azt hiszem, a zene.

- Maga zeneértő? Úgy nézem, mintha az lenne. Nagyon benne lehet a zenébe.

- Köszönöm. És maga? Egy cseppet sincs benne?

- Szeretem az operát.

- Ezt a hybrid formát! A legalacsonyabbrendű zene.

- Azért felel meg nekem. És maga nem szereti?

- Dehogy nem; ezért megyek Londonba.

- Igazán? Bérlete van?

109

- Ebben a szezonban.

- Én nekem is. Jó... akkor látni fogom.

Gyp mosolygott. Olyan régóta nem beszélt egy magakorabeli férfivel, olyan régen látott egy

arcot, amely érdekli, amelyet szimpatikusnak talál és olyan régen nem érezte, hogy tetszik. A

napsáv, a vasút egy nyugati fordulójánál, lejjebb suhant, térdét fürösztötte fényárban; melege

fokozta szívében a boldog érzést, hogy milyen szerencsés.

Mennyi mindenről lehet beszélni két-három óra alatt egy vasúti kupéban! És milyen kellemes

utómeleg rezeg utána az emberben. A vonat zakatolásában nehezebben hallható beszéd

bizalmas közlésekre ingerel. Ez az összezártság gyorsabban és messzebb vitte előre barátsá-

gukat, mint a hetekig tartó időközönkénti együttlét. A hosszú beszélgetésben határozottan a

férfi volt a közlékenyebb. Gypben nagyon sok minden volt felhalmozva, amiről nem tudott

beszélni. Szívesen hallgatta kissé nyujtott beszédét... merész, szellemes fordulatait, az

ellenállhatatlanul kitörő nevetését. Leplezetlenül tárta fel multját - iskolaéveit, az egyetemi

életet, ügyvédi ambicióit, törekvéseit, ízlését, sőt még kellemetlenségeit is. És ebben az

önkénytelen megmutatkozásban folytonos bók rejlett; Gyp valami gyöngéd hódolatot érzett ki

belőle. Aztán megkérdezte, hogy pikétezik-e?

- Majdnem minden este piketezünk apával.

- Játszunk egy pártit?

Gyp tudta, hogy csak azért akar játszani, mert azalatt közelebb ülhet hozzá, az ölükbe terített

újság összeköti őket, keverés után, amint kiosztja a kártyát, véletlenül, megérinti kezét, arcába

néz. És mindez nem is volt kellemetlen; mert Gyp is szívesen nézett arcába, határozottan volt

benne valami «kellem», valami könnyed, nem nagyképű fesztelenség, ami sokszor hiányzik

szép, nemes arcokból.

A búcsúkézfogásnál a fiatal asszony önkénytelenül kissé melegebben szorította meg a férfi

kezét. Amint ott állt a kocsi mellett, őszinte bámulattal vegyes sajnálkozással arcán, azt

mondta:

- Tehát viszontlátom az operában, sőt talán a lovaglásnál is. Megengedi, hogy felkeressem

egyszer a Bury-utcában is?

Gyp bólintott és elrobogott a fülledt, londoni éjszakába. Apja nem volt otthon és egyenesen a

szobájába ment; a hosszú vidéki élet után nagyon zárt levegőjűnek találta. Pongyolát vett fel

és alaposan kikefélte hajából az utikormot.

Mióta elhagyta Fiorsent, hónapokig csak megkönnyebbülést érzett. Csak később kezdte átlátni

új helyzetét... férjes és mégsem férjes asszony; kiábrándult, de azért titokban mégis új, igazibb

társat keres minden órával, mely megérleli szívét és szépségét. Ahogy elnézte a tükörben

arcát, élesen és szomorúan, sokkal tisztábban látta meddő helyzetét, mint azelőtt bármikor.

Mit ér a szépségével? Senkinek sincs semmi haszna belőle. Még huszonhat éves sincs és úgy

él, mint egy apáca! Megborzongott, de nem a hidegtől és összébbhúzta pongyoláját. Most egy

éve ilyenkor legalább benne volt az életárban. És mégis... sokkal jobb így, mint visszamenni

hozzá. Most már csak úgy rögződött meg emlékezetében férje, ahogy a gyermek fölé hajolva

állott kinyújtott karral, karommá görbített újjakkal.

A hajnali szökés után sokáig üldözte Fiorsen a feleségét a városban, Mildenhamban, sőt még

Skóciában is, mikor Winton oda vitte el leányát. De Gypet nem lehetett másodszor is meg-

ingatni elhatározásában; ekkor abbahagyta Fiorsen a hajszát s elutazott külföldre. Azóta

semmi hírt sem kapott róla. Nehány vad, jajongó levelet írt, nyilván borközi állapotban. De

110

ezzel is felhagyott és hónapok óta nem hallott róla semmit. Úgylátszik, «túlesett rajta», bárhol

volt is.

Abbahagyta a kefélést és visszagondolt arra a ködös októberi hajnalra, mikor végiggyalogolt

gyermekével London kihalt néma utcáin s aztán holtfáradtan csengetett s várt a kapu előtt,

amíg beengedték. Azóta gyakran csodálkozott maga is, hogyan ösztönözhette a félelem erre a

hátborzongató távozásra. Apja és Rosamund néni azt kívánták tőle, hogy váljon el. De Gyp

ösztönszerűleg irtózott attól, hogy világgá kürtölje titkát, szenvedéseit, irtózott attól, hogy

magára vegye a válópörrel járó «hűtlen elhagyás» címén a puszta látszatot, mintha remény-

telenül szeretné még most is férjét, holott sohasem is szerette. Hiszen éppen az a bűne, hogy

férjhez ment szerelem nélkül.

Milyen irónia! Ha utitársa tudná!

Felállt a tükörtől és körülnézett szobájában. Itt aludt leánykorában is. Úgy, hát még emléke-

zett rá az a fiatalember! Nem is volt olyan ez a találkozás, mintha idegenek lettek volna. Most

aztán már igazán nem idegenek. És hirtelen ott látta maga előtt a férfi képét a falon. Persze!

Milyen ostoba, hogy nem jött rá mindjárt! Ott függött, barna keretben a Boticelli, vagy

Masachio híres «Fiatalember arcképé»-nek reprodukciója. Évekkel ezelőtt szerelmes volt

ebbe a képbe és azóta ott volt szobája falán. Ugyanaz a széles arc, világos szem, a merész,

éles metszésű száj, az elszántság... csakhogy az élő mása angol, nem olasz, több humor, több

«rássz» van benne és kevesebb költőiség... valami «régi, György korabeli» patina van rajta.

Milyen jót nevetne, ha megmondaná, hogy hasonlít ehhez a paraszt minisztráns fiúhoz, a

göndör hajával és kis, fehér nyakfodrával! Mosolyogva fonta be a haját s aztán lefeküdt.

Nem tudott aludni. Hallotta, mikor apja hazajött és felment szobájába, hallotta, hogy az óra

éjfélt ütött, aztán egyet, kettőt és már hallszott a Piccadilly felől a tompa moraj. Csak

lepedővel takarózott be, mégis igen melege volt. Valami különös illat terjengett a szobában,

mintha virág lenne valahol. Vajjon honnan jöhet? Végre is felkelt és odament az ablakhoz. A

függöny mögött egy csokor ciklámen volt. Apja gondolt rá... milyen drága!

Beletemette arcát a virágokba és eszébejutott első bálja. Talán Bryan Summerhay is ott volt!

Ha bemutatták volna, ha véletlenül vele táncol a helyett az alak helyett, aki megcsókolta a

karját, vajjon nem támadt volna más érzés benne a férfiak iránt? Ha meghódította volna...

hiszen mindenki hódolt neki akkor... vajjon nem lett volna szimpatikus, sőt több, mint

szimpatikus? Vagy talán őrá is csak olyan szemmel nézett volna, mint a többi lovagjára,

mielőtt Fiorsen útjába akadt: egyszerűen a láng körül keringő lepkék, bolondok, hogy meg-

égetik magukat! Talán szüksége volt erre a leckére, hogy megalázkodjék, hogy lekerüljön!

Egy ciklámennel a kezében ment a képhez. Csak éppen a konturokat láthatta és a feléje néző

szemet: szívében egész halkan, egész kicsit megmozdult valami, mint mikor átfordul egy lap,

megrebben egy szárny. S a virággal együtt melléhez szorította kezét és szíve megint

megremegett, alig észrevehető, félénk remegéssel.

Késő volt... vagy inkább korán, mikor végre elaludt és nagyon különös álma volt. Virágos

réten lovagolt öreg kancájával, fekete ruha volt rajta és fényes, hegyes kristály-korona a fején;

nyereg nélkül ült, felhúzott térddel, olyan könnyedén, hogy alig érezte a ló hátát s a gyeplő,

amit tartott, hosszú, virágos loncágakból volt összefonva. Lovaglás közben énekelt, szeme

ide-oda röpködött, a mezőről az égre s könnyebbnek érezte magát, mint a férfihűség-pehely; s

mialatt tova száguldtak, az öreg paripa hátrafordította fejét és folyton harapdálta a lonc-

virágot. Aztán egyszercsak Summerhay feje volt ott a barna lófej helyén s mosolyogva nézett

rá hátra. Felébredt. A virág keresésnél félrehúzott függönyön át beragyogott a napfény.

111

II.

Ugyanazon este, későn, kilépett Summerhay chelseai háza kapuján s elindult a Themse felé.

Egy bizonyos hangulatban rendszerint a nyílt helyet keresik a férfiak - mezőt, erdőt, vizet -

ahol szabad az ég, ameddig a szem ellát. A férfi egyedül van, ha szeret, egyedül, mikor

meghal. Senki sem törődik az ilyen magábamerült emberrel és az sem törődik senkivel; egy

cseppet sem! Summerhay ott állott a folyópart mellett és felnézett a csillagokra a platánfák

lombjai között. Néha-néha mélyen beszívta a forró, mozdulatlan levegőt. Nemigen gondolt

semmire, sőt egyáltalában nem; de valami édes érzés tartotta fogva szívét, valami könnyű

remegés bizsergett végig tagjain. Leült egy padra és behúnyta szemét. Egy arcot látott...

mindig ugyanazt az arcot. Szemben a házakban egymásután aludt ki a fény; már nem jártak

kocsik, alig egy-egy gyalogos bandukolt, de Summerhay csak ült, mintha transzban volna,

ajkán mosoly villant át olykor és a levegő megmozdult fölötte az emelkedő árral.

Már hajnalodott, mikor hazaért, s a helyett, hogy lefeküdt volna, leült egy aktacsomó elé, s

áttanulmányozta az aznapi tárgyaláshoz. Fel sem állott, amíg el nem jött a fürdés és reggelizés

előtti, megszokott lovaglás ideje. Sok hasonló szervezetű ember van, különösen az ügyvédek

között, akik büntetlenül adhatják át magukat az ilyen kitartó munkának.

Summerhay tehetségével és hivatásszeretetével azon a ponton volt, hogy nevet szerez magá-

nak; bár néha, időnként, tehetetlenül hagyta sodorni magát a pillanat árjával. Valami paradoxon

volt benne. A kis chelseai házat választotta magának lakásul, jobb szerette, mint a Templet

vagy St.-Jamest, mert magányra vágyott, pedig kitűnő pajtás tudott lenni, aki iránt barátai

szeretettel bizalmatlankodtak. Asszonyok általában vonzódtak hozzá, de szívét még nem

vesztette el. Kártyás volt, abból a fajtából, akik mélyen esnek bele, de aztán egy szerencsés

fordulat után megint kimásznak, amíg egyszer esetleg mégis bennragadnak. Apja diplomata

volt, tizenöt éve halott; anyját jól ismerték a félintellektuális körökben. Nem volt fivére, csak

két nő testvére s elég nagy jövedelme. Ilyen volt Bryan Summerhay huszonhat évével és még

ki nem nőtt bölcseségfogával.

Mikor azon a reggelen elindult a Templebe, még mindig valami kimondhatatlan könnyűséget

érzett magában, még mindig látta azt az arcot - tökéletes szabályosságát, meleg sápadtságát,

sötét, mosolygó, egymástól elég távolfekvő szemét, finom, kis, fejhez simuló fülét és a

sötétbarna hajvonalat a homlok fölött. Vagy talán nem is volt olyan határozott, amit látott...

csak egy arckifejezés, egy mozdulat, valami veleszületett báj, valami emanáció kapta meg és

befolyásolta ennyire? Nem hagyta nyugodni és nem is kívánta, hogy nyugton hagyja. Mert

benne volt a természetében, ha egy lovat látott, ami megtetszett, rátette a pénzét, bárhol futott

is, ha megtetszett egy opera, megnézte újból és újból; ha megszeretett egy verset, megtanulta

kívülről. És mialatt egyedül sétált a folyó partján, - ez volt rendes sétája - különös érzések

vibráltak benne; boldog volt.

Már késő volt, mire megérkezett és egyenesen a tárgyalóterembe sietett. Parókában, talárban

még jobban kidomborodott «régi, Georgiánus» jellege. Egy-két szépségtapasz, bő kabát, kard

és tubákos szelence, meg ősz paróka és tökéletes tizennyolcadik századbeli alak lett volna

izmos és mégis könnyed alakjával, széles arcával, barnás sápadtságával, élesvonalú, szabályos

metszésű szájával, fölényes mosolyával, pokoli merészségével, tiszta tekintetével, pezsgő

élénkségével. Szinte kár, hogy igen későn született!

Mikor végre szobájába mehetett és lemoshatta magáról azt a különös ruha-, pergament-,

halvány hering- és olajfestékszagot, ami valahogy összefügg a törvénnyel és vízbemártotta

egész göndör fejét, s jó erősen ledörzsölte magát, ismét elindult szivarral a szájában, a

Themse-part felé. Majdnem hét óra volt. Éppen ilyenkor lépett tegnap a vonatba s látta meg az

112

arcot, amelytől nem tud megszabadulni azóta. A láz visszatér bizonyos időben. Az ember nem

mehet el látogatóba hét órakor. De végigmehet a Burry-utcán, útban a klubja felé.

Elment a cipőüzlet előtt, ahol már régóta készült valamit rendelni magának, s azt gondolta:

- Vajjon hol rendeli ő a cipőjét?

Olyan élénken látta maga előtt a fiatal asszonyt, amint ott ült a kupé sarkában, vagy ahogy a

kocsija mellett állt, mikor megszorította kezét búcsúzóul... Olyan virág meg... esős szél szaga

volt! Megállott egy kirakat előtt, de meg látta a visszatükröződő, összeráncolt homlokát,

megdöbbent arcát és a kialudt szivart a szájában. Meggyorsította lépteit. A Burry-utcában

valami egész különös gyengeség érzése nyilalt végig rajta, le egészen a lábáig. Az idén nem

tarkították virágcserepek Winton házának sima homlokzatát; csak a száma, meg a hevesen

dobogó szíve jelezték Summerhaynek, hogy más, mint az összes többi épületek.

Amint befordult a Jermyn-utcába, hirtelen rosszkedv szállta meg. Klubja a Jermyn-utca végén

volt, azonnal bement a legelhagyatottabb szobába. Ez a könyvtár volt. Odament a francia

osztályhoz és kivette a «Három Testőr»-t, aztán leült, háttal minden esetleges belépőnek.

Talán melegséget és szórakozást talált volna kedvenc regényében, de nem olvasott. Alig egy

kőhajtásnyira ült attól a helytől, ahol ő volt; ha nem lennének közben a falak, meg is hallhatná

a hangját és egész bizonyosan láthatná. Milyen ostobaság! Mindössze kétszer látta azt a nőt.

Ostobaság!...

- Pont, vagy öt! Három királynő - három filko! Ismeri Dowsonnak ezt a versét: «Hű voltam

hozzád Cynara a magam módján?» Szebb, mint akármelyik Verlaine, kivéve a: Les sanglots

longs. Mije van?

- Csak kvárt dámám. Tetszik magának a Cynara név?

- Hogyne; és magának?

- Cynara, Cynara! Ig.e.e.n, olyan őszi, rózsaszirmos, szélviharos, holtleveles hangzása van.

- Nem rossz. Egy pont. Kuss! Oszi, ne horkolj!

- Szegény, öreg állat! Hagyja békében. Kérem, keverjen nekem. Ó! Már megint eltűnt egy

kártya! - Térde hozzáért az övéhez...!

A könyv leesett... Summerhay felriadt.

Eh! Reménytelen dolog! Egészen behúzódott a nagy karosszék mélyébe és elszunnyadt.

Néhány perc mulva egész komolyan aludt. Álomtalan, mély alvásba merült.

Két óra mulva egy barátja nyitott be a szobába, társaságot keresett s megállott a karosszék

előtt. Mosolyogva nézte a göndör fejet, az arcot, olyan volt, mint egy alvó gyermek.

Maliciózusan meglökte kissé a széket.

Summerhay megmozdult és átvillant agyán:

- Mi az? Hol vagyok?

A vigyorgó arc helyett egy másik káprázott előtte bájosan, elmosódva. Megrázkódott.

- Ó! Vigyen el az ördög!

- Sajnálom, bocsáss meg, öregem!

- Hány óra?

- Tíz.

113

Summerhay valami érthetetlen hangot hallatott s megfordult a másik oldalára. De nem aludt

már többet el. A fiatal asszony arcát látta megint maga előtt, a hangját hallotta, érezte meleg,

keztyűs kezének érintését.

III.

Az operában a «Parasztbecsület» ment pénteken este, meg a «Bajazzó». Ezek voltak azok a

kivételes operák a Fausttal meg Carmennel együtt, amelyeket nem aludt át Winton.

A női szem, mert nem merevülhet egy helyre, sokkal nagyobb tért vesz fel egyszerre, mint a

férfiszem. Gyp hamarabb látta meg Sommerhayt, mint az őt; látta, amikor bejött és fehér

mellényéhez nyomta klakkját, aztán körülnézett, mintha... keresett volna valakit. Nagyon jót

mutatott frakkban. Mikor leült, még mindig láthatta profilját; s miközben szórakozottan

hallgatta Santuzzát, meg a kövér Turridut, azon gondolkozott, vajjon, ha erősen nézné, arra

fordítaná-e a fejét? Éppen akkor odanézett. Gyp kissé megdöbbenve kapta magát rajta, hogy

az első összevillanás után mindjárt egy második pillantásra vár. Vajjon tetszik neki a ruhája?

Jól áll a frizurája? Sajnálta, hogy reggel megmosta a haját. De szünetben nem nézett körül,

amíg meg nem szólalt mögötte egy hang:

- Hogy van, Winton kapitány?

Winton tudott a vasúti találkozásról. Nagyon vágyott egy cigarettára, de nem akarta otthagyni

egyedül a leányát. Néhány futó megjegyzés után felállott.

- Üljön a helyemre pár percre, Summerhay, kimegyek egy szippantásra.

Summerhay leült. Gyp, egész különösen, úgy érezte, mintha hirtelen eltűnt volna a színház, a

közönség és ők ketten megint ott ülnének a vasúti kupéban... egyedül. Tíz perc! Ki kell

alaposan használni. Élvezni a férfi szemében felcsillanó örömöt, hangjának csengését,

nevetését. Nevetni és kedveskedni. Már barátok voltak.

- Van egy kép a Nemzeti Képtárban, azt szeretném megmutatni magának - mondta Gyp,

mikor a férfi menni készült.

- Eljönne velem? Holnap? Hány órakor? Háromkor?

Gyp érezte, hogy elpirult s az arcába csapó forróság, a szemében felcsillanó mosoly azt a ritka

kellemes tudatot váltotta ki belőle, hogy most gyönyörű. S aztán elment a férfi! Apja visszaült

helyére. A fiatal asszony megijedt, hogy arca mindent elárul s megérintette Winton karját:

- Apus, nézd meg ott azt a kalapot, a második sorban. Mondd, láttál valaha ilyen cukrosat?

Mialatt Winton odanézett, a zenekar belekezdett a Bajazzo nyitányába. Gyp érdeklődéssel

figyelt a megható történetre s úgy érezte, mintha csak most értené meg teljesen, nemcsak a

szépérzékén keresztül. Szegény Nedda, szegény Canio! Szegény Silvio! Szeme könnytől

égett. A tragikomédia kettős alakjaiban megérezte a szenvedélyes szerelmet... a túlrövid,

túlerős, túl heves, édes és rettenetes szerelmet.

Tied a szívem s tied vagyok örökre...

Ma éjjel s örökre tied!

Mim maradt? Mim van nekem? Egy sziv, amely törött!

La commedia é finita!

Mialatt feltette kabátját, szeme Summerhayt kereste. Megpróbált mosolyogni, de nem tudott...

lassan tépte ki övéből tekintetét, megfordult és követte Wintont.

*

114

Nem kacérságból késett el másnap, hanem mert attól félt, hogy Summerhay túlságos mohónak

tartja. Azonnal meglátta a férfit az oszlopcsarnokban és észrevette a változást arcán, amint

megpillantotta őt. Egyenesen odavitte ahhoz a képhez. A cilinder, meg a divatos gallér nem

fokozták a hasonlatosságot, de azért mégis meg lehetett állapítani.

- Nos!

- Mért mosolyog?

- Tizenötéves korom óta van meg ennek a képnek a másolata nálam, tehát látja, ilyen régóta

ismerem magát.

A férfi rábámult.

- Szent Isten! Ilyen volnék? Most megpróbálom megkeresni magát.

Gyp a fejét rázta.

- Van még egy kedvenc képem «Procris halála». Ahogy a csodálat kifejeződik a faun arcában,

Procris lehúnyt szeme, a kutya, a hattyúk, és valami szomorúság azért, ami lehetett volna.

- Valami, ami lehetett volna! Mondja, élvezte tegnap a Bajazzót?

- Igen, nagyon átéreztem.

- Gondoltam. Figyeltem magát.

- Elpusztulni a... szerelemben... olyan borzasztó lehet! Mutassa meg a kedvenc képeit.

Különben, azt hiszem, meg tudnám mondani, melyek azok?

- Nos?

- Először is az Admiral.

- Igaz. Aztán?

- A két Bellini.

- Jupiterre! Maga igazán félelmes!

Gyp nevetett.

- Magának határozottság kell, világosság, szín és finomság. Igaz? Ime, egy másik kedvencem.

Egy kis Keresztrefeszítés volt da Messinától... vékony, magas kereszt, sovány, alázatos,

szenvedő Krisztus, elhagyatottan és rettenetesen élőn a tiszta, komor tájban.

- Ez sokkal jobban megkap, mint a nagy, idealizált képek. Az ember érzi, hogy igazán ilyen

lehetett. Ó! És a Francescák? Nem remekek?

A férfi bólintott és a szeme azt mondta:

- Maga is az!

Két órát töltöttek a megszámlálhatatlan kép között, majdnem olyan magukban, mint a

kupéban. S mikor Gyp nem fogadta el kíséretét gyalog, Summerhay merev mozdulatlansággal

maradt az oszlopcsarnokban.

Napfény özönlött be s galambok tisztogatták tollukat. Emberek mentek át a téren; feketéknek,

kicsiknek látszottak az oroszlánok és a hatalmas oszlopok mellett. Summerhay nem látott

mindebből semmit. Milyen más volt Gyp, mint mindenki, akit eddig ismert! Egészen más,

mint a társaságbeli lányok és asszonyok! És egészen más, mint a félvilági nők! Nem az a

modern... diáklány, suffragette! Nincs még egy olyan, mint ő! És milyen kevéssé ismeri! Még

azt sem tudja, vajjon szeretett-e már igazán életében? A férje... milyen volt, mit jelentett neki?

115

«A ritka, néma, kimondhatatlan ő.» A mosolya; a szeme... de igen gyors a szeme, nem lehet

mélyen belenézni. Milyen szép volt, mikor azt a képet nézte a halvány, elmosódó mosollyal

ajkán. Ha megcsókolhatta volna! Felsóhajtott és megindult lefelé a szürke lépcsőn, a

napfényben. London, a tomboló élet zajával, olyan üresnek tetszett most neki. Holnap... ó!

holnap, meglátogathatja.

IV.

Azután a vasárnapi látogatás után egy heliotrop csokor előtt ült Gyp és átgondolta a lefolyt

beszélgetést.

- Mondjon valamit magáról, Mrs. Fiorsen.

- Mit szeretne tudni rólam?

- A házasságáról.

- Rettenetes tévedésbe estem bele... apám akarata ellenére. Hónapok óta nem láttam a férjem.

Sohasem is fogom látni többet, ha rajtam áll. Ennyi elég?

- Nem szereti?

- Nem.

- Nem tud megszabadulni tőle?

- Válópörrel? Brr! Nem volnék képes rá!

- Igen, tudom... az pokoli!

Milyen keményen szorította meg a kezét!...

Fejét beletemette a heliotrop csokorba. Aztán odament a zongorához és játszani kezdett. Még

akkor is játszott, mikor apja bejött. A kilenc hónap alatt, mióta leánya nála élt, Winton

visszafiatalodott megint a régi dandy lett öltözködésében s rövid haja ápoltabban fénylett.

- Itt volt Mr. Summerhay, apus. Nagyon sajnálta, hogy nem talált itthon.

Jelentős csend. Majd:

- Ebben ugyan kételkedem, kedvesem.

Már ezentúl sohasem lehet barátságban egy férfivel az iménti jelentős csend nélkül. Érezte

magán apja tekintetét s megkérdezte:

- Kellemes volt a parkban?

- Harminc évvel ezelőtt előkelőek vagy sznobok voltak az emberek, ma már a jó Isten sem tud

kiigazodni belőlük.

- De a virágok?

- Ó! És a madarak! De... Jupiterre!... az emberek, Gyp...! Mondd, milyenféle az a Summer-

hay?

- Ó! Nagyon kellemes ember.

Gyp mindig hamarabb kiolvasta apja gondolatait, mint az az övéit. Most is tudta, hogy

egyfelől szívből kívánja, hogy jó élete legyen a leányának, de viszont valami óvatos tanácsot

is szeretne adni neki.

116

Winton felsóhajtott és csak annyit mondott:

- Mi minden foglalkoztatja egy fiatalember fantáziáját nyáron, Gyp?

*

Finom és gyakorlott nők könnyen parancsolnak tartózkodást szereleméhes lovagjaikra. Gyp

tudta, hogy egy szavába kerül és megváltozik minden; de nem mondta ki ezt a szót. De azért

majdnem naponként látta Summerhayt... a lovaglásnál, az operában, vagy a Burry-utcában.

Rendesen esténként kiment a St. James parkba és ott üldögélt a víz mellett. Egyszer Summer-

hay meglátta, hazamenet a törvényszékről és azóta együtt töltötték ott az estéket. Miért

okozzon kellemetlen érzést apjának azzal, hogy igen gyakran jön Summerhay hozzájuk?

Kellemes volt ott künn; csendesen elbeszélgettek, mialatt szurtos kis gyerekek halászgattak

előttük s üvegekbe rakták a halakat, hogy megegyék őket, vagy esős napokon eljátszogas-

sanak velük, már ahogy az ember Isten kisebb teremtményeivel tenni szokta.

Évszakváltozás előtt csendesen telnek a napok, várják a szelet, hadd hozza magával az újat.

Nem volt-e természetes ott ülni a fák alatt, virágok között, a víz partján s elnézni a récéket

meg a galambokat?

V.

Summerhay nem hordta szívét a homlokán és mikor a törvényszéki szünet előtti napon

eltávozott az igazságügyi palotából s a víz partja felé vette útját, arca olyan volt, mint rende-

sen. De valójában zsákutcába került. Neki megvoltak a maga törvényei. Talán kissé «ósdi

Georgianus» törvények, de mindenesetre tiltották, hogy bánatot okozzon egy nőnek. Eddig

keményen tartotta a gyeplőt, de nagyobb energiapazarlással, mint ahogy önmagának is

bevallotta. Lelkitusáinak egyetlen tanuja öreg foxija volt, annak álmát zavarta meg minden

éjjel, amint fel s alá járkált kis dolgozószobájában. Az asszony tisztában kell hogy legyen az ő

érzelmeivel és ha kívánná szerelmét, csak fel kellene emelnie a kisújját, de ő nem emeli fel.

Ha hozzáért, ha beszívta ruhája illatát, vagy tekintetével követte lélekzésének lassú, puha

mozgását, elszédült s kínszenvedés volt nyugalmat, barátságot kényszerítnie magára.

Míg naponként láthatta, egyszerű volt ez az önfegyelmezés, de most, hogy hetekre kell

elszakadnia tőle... összeszorult a szíve. Nehezére esett közömbös arcot vágni a világ előtt. A

szerelmes férfi magány után vágyódik, vad sportolás és csendes magábavonultság között

ingadozik, hogy folyton felidézhesse az ideál képét. Munkáját lelkiismeretesen végezte, sőt

hálás is volt, hogy elfoglalja, de barátaival nem tudott elég óvatos lenni, hogy megelőzze a

megjegyzést:

- Vajjon mi lelte Summerhayt?

Mindig eléggé el tudta kerülni az embereket, de most túlságosan kerülte azokat, akikkel

azelőtt gyakran ebédelt, vacsorált, táncolt, sportolt. Pedig félt saját magától... mindenüvé

elment, ahol valami szórakozást remélt, a nélkül, hogy nagyon lekötné figyelmét. Bosszan-

kodva fedezte fel nagy szenvedélyét, mennyi mindenről kellett lemondani miatta.

És mégis, egy percig sem jutott eszébe azt kérdezni magától, vajjon megéri-e Gyp azt a nagy

szerelmet? Úgy szerette, ahogy volt és nem mérlegelte őt semmiféle mérlegen.

A multján nem sokat törte a fejét. Hallotta, hogy Winton törvénytelen gyermeke, de leg-

szívesebben beverte volna a pletykahordó fejét. Még a szerencsétlen házasságával sem sokat

törődött... semmivel sem törődött, csak minél többet lehessen vele. És most a tengerpartra

megy Gyp, ő pedig Perthshirebe fajdkakas vadászatra. Egy hónapra!

117

Vajjon merjen beszélni? Néha olyan volt az asszony arca, mint a kis gyermeké, mikor valami

kemény, ijesztő szót vár. Az ember nem tudná megbántani! De egyszer-kétszer felfogott egy-

egy puha meleg pillantást... oly gyorsan röppenőt, hogy mire felfogta, már el is tűnt.

Odatámaszkodott a folyó korlátjára és lenézett a dagadó árra. A nap megvilágította a sárgás

örvényeket, a fekete fodros hullámokat... ez a víz folyt el az Eynsham-i fűzek, Oxford és

Clifton-i templom mellett, Moulsfordnál és Sonning alatt. Csak egyetlen egy napig lehetne az

övé... a vízen... egy egész hosszú napig! Miért volt olyan kicsinyesen aggodalmaskodó egész

idő alatt? Végigsimította kezével arcát és feltűnően soványnak találta. Ha tudná, mennyire

vágyódik utána, mennyire szenved! Befordult Whitehall felé. Elment két ismerőse mellett; az

egyik éppen most házasodott meg. Ezek is Skóciába utaznak tizenkettedikén. Milyen üresnek,

laposnak látta most azt, ami régebben az év csúcspontja volt! Persze, ha vele mehetett volna

Skóciába!

Bement a St.-James parkba, a vízpart mentén egyenesen megszokott padjuk felé. Egyszer csak

meglátta őt, már ott várta. Most már vége a habozásnak... beszélni fog!

Tengeri színű muszlin ruha volt rajta, hátratámaszkodva ült, keresztbe rakott lábakkal, egyik

keze a napernyő fogóján pihent, arcát félig eltakarta a nagy kalap. Summerhay egyenesen

feléje sietett.

- Gyp! Ez így nem mehet tovább. Tudja, hogy imádom! Ha nem tud szeretni, jobb, ha

elmegyek. Gyp! akarja, hogy elmenjek?

Az asszony egy alig észrevehető mozdulatot tett, mintha tiltakoznék és nagyon halkan

mondta:

- Dehogy akarom, hogy elmenjen! Hogy akarhatnám?

- Hát szeret?

- Várjon! Várjon még egy kicsit! Ha visszajöttünk, megmondom magának.

- Olyan sokára?

- Egy hónap mulva. Nem olyan könnyű dolog az nálam! - A férfire emelte tekintetét. - Kérem,

most ne többet...

Akkor este, a klubbjában maga előtt látta, miközben egyik cigarettát a másik után szívta, az

asszony arcát, amint felemelte arra a pillanatra fejét és hol a menyországban volt, hol a

pokolban.

VI.

A verandás bungalot egy művész barátja számára építtette Rosamund néni. A kertben egyet-

len egy fenyő volt, valahogy idetévedt szegény, a távoli erdőből. A ház teljesen magában

állott egy alacsony sziklán, alatta elnyujtott hullámokban húzódott el a part.

Mikor Gyp, esténként kinézett hálószobája ablakán, azt érezhette, hogy ő az egyetlen élőlény

a világon. A fodros, ezüstös tenger, a magányos fenyő, a hideg hold, a búzavirágkék ég, az ár

sistergő zúgása a köves parton, sőt még a hűvös, sós levegő is magányosságot lehelt. Nappal

is - a párás hőségben, mikor alig rezdült a merev tengerifű és sirályok surrantak el a víz tükre

fölött éles vijjogással, kiáltozással - néha olyan volt az egész, mint egy álom. Gyp sokat

fürdött s olyan napbarnított lett, mint a kisleánya, de valami ellenszenv volt benne azokban a

nyári napokban, a környező boldog világ iránt... a sirályok, a napsütés, a hullámok - a távoli

118

fehér vitorlák, a csendes napsugárban fürdő fenyők, mosolygó, bukdácsoló, lágyan csacsogó

gyermeke és Betty, meg a többi cselédek iránt... az egész, olyan egyszerűnek szenvedéste-

lennek látszó élet iránt.

Csakis a postát várta izgatott örömmel. Pedig Summerhay «Kedves Barátnőm» kezdetű

leveleit bárki elolvashatta volna... nagyjából. Most, hogy távol vannak egymástól, nem érzi

vajjon úgy a férfi, hogy jobb lesz szakítani és elfelejteni az asszonyt? Még előtte van minden;

lehetséges, hogy sokáig vágyódjék valaki után, aki előtt nincs már semmi? Egy kékszemű,

vöröshajú leány - abból az annyira fölötte álló típusból való - elhódítja tőle! Mi lesz akkor?

Nem lesz rosszabb, mint azelőtt? Ó! Annyival rosszabb lesz, hogy még gondolni sem mer rá!

Aztán öt napig nem jött levél. Gypet egyre növekvő fájdalom gyötörte, vágyódás és félté-

kenység, egészen másfajta, mint mikor rajtakapta Fiorsent Daphne Winggel a zeneszobában...

akkor, most már úgy tetszett nagyon, nagyon régen. Mikor az ötödik napon sem hagyott ott

semmit a postás, csak egy cipőszámlát Gypnek, meg egy pár sort Rosamund nénitől

Harrogateből, ahova rendes kúrájára ment Wintonnal, Gyp szíve a mélypontra jutott. Ez hát a

vég? Vak, kábult érzéssel sétált ki az erdőbe.

Addig ment, amíg nem látott már semmit a külvilágból, csak a szürkésbarna fák gyantával

sebzett törzsét, akkor levetette magát, arccal a földre és könyökét mélyen belevájta a

porladozó fenyőlevelekbe. S ami olyan ritkán fordult elő nála, könnyek peregtek végig arcán.

De a sírás nem könnyített rajta, sőt beteggé tette. Átfordult a hátára és mozdulatlanul feküdt.

Milyen csend, még délben is! A nyugodt tenger moraja nem hatolt el hozzá, légy csak kevés

volt s madár nem énekelt. A magas, csupasz fenyőtörzsek mint megannyi oszlopa a sötét

lombbal és égikupolával fedett templomnak, nyultak fel a magasba. Fehér felhőfoszlányok

suhantak át a kékségen. Itt igazán béke honolhatna... de szívében nem volt béke!

Egy sötét alak lépkedett a fák között, aztán egy második... két szamár szabadult el valahon-

nan; megálltak és egymás nyakát, orrát nyalták. Szerény, barátságos állatok, Gyp elszégyelte

magát előttük. Miért buslakodik, mikor mindene megvan az életben, ami kell... csak éppen a

szerelem hiányzik, arról meg azt gondolta, hogy sohasem kívánja meg. Ej! de most kívánja,

kívánja végre, egész lényével!

Megborzongott és felugrott; hangyák találtak rá, úgy kellett leszedegetnie őket nyakáról,

ruhájáról. Visszafelé indult az öbölhöz. Ha Summerhay igazán talált valaki mást, aki betölti

gondolatait, aki kiüldözte őt lelkéből, soha, egyetlen egy szóval vagy jellel sem fogja elárulni,

hogy mennyire hiányzik neki, mennyire vágyódik utána... nem, soha! Inkább meghal!

Kiért a napsütésbe. Apály volt, a nedves homok opálos fényben ragyogott; a tenger felszínén

mély sávok kúsztak, mintha kígyók csúsztak volna el a síma víztükör alatt; és messze

nyugaton egy ívelt, fehér szikla meredt égnek s vágta el, mint valami álomkép, a part vonalát.

Olyan álomképszerű volt minden. Szíve hirtelen erősen dobogott, s lélekzete is elállt. Az

alacsony sziklán, az ösvény mentén, ott ült Summerhay!

Felállott s feléje jött. Az asszony nyugodtan mondta:

- Igen, én vagyok! Látja, egészen elcigányosodtam! Azt hittem, még Skóciában van. Hogy

van Ossy? - Aztán elhagyta önuralma.

- Nem jól van ez így, Gyp. Nem élhetek tovább bizonytalanságban.

Gyp úgy érezte, hogy szívverése elállt, de azért nyugodtan mondta:

- Üljünk le egy percre.

Lementek a sziklapartra, ahova nem láthattak el a házakból. A fiatal asszony remegő kézzel

húzta el újjai közt a merev fűszálat s azt mondta:

119

- Én nem tettem semmit hozzá, hogy idejussunk. Úgy-e, nem?

- Nem, semmit.

- Nem helyes!

- Ki törődik vele? Az ember nem tehet róla, ha úgy szeret, ahogy én imádom magát. Ó, Gyp,

nem tud szeretni engem? Tudom, nem vagyok még senki. De éppen tizenegy hete, hogy a

vonaton találkoztunk és nem hiszem, hogy egyetlen egy nyugodt percem lett volna azóta.

Gyp nagyot sóhajtott.

- De hát mit tegyünk Nézze, az a kis kékség? ott a fűvön, a kisleányom. A gyermek... meg az

apám... és... félek... félek a szerelemtől, Bryan!

Először ejtette ki a férfi keresztnevét. Bryan megragadta kezét.

- Fél? Miért fél?

Gyp nagyon halkan mondta:

- Talán túlságosan szeretnék. Ne mondjon most semmit többet. Ne... igazán ne! Menjünk fel

ebédelni. - És felállott.

Summerhay ott maradt uzsonnáig, de egyetlen egy szó sem esett többet szerelemről. Mikor

elment, a fiatal asszony leült, a fenyő alá, ölében a kis Gyppel. Szerelem! Ha anyja elnyomta

volna a szerelmet, sohasem jött volna világra ő sem.

A szunyogok már megkezdték támadásukat, mikor bement a házba. Végignézte, ahogy Betty

megfürösztötte a kisleányt, aztán átment a hálószobájába és kikönyökölt az ablakon. Igazán

ma volt az, hogy a kétségbeesés könnyei peregtek végig arcán, amint ott feküdt a földön, az

erdőben? Fenn, a fenyő fölött, balról, kikukucskált a hold halványan, alig láthatóan a színtelen

égen. Egy új világ, egy elvarázsolt kert!

Este, könyvvel ölében ült, de nem olvasott. Az első szerelem forradalma zajlott le lelkében...

gondolatban «te» lett az «ő»-ből, szenvedélyes odaadás, intenzív, öntudatlan akarattalanság

készítette elő a teljes összeolvadást.

Álomtalanul aludt, fáradtan és nyomottan ébredt föl. Olyan ábrándos hangulatban volt, hogy

még fürdéshez sem érzett kedvet s mozdulatlanul ült a kis Gyppel, egész délelőtt, a parton.

Lesz-e energiája, bátorsága, hogy találkozzék vele délután a sziklánál, ahogy megigérte? Most

először történt, egész kisgyerek kora óta, hogy kerülte Betty tekintetét. Félt, hogy mindent

kiolvas belőle. Korán teázott és elindult. Ha nem megy el, ő jön ide és nem akarta, hogy a

cselédek lássák két nap egymásután iderohanni.

Augusztus utolsó napja meleg és csendes volt... a gabonát már behordták, az alma érőfélben, a

vörösbegyek már vígan csattogtak, néhány álmos, puha felhő úszott tova a halványkék égen; a

tenger mosolygott. Gyp befelé ment a parttól, keresztül a folyón. Ezen a részen nem nőtt

fenyő, a kövér, barnás földben. A második lóhere vetés is magasra nőtt már, darazsak és

méhek szorgoskodtak a tarka réten; fehérfarkú fecskék surrantak fel és alá. Gyp egy csokor

cikóriavirágot szedett. Egész közel volt a part fölött, mikor meglátta Summerhayt, lent állott a

sziklaút boltíve alatt és őt kereste tekintete a parton. A darazsak és méhek dongásától

eltekintve csend borult a tájra... csak a kis hullámok halk loccsanása hallszott. A férfi még

nem hallotta a fiatal asszony lépteit és Gyp agyán átvillant a gondolat:

- Még egy lépés és nincs visszatérés!

Lélekzetét visszafojtva állt, ajka elé tartotta a virágcsokrot. Aztán meghallotta, hogy a férfi

nagyot sóhajtott és gyorsan előrelépett.

120

- Itt vagyok! - mondta.

A férfi megfogta kezét és szótlanul mentek át az árkádokon. Szorosan egymás mellett

lépkedtek a kemény homokban, felmásztak az alacsony sziklán s a füves térségen át, egy tarló

felé vették útjukat. Egy kapun kellett átmenni. A férfi kitárta s mikor a fiatal asszony átment

rajta, karjába kapta és szájon csókolta. Hány milliószor csókolták már Gypet s ez mégis első

csókja volt. Halálos sápadtan támolygott el tőle, a kapunak; aztán még mindig remegő

ajakkal, ráemelte nagyon sötét szemét. Majd a kapuhoz fordult, s két karjára dűlve, elrejtette

arcát. Zokogás tört elő torkából, mintha darabokra szaggatná, úgy sírt, mintha meg akarna

szakadni a szíve. A férfi félénk, ijedt érintése, fülébe suttogó hangja hatástalanul peregtek le

róla; nem tudta abbahagyni a sírást. Ez a csók egy gátat szakított fel lelkében, elsöpörte egy

pillanat alatt egész eddigi életét: valami borzasztót és csodálatosat teremtett benne. Végre

megszólalt:

- Sajnálom... úgy sajnálom! Ne nézzen rám! Menjen el egy kicsit... mindjárt összeszedem

magam.

A férfi szó nélkül engedelmeskedett, kiment a kapun, leült a sziklára, háttal az asszonynak s

lenézett a tengerre.

Gyp addig szorította a kapu zöld rácsát, amíg megfájdult a keze belé, aztán elnézte a nap-

sugárban kergetőző pillangókat, amíg imbolygó fehér pontokká nem zsugorodtak a nyugodt

tenger habos fodrai fölött.

De még mindig nem volt az az érzése, hogy tud uralkodni magán. Olyan rettenetes, olyan

heves, olyan édes dolog történt vele! Azt mondta:

- Engedj hazamenni, egyedül. Holnap..!

- Ahogy akarod, Gyp... most és mindég!

A férfi arcához szorította az asszony kezét, aztán összefonta karját és kibámult a tengerre.

Gyp még sokáig nem ment haza, ott ült a fenyőerdőben, amíg megjött az est és a csillagok

felragyogtak az égen. Milyen lilás volt az égbolt; erről mondják a spiritiszták, hogy a jók lelki

öltözete.

Későn este, mikor megkefélte a haját, kinyitotta a veranda üvegajtaját és kiment a szabadba.

Semmi zaj az alvó házban... semmi szellő! Arca, keze, egész teste csakúgy tüzelt. A hold

agyának minden kis sejtjét éberségben tartotta. A hullámtalan tenger tükre vibrálva emelke-

dett és esett, emelkedett és esett a növekedő árral. A homokpart úgy csillogott, mint a hó.

Mozgalmas volt a táj, mint ahogy holdas éjjelen lenni szokott. Egy nagy lepke suhant el szo-

rosan az arca előtt. Valahol messze, egy kis éjjeli állat recsegtette a homokot. Most hirtelen

megmozdult a fenyőfa árnyéka... egy egész picit mozdult csak meg! Ott állt Summerhay, a

fatörzshöz lapulva, arca alig vált el a fától, ahogy a holdfény rásütött s kezével beárnyékolta

szemét. Könyörgő mozdulatot tett. Gyp nem moccant, mereven nézett az esdeklő alakra.

Aztán egy eddig ismeretlen érzés nyilalt végig benne, amint magafelé közeledni látta. Ott állt

előtte és az asszony arcába nézett, látni lehetett vonásainak játékát szenvedély, tisztelet,

csodálat tükröződött rajta; és hallotta meghatott suttogását:

- Te vagy az, Gyp? Igazán, te? Olyan fiatalnak látszol!

121

VII.

Attól a perctől kezdve, hogy odaadta magát, Gyp valóságos kábulatba esett, annál is inkább,

mert sohasem hitte volna, hogy úgy tudjon szeretni, mint ahogy most szeretett. Mintegy

álomban teltek el a nappalok és éjjelek. És éppen, mint ahogy lehetetlennek érezte, beavatni a

külvilágot házasélete titkaiba, úgy most sem törődött egy cseppet sem a világgal. De apja a

lelkén feküdt. Már visszatért Londonba. És Gyp érezte, hogy meg kell gyónnia neki.

Két nappal azelőtt, hogy a nyaralásra szánt hónap letelt, bement a városba; a kis Gypet és

Bettyt otthagyta, künn a villában. Winton a kúrától megviselten érkezett meg s mikor

hazament a klubból, már ott találta Gypet. A fiatal asszony estélyi ruhába öltözött, napbarní-

tott arca és nyaka olyan színű volt, mint a hamvas barack. Winton még sohasem látta ilyen-

nek, milyen ragyogás volt a szemében! Megelégedetten dörmögött valamit. Mintha egy virág,

amelyet nemrég még elegáns bimbónak látott, hirtelen teljes virágzásba nyílt volna. Gyp

kerülte apja tekintetét és egész este halogatta gyónását. Nem volt könnyű dolog... korántsem

volt könnyű! Mikor végre lefekvési szivarát szívta, leült a földre, melléje, arcát odafektette

térdéhez, hogy ne láthassa, mint akkor, az első bál után, mikor Gyp hallgatta meg az ő

vallomását.

- Emlékszel, apus, hogy egyszer azt mondtam, nem értem, mit érezhettetek ti ketten anyám-

mal egymás iránt?

Winton nem felelt. Gyp folytatta:

- Most már tudom és inkább meghalnék, semhogy lemondjak valakiről.

- Kiről? Summerhayről?

- Róla. Azt hittem, hogy sohasem leszek szerelmes, de te jobban tudtad.

Jobban!

Winton keserűen hallgatott s közben átvillant az agyán:

- Mit tegyek? Mit tehetek? Válasszam el?

Talán Gyp hangjának csengése tette, vagy a helyzet kegyetlen komolysága, hogy ezúttal nem

érezte ugyanazt a tiltakozást, mint mikor Fiorsen rabolta el tőle. Szerelem! Ugyanaz a

szenvedély, mely egykor rajta és Gyp anyján diadalmaskodott! Egy ilyen fiatal ember iránt?

Tisztességes fiú, jó lovas... érthető! Csak ne lenne ilyen zavaros a dolog. A fiatal asszony

vállára tette kezét:

- Akkor hát azután kell nézni, hogy elváljatok.

- Már késő. Hadd kérje ő a válást, ha akarja.

Késő? Máris? Hirtelen átlátta, hogy nincs joga ellene szólni és hallgatott. Gyp tovább beszélt:

- Szeretem minden porcikámmal. Nem törődöm azzal, hogy mi lesz... köztudomásra jut, vagy

titokban marad. Nem törődöm azzal, hogy mit gondolnak.

A fiatal asszony apja felé fordította arcát. Egy egészen más Gyp volt! Ragyogó, puha, kicsit

lihegő, azzal az éber tekintettel, amellyel a macska vagy oroszlán lesi veszedelemnek kitett

kicsinyeit. Eszébe jutott, mikor mint gyermek ilyen feszült arckifejezéssel ugratott neki

valami nagyon magas kerítésnek. Végül megszólalt Winton:

- Sajnálom, hogy nem mondtad meg már előbb.

- Nem tehettem. Nem tudtam! Ó! apus, én mindig csak szomorúságot okozok neked. Bocsáss

meg!

122

Kezét égő arcához szorította. És Winton gondolta:

- Megbocsátani! Persze, hogy megbocsátok. Nem ez a lényeg; a lényeg...

Hirtelen egy látomás villant fel benne: megered a szóbeszéd, mindenki ajkára veszi leánya

nevét... vagy ugyanaz vár reá, amin keresztül ment hajdan maga is, a folytonos bujkálás,

titkos találkozók, rejtőzés a világ elől... így éljen az ő drága kisleánya! Nem! ezt nem! Pedig

hát nem jobb ez, mint a rossz nyelvek, a hunyorgató, vagy álszenteskedően égnek emelt

szemek? Summerhay világa többé-kevésbbé az övé is és a botrány, amely, mint minden

élősdi, zárt helyen nő, virágzik legjobban, nekilendül teljes erővel. Agya keményen, gyorsan

dolgozott, valami kiutat keresett; arckifejezése olyan volt, mint mikor a róka kitör a sűrűből.

- Mondd Gyp, még senki sem tudja?

- Senki.

Ez is valami! Lelke mélyéből felviharzó dühhel dörmögte:

- Nem tudom elviselni, hogy szenvedj és az a gazfickó Fiorsen szárazon vigye el a dolgot.

Nem tudsz lemondani addig arról, hogy Summerhayel együtt légy, amíg le nem folytatjuk a

válópört? Megtehetjük még, ha senki sem tud róla. Ezzel, azt hiszem, tartozol nekem, Gyp.

Gyp felállt és az ablakhoz ment. Sokáig maradt ott szótlanul. Winton az arcát leste. Végre

meg szólalt:

- Nem tudnám megtenni. Azt még meg lehetne csinálni, hogy ne találkozzunk, nem ezen

fordul meg. Hanem, amit azután éreznék! Elveszteném az önbecsülésemet. Nem látod be,

apus? Ő is szeretett a maga módja szerint. És ez a színjátszás! Kihasználni mindent a magam

előnyére, belekeverni Daphne Winget, beszélni az alkoholista hajlamáról, meg a gyerekről.

Úgy tenni, mintha azt akarnám, hogy tovább is engem szeressen, mikor szerencsétlen lennék

tőle és alapjában egy cseppet sem törődöm a hűségével - s a mellett tudni, hogy valaki másnak

voltam mindene közben! Sokkal jobban szeretném tudomására hozni a dolgot és rávenni,

hogy adja be ő a válást ellenem.

Winton azt mondta:

- És ha nem akarná?

- Akkor legalább nyugodt lenne a lelkiismeretem és azt tennők, amit lehet.

- És a kis Gyp?

A fiatal asszony mereven nézett maga elé, mintha bele akarna látni a jövőbe. Aztán halkan

mondta:

- Egyszer majd megérti. Vagy talán elmúlik minden, mielőtt megtudná. Van örökkétartó

boldogság?

Lehajolt, megcsókolta apja homlokát és kiment. Ajkának meleg érintése, a körülötte szállongó

illat ottmaradt Wintonnal, mintegy emlékeztetőül a multra.

Hát nem lehet tenni semmit? Az a fajtájú ember volt Winton, akik nem látnak mélyen bele még

a hozzájuk legközelebb állókba sem. De az este élesebben látta leánya természetét, mint azelőtt

bármikor. Hiába való zaklatás lenne arra unszolni, hogy ösztönei ellen cselekedjék! És mégis...

itt ülni és tétlenül végignézni az egészet... végignézni, ahogy saját szenvedélye ujraéled

gyermekében a szárnyaló lelkesedéssel és végzetes szívfájdalommal... talán hosszú évekig nézni

a szenvedést. Eszébe jutott a régi közmondás: Az alma nem esik messze a fájától! Most aztán

bőkezűen, kétkézzel fog adni magából Gyp, minden mértéken túl... sokkal túl!... mint ahogy ő

maga, meg az anyja is adtak! Ó! de hiszen Gypnek még könnyebb a helyzete, mint szerelmének

volt. Az ember ne gyötörje magát előre gondokkal és ne sirassa a kiömlött tejet!

123

VIII.

Gyp ébren feküdt. Nem tudott szabadulni a gondolattól, hogy elmond mindent Fiorsennek.

Vajjon elválna tőle, ha megtudná? Annyira megvetette a «polgári erényeket», ahogy gúnyo-

lódva mondani szokta, azonkívül állhatatlansága, sértett hiúsága bizonyára visszariasztanák a

kellemetlen következményekkel járó lépéstől. Nem, nem válna el tőle, abban egész biztos

volt, hacsak, véletlenül nem vágyódik ő maga is törvényes szabadságra, ami egyáltalában nem

valószínű. Mit nyerne hát vele? És van-e joga könnyítni lelkiismeretén, ha ezzel bajt okoz

szerelmének?... Lelkiismeret! nem nevetséges olyannal szemben, aki egy évi házassága alatt

megcsalta, nem kímélte még a házat sem, amelyet felesége pénzéből tartott fenn? Nem, ha

megmondja Fiorsennek, csak azért tenné, hogy ne kelljen titkolnia valamit, mert ez sértené

büszkeségét.

Lement reggelizni, de még mindig nem tudta dűlőre vinni a kérdést. Egyikük sem említette az

előző esti beszélgetést s Gyp sietve ment vissza szobájába, hogy a legnagyobb gonddal

öltözködjék a falusi elhanyagoltság után. Elmult dél, mikor valaki halkan kopogott ajtaján.

Markey állott a küszöbön.

- Bocsánat, madam.

Gyp intett, hogy lépjen be. Markey becsukta az ajtót.

- Mr. Fiorsen van a hallban, madam - besurrant, mikor kinyitottam a kaput. Nem lökhettem

félre.

- Itthon van az apám?

- Nincs, kérem. Elment a vívó-klubba.

- Mit mondott neki?

- Azt mondtam, megnézem. Úgy tudom, senki sincs itthon. Próbáljam meg lerázni, madam?

Gyp a fejét rázta.

- Mondja meg, hogy senki sem fogadhatja.

Markey fajdkakas szeme szomorúan csüggött rajta a vékony, sötét, ívelt szemöldöke alatt;

kinyitotta az ajtót, hogy kimenjen. Fiorsen ott állt és egy gyors mozdulattal besurrant. Gyp

látta, hogy Markey kinyujtja karját, mintha derékon akarná kapni és nyugodtan mondta:

- Várjon, kérem, künn, Markey.

Mikor az ajtó becsukódott, visszahúzódott öltözőasztaláig s mereven nézett férjére. Szíve úgy

dobogott, mintha ki akart volna ugrani a helyéből.

Fiorsen kis szakállat növesztett, arca mintha teltebb lett volna és szeme még zöldebb;

máskülönben éppen olyan volt, amilyennek Gyp azelőtt ismerte. A fiatal asszony első gondo-

lata volt:

- Miért is sajnáltam ezt az embert? Nem búsulja vagy issza ez halálra magát sohasem... van

benne annyi vitálitás, mint húsz másban.

A férfi arcáról eltűnt a merev, ideges mosoly, szeme a régi, félig dühös, félig alattomos

tekintettel mérte végig a szobát.

- Gyp - kezdte aztán és hangja kissé megremegett. - Nem csókolsz meg?

Milyen ostoba! Gyp hirtelen egész nyugodtnak érezte magát.

- Ha apával akar beszélni valamit... nincs most itthon.

124

Fiorsen vállat vont.

- Nézd, Gyp! Tegnap érkeztem vissza Oroszországból. Csak úgy dűlt hozzám a pénz ott künn.

Gyere vissza hozzám! Jó leszek... esküszöm! Ó, Gyp, gyere vissza, meglátod, milyen jó

leszek! Elviszlek utazni külföldre, téged és a bambinat. Elmegyünk Rómába... vagy akárhova,

ahova akarod. Csak gyere vissza!

Gyp jéghidegen mondta:

- Bolondokat beszél.

- Esküszöm, Gyp, hogy nem láttam egyetlen egy asszonyt sem, aki felérne veled. Csak

egyetlen egyszer bocsáss még meg nekem! Most igazán nem fogsz csalódni. Próbáld meg!

Próbáld meg!

Erre a tragikus hangra, amely olyan falsul, olyan gyerekesen hangzott mindkettőjüknek,

eszmélt rá tulajdonképpen Gyp, hogy milyen mélyen gyökerezik benne a másik érzés. És

minél inkább zokogott benne ez az érzés, annál keményebb lett az arca, a hangja.

- Ha csak azért jött, hogy ezt megmondja, kérem... inkább menjen el. Sohasem megyek vissza

magához. Ezt vegye tudomásul egyszer és mindenkorra.

A férfi hallgatott és ez sokkal jobban megdöbbentette Gypet, mint könyörgése. Szokott

lopakodó mozdulatával közelebb lépett és annyira előrehajolt, hogy arca majdnem érintette a

fiatal asszonyét.

- A feleségem vagy. Visszakövetellek. Az enyém vagy! Ha nem jössz vissza, megölöm

magam, vagy megöllek téged!

És hirtelen összekulcsolta kezét az asszony háta mögött és magához szorította. Gyp elnyomott

egy sikoltást, aztán hirtelen elhatározással, az emelésben megmerevített testtel, mondta:

- Engedjen el, fáj. Üljön le. Mondani akarok valamit.

Hangjában volt valami, ami hatott a férfire; meglazította ölelését és hátrahajolt, hogy az

asszony arcába nézhessen. Gyp lefejtette magáról férje karját, leült egy régi tölgyfaládára és

az ablak melletti székre mutatott.

Szíve rettenetesen dobogott, majdnem fizikai rosszullét borzongatta. Pálinkaszagot érzett a

leheletén, amikor közel volt hozzá. Mintha egy fenevad ketrecébe jutott volna; vagy egy

őrülttel állana szemben. Olyan élénken állt előtte a kép, ahogy kinyújtott karmokkal hajol a

gyermek fölé, hogy tulajdonképpen nem is látta mostani arcát, ahogy ott ült és várta, hogy mit

fog mondani neki. Rászegezte tekintetét és lágy hangon mondta:

- Azt mondja, hogy szeret engem, Gustav. Én is megpróbáltam szeretni magát, de sohasem

tudtam... soha, első perctől kezdve. Pedig nagyon akartam. Nem hinném, hogy ne törődnék

egy nő érzésével, még ha az véletlenül a felesége is.

Látta, hogy a férfi arca megremeg és tovább beszélt:

- Mikor rájöttem, hogy nem tudom szeretni, éreztem, hogy nincs semmi követelni valóm

magától. Nem is ragaszkodtam a jogaimhoz, ugyebár?

A férfi arca ismét megremegett és Gyp sietve tovább beszélt:

- Azt, ugy-e, nem kívánja tőlem, hogy leéljem az életem szerelem nélkül... éppen maga, aki

annyiszor volt szerelmes? - Aztán összekulcsolta kezét, mintha csodálkoznék önmagán és

halkan suttogta: - Szerelmes vagyok. Odaadtam magam.

A férfi valami furcsa vinyogást hallatott és eltakarta arcát.

125

Gyp agyán átvillant a kolduskönyörgés:

- Egy kis irgalmat, uram, csak egy kis irgalmat!

Vajjon mindjárt felugrik és megfojtja? Rántsa fel az ajtót... kiáltson ki? Egy hosszú, nyomoru-

ságos percig nézte a férfit, amint kezébe temetett arccal, meg-meginogva ült az ablak mellett.

Aztán, a nélkül, hogy az asszonyra nézett volna, szája elé tartotta ökölbeszorított kezét és

kirohant.

Gyp a nyitott ajtón keresztül látta Markey mozdulatlan alakját, ahogy megélénkült, amint

Fiorsen elrohant mellette. Bezárta az ajtót és lefeküdt az ágyra. Szíve borzasztóan vert. Mi

történik, ha megint ivásnak adja magát erre a megrázkódtatásra? Egész bolondokat beszélt.

Mi joga van féltékeny dührohamra vele szemben? Mi joga? Odament a tükörhöz. Még mindig

reszketett és gépiesen megigazította a haját. Valóságos csoda, hogy sértetlenül úszta meg ezt a

jelenetet!

Summerhayel három órára volt megbeszélése a St.-James parkban. De most már minden

megváltozott. Nehéz lett és veszedelmes! Várnia kell, amíg megtanácskozta a dolgot apjával.

De ha nem tartja be a pontos időt... milyen izgatott lesz szegény! Nem fogja elképzelni, hogy

mi történhetett vele. Talán azt gondolja majd... ó! milyen őrület!... hogy megfeledkezett róla,

vagy talán megbánta szerelmét. Mit gondolna ő maga is, ha nem jönne el az első találkozóra a

boldog napok után? Azt hinné, hogy meggondolta a dolgot, belátta, hogy Gyp nem méltó

hozzá, hogy az asszony, aki olyan gyorsan, olyan könnyen adja oda magát, nem érdemes arra,

hogy feláldozza neki életét.

Ebben a kegyetlen bizonytalanságban töltött el két órát, amíg végre közelgett a három óra. Ha

nem megy, eljön ő ide a Bury-utcába és ez még veszedelmesebb lenne. Feltette kalapját és

gyors léptekkel indult meg a St.-James park felé. Mikor megbizonyosodott a felől, hogy senki

sem követi nyomon, bátorsága is megjött. Tíz percet késett. Messziről látta már, hogy a

fiatalember fel s alá sétál, minden pillanatban hátrafordul, hogy szem elől ne tévessze a padot.

A szerelmesek szokott megható, tettetett, de átlátszó közömbösségével üdvözölték egymást s

együtt mentek mélyen be a fák alá, a parkba. Gyp elmondta, mit beszélt apjával, de csak

mikor az ölébe fektetett napernyő védelme alatt megfoghatták egymás kezét, beszélt

Fiorsenről.

A férfi elengedte az asszony kezét.

- Hozzád nyúlt, Gyp?

Gyp megdöbbent a kérdésre. Hozzányúlt? Igen!

Summerhay borzadva kiáltott fel. Kezét és fogát összeszorította. Gyp szelíd hangon mondta:

- Bryan! Ne! Nem engedtem, hogy megcsókoljon.

Mintha nagy erőfeszítésébe került volna, hogy az asszonyra emelje tekintetét.

- Jól van.

Gyp mozdulatlanul ült ott. Összeszorult a szíve. Be van szennyezve, meg van rontva az ő

szemében! Persze! Pedig a szíve érintetlen maradt, most övé teljesen. De ez nem elég egy

férfinek... érintetlen test is kell neki. Ezt nem adhatja; csakhogy előbb kellett volna ezt

meggondolnia, nem most. És szomorúan nézett maga elé.

Egy kis fiú jött arra, megállott előttük s nagy, kerek szemével mereven nézte őket. Egy darab

james kenyeret tartott a kezében, arca, szája egészen maszatos lett. Egy asszony kiáltott:

- Jacky! Gyere ide!

126

Valaki elcipelte a kisfiút; az, még mindig hátrafelé bámulva, lépegetett s kinyujtott kezében

úgy tartotta a james kenyeret, mintha meg akarta volna kínálni Gypet egy harapással.

Summerhay átfonta félkarjával a fiatal asszonyt:

- Már elmúlt, szívecském. Soha többet... igérem!

Ó! megigérheti, sőt meg is tartja talán igéretét, de azért szenvedni fog... szenvedni, valahány-

szor arra a másikra gondol. Gyp azt mondta:

- Úgy kell, hogy vegyél, amilyen vagyok, Bryan. Nem tudok megváltozni a te kedvedért; bár

tudnék... ó, bár tudnék! Mennyire szeretném!

- Ne gondolj rá többet! Jöjj hozzám, a lakásomra, megteázunk együtt. Senki sincs otthon.

Gyere.

Megfogta a fiatal asszony kezét. Gypből elszállt minden más, csak öröm töltötte el, hogy vele

lehet.

IX.

Fiorsen úgy rohant el Markey mellett, mint egy vad s kifutott az utcára. Alig volt ötven

méternyire, visszafordult. Ottfelejtette kalapját. Az inas még mindig ott állt az előszobában,

átnyújtotta széleskarimájú kalapját s orra előtt becsapta az ajtót. Piccadilly felé rohant. Csak

ne lett volna Gyp arcán az a különös kifejezés, borzasztó, hogy mit csinált volna! Szinte beteg

volt a féltékenységtől s mégis megkönnyebbülést érzett, mintha valami rettenetestől kímélte

volna meg a sors. Sohasem szerette őt! Igazán, soha? Lehetetlen, hogy az asszony, akit olyan

szenvedélyesen imádott, ne viszonozta volna soha, egy cseppet sem érzelmeit! A mult képei

vonultak el előtte... csupa engedékenység, engedékenység. Ez nem lehetett puszta tettetés.

Hiszen ő nem közönséges, mindennapi ember... van benne charm... a többi asszonyok leg-

alább is azt mondták! Hazudott Gyp! Egész biztos, hogy hazudott!

Bement egy kávéházba és finom francia pezsgőt rendelt. Hoztak neki egy palackkal. Sokáig

ült ott. Mikorra felkelt, kilenc pohárral fogyasztott el. Valami jóleső vadságot érzett ereiben és

valami jóleső nemességet a lelkében. Hadd szeressen! De csak kerüljön a férfinek a torka az ő

keze közé! Hirtelen más fordulatot vettek gondolatai. Egy hirdető oszlop előtt állott s rajta

óriás betűkkel:

- Daphne Wing. Pantheon. Daphne Wing. Plasztikus táncosnő. A mozgás költészete. Ma

három órakor. Pantheon. Daphne Wing.

Ez szerette őt... a kis Daphne! Már elmult három óra. Páholyülést váltott, közel a szinpadhoz

és valami keserű humorral ült le. Ez aztán igazán irónia! Ime, itt jön! Mint Pierette... rövid,

átlátszó muszlinban, túlságosan fehérre mázolt arccal; egy lassan, spiccelve forgó Pierette,

kitárt karokkal, csillogó haja fölött ívben összeérő kezekkel.

Ostoba póz! De arcán még ott volt a régi tiszta, galambszerű kifejezés. És a hülye póz mellett

is megkapta Fiorsent az a bizonyos isteni szikra a leány táncában. Ott lebegett keresztül,

kasul, piruettezett, néha le-lecsapott egy hasonlóan kifehérített, feketeruhás Pierotra, hátra-

hajolt karján vagy megállt lábújjhegyen, egyik térdét kissé kifelé hajlítva, egyik lábát a másik

bokájára téve, a feje fölött ívelt karokkal s lassan forogni kezdett egyik lábújján, míg a másik

lábát magasra emelte a tető felé. Egész testén lassú remegés rezgett végig, ebből látszott,

milyen nehéz ez a mutatvány. Aztán lábújjhegyen kilebegett a kulisszák mögé és vissza-

lebegett, arcán az önfeledt, galambszerű kifejezéssel, míg tökéletes formájú lába fehéren

villogott.

127

Angyali volt a szinpadon! Fiorsen magasra emelte kezét, úgy tapsolt és kiáltott: «Brava!

Brava!» Észrevette, hogy a leány szeme hirtelen kerekre nyílt, egész picit megdöbbent - több

semmi! De meglátta.

- Vannak, akik nem tudnak elfelejteni! gondolta magában.

A második számnál a színpad közepén egy tó vizében visszatükröződő képe volt a partnere.

Ophelia utolsó tánca. Fiorsen mosolygott. Szoros, tengerzöld ruha volt rajta, itt-ott felhasított

szoknyáján keresztül látni lehetett szépen formált lábát, kibontott hajába margaréta és

búzavirág. Körültáncolta képét, epekedő, kétségbeesett, sápadt arccal, amíg lassanként elérte a

teljes kibontakozáshoz szükséges önfeledtséget, akkor vadul nekilendült s táncolva őrjöngött,

majd a sápadt holdfény sugarainál belevetette magát a kasirozott tóba s papír vízililiomok

között lebegett a hátán. Bájos látvány volt nyitott szemével, szétnyílt ajkával, kibontott hajá-

val. Fiorsen megint magasraemelt kezekkel tapsolt és hangosan kiáltotta: Brava!

A függöny legördült és Ophélia nem jött ki a tapsokra. Vajjon azért, mert észrevette őt, vagy,

mert nem akarta lerontani a halál illuzióját? Nagyon is az ő stílusa lenne az ilyen «művészi»

fogás.

Fiorsen egész hangosan pisszegett két kalikos artistának, akik a színpadon verekedtek, aztán

felállott és kiment. A névjegyére ráfirkált:

- Akar találkozni velem? - G. F. - és odavitte a színpad-bejárathoz. Csakhamar kijött a válasz:

- Miss Wing egy perc mulva fogadja önt, uram.

Fiorsen nekitámaszkodott a huzatos folyosó falának és azon törte a fejét, hogy mi az ördögöt

keres ő itt? Mi az ördögöt mond majd neki az a leány?

Daphne Wing kalappal a fején állt, mialatt az öltöztetőnő a cipőjét gombolta. Kinyujtotta

kezét az asszony háta fölött és azt mondta:

- Ó, Mr. Fiorsen! Hogy van?

Fiorsen megfogta a nedves kis kezet; szeme elnézett fölötte, kerülte a leány tekintetét. Arca a

régi volt... és mégsem a régi - keményebb, öntudatosabb; csak a finom, tökéletes alakja

maradt olyan, amilyen volt. Az öltöztetőnő halkan köszönt:

- Jónapot kívánok, miss! - és kiment.

Daphne Wing arcán halvány mosoly suhant át.

- Nagyon régen nem láttam, úgy-e?

- Külföldön jártam. Éppen olyan csodaszépen táncol, mint régen.

- Ó, igen. Nem ártott a táncomnak.

A férfi erőt vett magán és a leány arcába nézett. Igazán ugyanaz a leány ez itt, aki annyira

csüggött rajta, akinek annyira megunta a csókját, könnyét, s könyörgését szerelemért? Ej,

hiszen sokkal kívánatosabb, jelentékenyen kívánatosabb, mint ahogy rá emlékezett! És azt

mondta neki:

- Csókolj meg, kis Daphne!

Daphne Wing nem mozdult. Fehér foga kivillant alsó ajka fölött. És azt mondta:

- Köszönöm, nem. Hogy van Mrs. Fiorsen?

Fiorsen hirtelen elfordult.

- Már nem létezik.

128

- Ó! Elvált magától?

- Nem. De ne beszéljen róla; ne beszéljen, azt mondom!

Daphne Wing még mindig mozdulatlanul állott a kis, zsúfolt öltözője közepén s hideg

tárgyilagossággal mondta:

- Nagyon udvarias, nem találja? Különös, igazán nem is tudom, hogy örüljek-e magának?

Nagyon rossz napokat éltem át. És Mrs. Fiorsen olyan volt hozzám, mint egy angyal. Miért

jött most tulajdonképpen hozzám?

Igazán! Miért is jött? Agyán átvillant a gondolat:

- Hogy segítsen felejteni. - És hangosan azt mondta:

- Nagyon csúnyán viselkedtem veled, Daphne; azért jöttem el, hogy jóvátegyem.

- Ó, nem, azt nem teheti jóvá... köszönöm! - Lassan felhúzta a keztyűjét. - Nagyon sokat

tanultam akkor, tudja. Még hálás is vagyok önnek. Ó, szakállat növesztett! Azt hiszi, jól áll?

Mefisztóhoz hasonlít vele, úgy találom.

Fiorsen mereven nézett a tökéletesen formált arcra, a halvány pírral sápadt bőrén. Csúfolkodik

vele? Milyen nyugodt!

- Hol lakik most? - kérdezte.

- Önálló műtermem van. Megnézheti egyszer, ha kedve tartja. De jobb, ha mindjárt tisztában

van vele: szerelemből elég volt!

Fiorsen mosolygott.

- A máséból is? - kérdezte.

Daphne Wing nyugodtan felelt:

- Szeretném, ha úgy bánna velem, mint egy ladyvel.

Fiorsen ajkába harapott.

- Megengedi, hogy meghívjam egy csésze teára?

- Köszönöm, elfogadom. Nagyon éhes vagyok. Nem szoktam ebédelni ilyen matinék előtt;

jobb, ha nem eszem. Tetszik az Ophelia táncom?

- Mesterkélt.

- Igen, tudja tükrökkel és huzalokkal csinálják. De, mondja, sikerül azt az illuziót keltenem,

hogy megőrülök? - Fiorsen bólintott. - Úgy örülök. Menjünk. Már nagyon megéheztem egy

teára.

Megfordult, alaposan szemügyre vette magát a tükörben, mindkét kezével megigazította

kalapját s egy pillanatra kidomborította testének teljes szépségét, felvett egy kis táskát egy

székről és azt mondta:

- Azt hiszem, jobb lesz, ha maga előre megy. Nem keltünk legalább gyanút. Várjon rám

Ruffelnél. Kitűnő dolgai vannak. Au revoir.

Fiorsen zavartan, ingerülten, majdnem megalázva ment végig a Coventry-utcán, betért Ruffel

üres cukrászdájába s lefoglalt egy asztalt, közel az ablakhoz. Hirtelen felbukkant előtte Gyp

alakja, amint a tölgyfaládán ül, az ágy lábánál s elnyomta benne a leány képét, de amint

felnézett, meglátta Daphnet, künn a kirakat előtt nézdegélte a süteményeket. Most bejött.

129

- Ó! Már itt van? Jegeskávét szeretnék és dióstortát, meg nehány ilyen marcipánt, ó! és egy

kis habot is a tortához. Nem bánja?

Aztán leült és mereven a férfi arcába nézett.

- Hol járt külföldön?

- Stockholmban, Budapesten, Moszkvában és még sokfelé.

- Milyen nagyszerű! Ó! mondja, mit gondol, nagyon angolos vagyok?

- Teljesen. A maga... - elhallgatott. Nem mondhatta mégse: A maga közönségességét csakis

Anglia képes produkálni.

- Az én szépségem?

Fiorsen nevetett és bólintott.

- Ó! ennél kevesebbet nem mondhatna nekem! Pedig, persze, jobb szeretném, ha inkább

görög típus volnék... olyan pogány, tudja?

Profilja puha, tiszta vonalban emelkedett ki a világosságban. Fiorsen azt mondta:

- Úgy-e, gyűlöl engem, kis Daphne? Gyűlölnie kell.

Daphne Wing kerek, kékesszürke szeme ugyanolyan pillantással siklott a férfi arcán, mint az

imént a marcipánon.

- Nem; nem gyűlölöm magát... most már. Persze, ha még szeretném, akkor gyűlölném. Úgy-e,

milyen írül hangzott ez? De hát az ember aljasnak tarthat valakit, a nélkül, hogy gyűlölné.

Nem igaz?

- Hát aljasnak tart engem?

- Hát nem az? Hiszen nem is lehet más, azok után, amiket tett.

- És mégis leül teázni velem?

Daphne Wing már hozzálátott az evéshez és teleszájjal mondta:

- Tudja, most már független vagyok és ismerem az életet. Maga már nem árthat nekem.

Fiorsen kinyujtotta kezét és megfogta a leányét, éppen ott, ahol meleg pulzusa vert nyugod-

tan, egyenletesen. Daphne ránézett, áttette a villát a másik kezébe és tovább evett. Fiorsen

elhúzta a magáét, mintha megcsípték volna.

- Nagyon megváltozott... annyi bizonyos.

- Meg. De nem is várhatott mást, nem igaz? Látja, az ember nem megy ilyesmin ingyen

keresztül. Azt hiszem, rettenetes kis bolond voltam. - Elhallgatott a kanállal útban a szája felé.

- És mégis.

- Még most is szeretem, kis Daphne.

Halk sóhaj röppent el a leány ajkáról.

- Mit nem adtam volna egyszer azért, hogy ezt halljam.

Aztán félrefordította fejét, villájára szúrt egy nagy diót a tortáról és a szájába dugta.

- Eljön, megnézni a műtermemet? Új és nagyon kedves. Huszonöt fontom van egy hétre. A

következő szerződésnél már harmincat kapok. Szeretném, ha Mrs. Fiorsen tudná... Ó! el-

felejtettem, hogy nem akarja, hogy róla beszéljek! Miért nem? Szeretném, ha megmondaná! -

Ránézett a férfi dühös arcára és azt mondta: - Egy cseppet sem félek magától most már.

130

Azelőtt féltem. Ó! Hogy van Rosek gróf? Még olyan sápadt, mint azelőtt? Nem eszik még

valamit? Alig kóstolt valamit. Tudja, mit szeretnék?... egy csokoládé szeletet meg egy

málnaszörpöt naranccsal.

Mikor lassanként felszopogatta az italt és a szalmaszállal összeszúrkálta a narancsszeletet,

kimentek s kocsiba ültek. Útban a műterem felé Fiorsen megpróbálta magánál tartani a leány

kezét, de az összefonta karját a mellén és csendesen megjegyezte:

- Nagyon rossz modorra vall visszaélni a helyzettel a kocsiban.

Fiorsen azonnal visszahúzódott és oldalról nézte a leányt. Vajjon csak játszik vele? Vagy

igazán nem törődik vele egy fikarcnyit sem? Hihetetlennek tetszett előtte. A kocsi végig-

robogott a Soho-utca rengetegén és megállott. Daphne Wing kiszállt, végigment egy szűk

folyosón és jobbkézt egy ajtónak tartott, kinyitotta kulcsával és megállott:

- Szeretek itt lakni, ebben a rongyos, kis utcában... legalább nincs amatőr színezete az

egésznek. Persze, nem volt ez műterem; egy papírgyár hátsó helyisége volt. De minden hely,

amit a művészet számára hódítunk meg, jelent valamit, nem igaz?

Előre ment a néhány, zöld szőnyeggel borított, lépcsőn, aztán egy hosszúkás, felsővilágításos

szobába lépett. A falak sárga azalea színű japán selyemmel voltak bevonva. Itt állt egy

darabig, szótlanul, mintha belefeledkezett volna szobája szépségébe, aztán a falra mutatva

mondta:

- Rettenetes időmbe került. Magam csináltam az egészet. És nézze ezeket a kis japán

fácskákat, nem angyaliak?

Hat kis töpörödött fácska állott pedáns rendben magasan az ablakpárkányon, a beömlő

világosság útjában. Daphne megint megszólalt:

- Azt hiszem, Rosek grófnak tetszene ez a szoba. Van valami bizarr benne, úgyebár? Úgy

akartam megcsinálni a környezetem, tudja, hogy belevigyem a bizarr hangulatot a munkámba.

Olyan fontos ez manapság. De a tulsó oldalon van még egy hálószobám, fürdőszobám meg

egy kis konyhám. Nagyon jó, kéznél van minden benne és olyan házias az egész. Melegvíz is

van mindig. Az enyéim nagyon komikusak ezzel a szobával. Idejönnek néha és megállnak.

Nem tudják megszokni a szomszédságot. Persze, elég snasz, de azt hiszem, egy művésznek

túl kell tennie magát ilyesmin.

Fiorsent hirtelen meghatottság fogta el, úgy mondta:

- Úgy van, kis Daphne.

A leány ránézett és megint egy kis sóhaj röppent el ajkáról.

- Miért bánt úgy velem? - kérdezte. - Olyan kár, mert most már nem tudok semmit érezni

maga iránt.

Egy gyors mozdulattal végigsimította kezével szemét. Fiorsen igazán meg volt hatva. Oda-

lépett a leányhoz, de Daphne kinyujtotta kezét, hogy távol tartsa magától, s szempilláján

könny rezgett.

- Üljön le, kérem, oda a pamlagra s gyujtson rá. Ez orosz cigaretta.

Egy rózsaszín cigarettákkal töltött fehér dobozt vett le az aranyozott jávorfa asztalkáról. -

Minden, amit itt van orosz, vagy japán. Azt hiszem, ezek adják meg leginkább a környezetnek

a hangulatot. Van egy balalajkám is, tud játszani rajta? Úgy-e, nem? Milyen kár! Csak volna

egy hegedűm! Nagyon szerettem volna megint hallani magát. - Összekulcsolta a kezét. -

Emlékszik, mikor táncoltam magának a tűz előtt?

131

Fiorsen nagyon jól emlékezett rá. A rózsaszín cigaretta megremegett kezében és rekedt

hangon mondta:

- Táncoljon most nekem, Daphne!

A leány a fejét rázta.

- Nem bízom én már magában egy cseppet sem. Más sem bízna... nem igaz?

Fiorsen felugrott.

- Hát akkor miért hívott ide? Mit játszik velem, kis...?

A leány tágranyílt szemekkel mereven bámult rá. - Azt hittem, örülni fog, ha meglátja, hogy

túl vagyok már az egészen... csak éppen azért. De, persze, ha nem örül neki, hát nem kell itt

maradnia.

Fiorsen visszarogyott a díványra. Lassanként beleszivárgott a meggyőződés, hogy mindaz,

amit ez a leányka beszél, komoly meggyőződése. Nevetve eregetett ki egy füstgomolyt.

- Mit nevet?

- Arra gondoltam, milyen nagy egoista maga.

- Az is akarok lenni. Ez az egyetlen, nem igaz?

Fiorsen megint nevetett.

- Sose búsuljon. Mindig is az volt.

A leány leült egy székre és komolyan mondta:

- Nem voltam az, amíg szerelmes voltam magába. De nem fizette ki magát, nem igaz?

- Asszonnyá érett általa, Daphne. Az arca egészen más most. A szája szebb. Egészben sokkal

szebb. - Daphne arcát pír öntötte el. Fiorsen felbátorodott és melegebb hangon folytatta: - Ha

most szeretne, nem unnám meg. Ó, hihet nekem! Én...

A leány a fejét rázta.

- Ne beszéljünk szerelemről, jó? Mondja, nagy sikere volt Moszkvában, meg Szent-Pétervárt?

Nagyszerű lehet az igazi nagy siker!

Fiorsen komoran mondta:

- Nagyon sok pénzt kerestem.

- Ó, remélem, nagyon boldog.

Vajjon gúnyolódni akar vele?

- Nyomorultul érzem magam.

Fiorsen felállott és odament a leányhoz. A táncosnő felnézett, egyenesen az arcába.

- Sajnálom, ha nyomorultnak érzi magát. Tudom, milyen érzés.

- Segíthetne rajtam, hogy ne legyek az. Kis Daphne, segíthetne nekem felejteni. - Elhallgatott

és a leány vállára tette kezét.

Daphne Wing meg se mozdult, úgy mondta:

- Azt hiszem, Mrs. Fiorsent szeretné elfelejteni?

- Mintha meghalt volna. Legyen megint minden a régi közöttünk, Daphne. Maga felnőtt, most

már nő, művésznő.

132

Daphne Wing a lépcső felé fordította fejét.

- Csengettek. Talán a családom. Ilyenkor szoktak jönni. Ó, be kellemetlen!

Fiorsen a falig hátrált. Feje az egyik kis japán fához ért, amint ott állt és a körmét harapdálta.

- Anyámnak kulcsa van és nem érnék semmit vele, ha elrejteném valahova, mert az a szokása,

hogy mindenütt körülnéz. De talán nem is ők. Különben is, nem félek most már; nagy

különbség az, ha az ember a maga ura.

Daphne eltűnt egy pillanatra. Fiorsen egy éles női, aztán egy rekedt, zsíros férfi hangot hallott,

majd egy csattanó csókot. Ott állott tehetetlenül. Csapdába került! Az a kis galambszerű

ördög! Egy zöld és vörös sanzsan selyemruhás nőt látott belépni, meg egy alacsony, kövér

urat, szürkésbe vegyült körszakállal, szürke ruhában, gomblyukában egy kis dáliával;

mögöttük Daphne Wing, vörösen, tágranyílt szemmel. Fiorsen egy lépést tett előre, meg akart

szökni minden további nélkül. A férfi megszólalt:

- Mutass be minket, Daisy. Nem értettem jól... Mr. Dawson? Hogy van, uram? Talán a

leányom egyik impresszáriójához van szerencsém? Igazán örülök, hogy megismerkedhettem

önnel.

Fiorsen meghajolt. Mr Wagge kis, disznószeme a japán fákra szegeződött:

- Kedves kis helyet talált itt magának a leányom, a munkájához... csendes és nem mindennapi.

Remélem, jó véleménnyel van a játékáról, uram? Azt hiszem, nem egy könnyen talál hozzá

hasonlót.

Fiorsen megint meghajolt.

- Büszke lehet rá, emelkedő csillag.

Mr. Wagge a torkát köszörülte.

- Óóó! - mondta - igeeen! Még pöttömnyi kis gyermek volt, mikor már láttuk, hogy tehetség

lakik benne. Most már nagyon érdekel engem is a munkája. Nem az én bransom, de

vasakarata van és én nagyra becsülöm a kitartást. Ahol ez megvan, ott már félig megnyertük a

csatát. Hány fiatal teremtés hiszi, hogy az élet csak játék. Gyakran tapasztalhatta ezt ön is a

hivatásában, uram.

- Robert! Daisy nem Dawsont mondott.

Hosszú csend. Egyfelől a savanyú asszony, előrenyujtott nyakkal, mint valami haragos tyúk,

másfelől Daphne, kerekrenyitott szemmel, piros arccal, kezét tökéletes mellére szorítva;

középen a széles, szürkeszakállú alak, vörös arccal, haragtól villogó szemmel és rekedt

hangjával:

- Maga gazember! Maga aljas gazember!

Előreugrott s felemelte kövér öklét. Fiorsen lerohant a lépcsőn, kirántotta az ajtót és elinalt.

X.

Ugyanazon este Summerhay hosszan nézett Gyp után, amint hazamenet befordult a Bury-utca

sarkán. Eltűnt! Milyen gyorsan nőtt benne a vágy, hogy mindig maga mellett lássa. Úgyis

tudja, már a férje - minek várjanak? Nem lesz nyugtok egyiküknek sem ettől az embertől. El

kell, hogy menjenek együtt valahova, külföldre - amíg a dolgok maguktól elsímulnak. Akkor

133

majd talál egy helyet, ahol boldogan és biztonságban élhetnek. De rendbe kell, hogy szedje

előbb a dolgait. Aztán azt gondolta:

- Nem jó félig csinálni valamit. Anyámnak meg kell, hogy mondjam. Minél előbb, annál jobb.

Elfintorította arcát és elindult nagynénjéhez a Cadogan Gardenbe, ott szokott rendesen

megszállni anyja, ha Londonba jött.

Lady Summerhay az estebédet várta és közben egy álomról szóló könyvet olvasott. A

pirosernyős lámpa fénysugara ráesett szürke ruhájára, piros arcára, fehér vállára. Imponáló

egyéniség volt; szőke haja alig kezdett még őszbe vegyülni. Korán ment férjhez s tizenöt éve

özvegy - alapjában szabad-gondolkozó, de, a gyakori érintkezés nyilvánosan szereplő nagy-

ságokkal, sok tekintetben megkötötte. Még felbukkant néha egy-egy buborék lelke mélyéről,

de már nem került a felszínig. Nem volt sem szűklátkörű, sem türelmetlen, de mint a legtöbb

társaságbeli, aszerint ítélt meg mindent, ahogy a nyilvánosság előtt szereplőkhöz illik; szíve-

sen vitatkozott, természetesen, de nem fogadott el semmi változtatást az emberek életmódján.

A sokféle emancipációs és jótékonysági mozgalom, amiben barátnőivel együtt résztvett,

valójában csak levezető csatornája volt a túlságosan felhalmozott, felesleges jóakaratnak és az

állandóan benne gerjedő irányító szellemnek. Az általános jólétért dolgozott, de mozgató

rugója a befolyásos emberek ebédeknél és vacsoráknál elhangzó véleménye volt. Nem az ő

hibája, hogy az ilyen emberek ebédelnek és vacsorálnak. Mikor fia megcsókolta, felemelte a

könyvet és azt mondta:

- Rettenetesnek találom ezt a könyvet. Az író agyon hajszolja a szexuális kérdést. Nem vagyunk

éppen annyira megszállva tőle. Be kellene csukni szegényt a saját elmegyógyintézetébe.

Summerhay azt mondta:

- Rossz hírt hozok neked, anyám!

Lady Summerhay nyugtalanul nézett fiára. Jól ismerte ezt az arckifejezést, fejtartást, mintha

neki akarna menni a falnak. Olyankor volt ilyen, mikor kártyaveszteségek miatt jutott bajba.

- A mildenhamiakról van szó, Winton századosról, meg a leányáról... beleszerettem... a

barátja vagyok.

Lady Summerhay felsóhajtott.

- Bryan!

- Az a fickó, akihez hozzáment, iszákos. Kénytelen volt otthagyni már egy évvel ezelőtt, a

kisleányával együtt... meg más miatt is. Hallgass meg, anyám. Csúnya dolog, de neked is

tudomásod kell hogy legyen róla. Válásra nem igen lehet gondolni. - A férfi hangja maga-

sabbra csapott át. - Ne is próbálj lebeszélni róla. Nincs semmi értelme!

Lady Summerhay arcáról, mintha lehullott volna a mindennapi lepel. Összekulcsolta kezét.

Nagyon kegyetlennek érezte, hogy így egyszerre rácsap az «élet», holott eddig csak egyes

«esetekből» ismerte. Fia is átérezte ezt, ha nem is egész tudatosan. Utálatosan kétségbeejtő

fordulat! Megfogta anyja kezét és ajkához emelte:

- Ne búsulj anyám! Ő boldog és én is boldog vagyok.

Lady Summerhay csak annyit mormogott:

- Vajjon... vajjon nagy botrány lesz?

- Remélem, nem; de a férj tud róla.

- A társaság nem bocsát meg.

134

- Sajnálom miattad, anyám.

- Ó! Bryan!

Ez a kifakadás a fiú idegeire ment.

- Nem kell senkinek beszélned róla. Nem tudjuk még, mi lesz.

Lady Summerhay lelkében csupa seb és kietlen pusztaság volt minden. Egy asszony, akit

sosem látott, akinek származása kétes, akit bizonyára bemocskolt a házassága; kétségkívül

valami szirén. Rettenetes! Mennyire hitt a fiában! Arról álmodott, hogy magas állásba jut,

hogy természetes könnyedséggel éri el a legnagyobbat. Gyenge hangon mondta:

- Ez a Winton százados jó családból való, nemde?

- Hogyne. Akárki örülhetne a leányának. A legbüszkébb teremtés, akit valaha láttam. Ha talán

az nyugtalanítana, hogy milyen légy vele... kár! Biztosíthatlak, hogy nem kíván senkitől

semmit. Nem fogad el morzsákat.

- Szerencse!

Lady Summerhay fiára nézett és egyszerre tisztában volt vele, hogy most veszélyeztetve van a

hely, melyet addig elfoglalt szívében. Hidegen kérdezte:

- Együtt fogtok élni, nyiltan?

- Ha ő akarja!

- Még nem tudod?

- Megtudom nemsokára.

Az álomról szóló könyv lecsúszott az asszony öléből. A kandallóhoz ment, onnan nézte fiát.

Eltűnt arcából a vídámság. Mennyire megváltozott! Egész idegenszerű lett. Visszaemlékezett

rá, hogy egyszer látta már így Widringtonban, a parkban, mikor nagyon dühöngött egy ponnin

és galoppban vágtatott el előtte, göndör fürtei lobogva röpködtek, olyan volt, mint egy démon.

Szomorúan mondta:

- Nem kívánhatod tőlem, hogy örömmel fogadjam ezt a hírt, Bryan, még ha olyan is az az

asszony, amilyennek te mondod. És nincsenek mendemondák körülötte?

- Minél többet pletykálnak róla, annál jobban szeretem.

Lady Summerhay felsóhajtott.

- Mit szándékszik csinálni az az ember? Hallottam egyszer játszani.

- Erkölcsileg és törvényesen nincs semmire joga. Csak azért imádkozom, hogy dűlőre vigye a

dolgot és feleségül vehessem Gypet. De Gyp azt mondja, hogy nem fogja megtenni.

- Gyp? Így hívják? - Hirtelen nagy, de nem baráti vágy fogta el, hogy lássa azt az asszonyt. -

Elhozod hozzám? Magam vagyok itt szerdáig.

- Nem hiszem, hogy eljönne. Anyám, csodálatos teremtés!

Mosoly suhant át az anya ajkán. Semmi kétség! Aphrodite! És... aztán?

- Winton százados tud róla?

- Tud.

- Mit szól hozzá?

135

- A te szempontodból, valamint az övéből, csúnya dolog. De az ő helyzetében minden csúnya

dolog.

Lady Summerhay szívében felszakadt a gát és megindult a szóáradat:

- Ó, kedvesem, nem tudnád összeszedni magad? Hány ilyen ügyet láttam már rosszra for-

dulni! Hidd el, nem hiába olyan a törvény és társadalmi szokás, amilyen. Igen nagy a nyomás.

Lehet, hogy néha símán megy minden... de csak kivételesen, egész kivételes emberekkel.

Most nem hiszed, hogy elgáncsol, pedig biztosíthatlak, hogy el fog... rettenetesen. Ha író

lennél, vagy művész, aki odaviszi munkáját, ahova akarja, élhet akár a pusztában is, ha úgy

tartja kedve; de téged ide Londonhoz köt a munkaköröd. Gondold meg jól, mielőtt fejjel mész

neki a társadalomnak! Nagyon egyszerű azt mondani, hogy kinek mi köze hozzá? De

meglátod, Bryan, hogy igenis mindenkinek van. Mondd, hiszed, hogy boldoggá teheted

igazán azt a nőt hosszú időre?

Elhallgatott, olyan kifejezés volt a fiú arcában.

- Anyám, úgylátszik, nem érted meg a dolgot. Annyira imádom, hogy nincs más választásom.

- Azt akarod mondani, hogy megbabonázott?

- Azt mondtam, amit mondani akartam. Jóéjszakát!

- Nem akarsz itt maradni vacsorára, fiam?

De Bryan már elment. Lady Summerhay bosszankodva, aggódva, lesujtva nézett utána.

Szomorúan, kétségbeesve ült le vacsorájához.

Summerhay egyenesen hazarohant. A lámpák pislákoltak a kora őszi alkonyatban. Hideg, vad

szél sodorta le a fákról a sárga leveleket. Esti kékség borult a városra... mikor összefolyik

minden, mikor meglágyulnak a nappal kemény, merev alakok, sötét, misztikus lesz minden, s

az illuzió szárnyain lebegve száll le mindaz, ami az emberek, a fák, a házak élete mögött

lappang s az emberben fellángol a költészet. De Summerhay fülében csengtek még anyja

szavai és tudta, hogy most újjat húz mindenkivel. Mintha más arckifejezése lenne máris

minden arra menőnek. Most már semmi sem lesz olyan egyszerű; eddig pedig milyen símán

ment minden. Még nem látta ugyan egész tisztán, de már kezdte észrevenni s védelmi állásba

helyezkedett a társadalommal szemben.

Miközben bedugta a kulcsot a zárba, átélte ismét a délutáni érzést, mikor először nyitott ajtót

Gypnek... lopva, dacosan. Most már csupa dacból fog állani.

Befűtött a dolgozószobájába és egymásután nyitogatta ki a fiókokat, kirakott, rendezett,

elégetett, leltárt csinált, becsomagolt. Mikor készen volt, leült és szivarra gyujtott. Nagy csend

volt a szobában, mintha még most is megtöltötte volna az egészet Gyp jelenléte. Ha behunyta

a szemét, tisztán látta a kandalló előtt, ahogy ott állott, távozás előtt és felemelte hozzá arcát.

Minél szerelmesebb Gyp, annál jobban fogja ő is szeretni! És hangosan mondta:

- Istenemre!

Az öreg skót terrier előjött a sarokból s hosszú, fekete orrát odadugta gazdája tenyerébe.

- Gyere, Ossy! Te jó öreg kutya! Oss!

Jólesett ennek a fekete testnek a melege ott a széke mellett, megnyugtatta Summerhayt és

lassan elbóbiskolt a multját faló lángok előtt.

136

XI.

Gyp nem szokott ugyan hátranézni, de most tisztán érezte, hogy Summerhay még mindig ott

áll, ahol elbúcsúztak egymástól, s utánanéz, amíg eltűnik a Bury-utcai házban. A fiatal

asszonyra meglepően hatott saját érzésének erőssége, mint ahogy a tengerben fürdőzőt

meglepi, hogy a lába nem ér talajt, mikor magával sodorja az ár.

Már második éjszaka le nem hunyta szemét, hallotta minden órában a Big Ben ütését.

Reggelinél elmondta apjának, hogy Fiorsen ismét felbukkant. Winton fürkésző pillantással

fogadta a hírt.

- Nos, Gyp?

- Megmondtam neki.

Kíváncsiság, rosszalás, amelyhez tulajdonképpen nem volt semmi joga, csodálat leánya

bátorsága iránt, félelem a következmények miatt, nyugtalanság a miatt, hogy Gyp is bele-

került a szerelem sodró árjába... váltakoztak benne.

- Mit szólt hozzá?

- Elrohant. Biztos vagyok benne, hogy nem fog akarni elválni.

- Nem, nem hiszem, hogy még benne is elég szemtelenség lenne ehhez. - Winton szótlanul ült

egy darabig. - Nos - mondta aztán hirtelen - Isten kezében van, de vigyázz magadra Gyp!

Légy óvatos!

Úgy délfelé megérkezett Betty is a komoly, nagyszemű, csacsogó, kávébarnára sült kis

Gyppel. Miután megebédeltették mindennel, amit enni adhattak neki ilyen utazás után, Gyp

bevitte a gyermeket hálószobájába, beburkolta egy kendőbe és lefeküdt vele az ágyra. Néhány

álmos gügyögés és a kicsike Álomországba vándorolt. Anyja csendesen feküdt mellette és

szinte szenvedéllyel nézte a fekete szempillákat. Általában nem nagyon szerette a gyerme-

keket, de ez a gyermek az övé, a maga barna puhaságával, esetlen bájával, kívánságaival,

gügyögő hangjával, az imádattal, amivel «dlága mammi»-n csüggött, angyali kedves volt,

ellenállhatatlan. Gyorsan fejlődött, a kis állatok kecses gömbölyűségével, a virág tökéletes-

ségével. Még benne is kiütközött olasz dédanyjának vére; haja már elvesztette az első bébi-

feketeségét és hosszú fürtökben omlott nyakába, homlokára. Egyik kis, barna kezét kidugta a

kendő alól s kemény marokkal fogta meg a szélét. Gyp elnézte a rózsás körmöket, a komikus

kis félholdakkal, a nyugodt alvást; alig mozdult meg annyira az egyenletes lélekzéssel, mint a

rózsaszirom nyári szélcsendben; a fiatal asszony ajka teltebb lett, megremegett és lassan

közeledett a sötét szempillához, míg aztán egy erélyes nyakfordulattal megfékezte vágyát.

Aznap este a vacsoránál egész csendesen megjegyezte Winton:

- Meglátogattam Fiorsent és figyelmeztettem, hogy vigyázzon magára. Annál a Roseknél

találtam meg. És találkoztam azzal a leánnyal, a táncosnővel is, éppen akkor jött ki a házból,

mikor én bementem, világos, hogy tudok mindent, hát nem hiszem, hogy sokat zavarjon

téged.

- Milyennek találtad a leányt, apus?

Winton mosolygott. Hogyan írja le, hogy milyen benyomást tett rá az a leány, amint lejött a

lépcsőn... s tágranyílt a szeme, mikor őt meglátta, még száját is nyitva felejtette.

- Éppen olyan, mint azelőtt volt. Egy kicsit meg volt döbbenve. Fehér kalap volt rajta...

nagyon fess. Csinos a maga nemében, de nagyon közönséges. Azok ketten éppen zongoráztak

és hegedültek, mikor beléptem. Alig akartak beengedni. Fura egy hely az!

137

Gyp maga előtt látta az egész környezetet. A fekete falakat, ezüst szobrokat, Rops rajzokat,

száraz rózsaleveleket, cigarettákat... a két embert a zongora mellett... és apját, szárazan,

hidegen!

- Az ember nem sokat ceremóniázhatik ilyen fickókkal. Nem tudom elfelejteni annak a

lengyelnek a viselkedését veled, szívem.

Gypen végigborzongott a rémület.

- Sajnálom, hogy odamentél, apus. Mondtál valami nagyon...

- Nem, azt hiszem, nagyon udvarias voltam. Nem esküszöm meg rá, hogy nem neveztem

valamelyiküket kóklernek. Valami olyast mondtak, hogy kihasználom a nyomorékságom.

- Ó, apuskám!

- Az a lengyel fickó...

Gypen megint hideg borzongás futott végig. Előtte volt Rosek sápadt, síma arca, mély

titokzatossággal teli szeme, édeskés fegyelmezett, érzéki szája... nem, ez az ember nem bocsát

meg! De Winton mosolygott. Jól esett neki ez a találkozás, könnyített érzelmein.

Gyp az egész estét azzal töltötte, hogy megírta élete első igazi szerelmes levelét. De mikor

másnap délután hatkor, ahogy levelében megigérte, elment Summerhay kis házához, a

roletták még le voltak eresztve és olyan elhagyatott benyomást tett az egész. Miért nem várja

az ablakban? Talán nem kapta meg a levelét, nem volt otthon tegnap óta? És, mint minden

szerelmesnek, először markolt szívébe a hideg félelem, amint ott állt leverten a meghiusult

találka csalódásával. A háromszögletű kertben egy csonka Eros szobor állt, összetört nyíllal,

zöld vállán egy veréb pihent; kormos orgonalevelek csüngtek feje körül, s lábánál az öreg skót

terrier szimatolt.

- Ossy!

Az öreg kutya kissé csóválta a farkát és odaballagott.

- A gazdád! Hol a gazdád?

Ossy az asszony lábához dörzsölte hosszú orrát. Gyp aggodalmas gondolatokkal telve hagyta

ott az üres házat. Vajjon hova ment? Miért nem értesítette? Felülkerekedett benne a szkep-

ticizmus. Mit tud róla? Legfeljebb annyit, hogy azt mondja, szereti őt. Most kétszeres erővel

ébredt fel benne a féltékenység, amit akkor érzett, mikor levelei elmaradtak a nyaralóban.

Kell, hogy egy asszony legyen a játékban, aki jogot formál rá, vagy valami leány, akinek

hódolója. Meg volt lepve, hogy milyen nagy tehetsége van a féltékenykedésre. Mindig azt

hitte magáról, hogy igen büszke ilyes féle érzéshez, ilyen sötét, nyomorult, méltatlan kínzás-

hoz - amely mégis annyira borzalmasan reális, olyan lerázhatatlan.

Winton elment a klubbjába. Gyp elfogyasztotta hevenyészve összecsapott vacsoráját, aztán

ismét felöltözött és elosont hazulról. A St. James templom mellett haladt el, Piccadillybe, a

távolabbi, zsúfolt részbe s a park felé vette útját. Némi megkönnyebbülést hoz néha, ha

valami bolondot csinál az ember s Gyp halvány mosollyal ajkán járkált az emberek között.

Nehány utcai leány fordult be a mellékutcákból a náluk megszokott ügyes, gyorsnak tetsző

lassuságukkal. Gyanakvó, félig-meddig ellenséges pillantásuk, kipirosított, kipuderezett arcuk

valami gonosz elégtételt ébresztett Gypben. Határozottan terhükre volt, kellemetlen érzést

okozott nekik - és éppen ezt akarta, hogy ártson valakinek.

138

Egy szmokingos, nyitott felsőkabátos férfi csatlakozott hozzá. Gyp csak ment tovább, egye-

nesen, halvány mosolyával, tudta, hogy meglepte és erősen vonzza kísérőjét. Mikor a férfi

meglátta a fiatal asszony arckifejezését, visszariadt és Gyp megint valami gonosz elégtételt

érzett.

Átment a másik oldalra, a park felé és visszafordult St.-James irányába. Most valami mély,

fekete szomorúság vett erőt rajta. Ha mellette volna szerelme itt a fényben és a fák

árnyékában, a meleg esti légben! Miért nincs a járókelők között? Akármilyen férfit oda tud

vonzani maga mellé mosolyával, csak éppen azt az egyet nem tudja odavarázsolni, aki után

vágyódik ebben az egész nagy, puszta városban!

A St.-James-utca sarkán megállott. Itt van a klubbja. Talán ott van és billiárdozik, alig néhány

méternyire és mégis egy más világban. Mindjárt kijön, elmegy valami zenés mulatóba, vagy

talán hazaballag, s közben rágondol... vagy talán még csak nem is gondol rá! És hazasietett a

klubb ablakai alatt.

Másnap reggel megjött a levél. Summerhay egy kis kocsmából írt, a folyópartról. Arra kérte,

hogy jőjjön le a tizenegy órás vonattal. Az állomásnál fogja várni. Meg akar mutatni egy házat

ott lenn. A délutánt együtt tölthetnék a folyón! Gyp valósággal eksztázisba jött a levéltől, s

nem sikerült egészen eltitkolni boldogságát. Winton figyelte az arcát és azt mondta:

- Azt hiszem, lemegyek Newmarketbe ma délután. Holnap este jövök haza.

A vonatban majdnem tranceban ült Gyp. Ha ott lett volna szerelme, sem érezte volna

közelebb magához.

Mindjárt meglátta Summerhayt, amint befutott a vonat. Nem is fogtak kezet a találkozásnál,

nem szóltak egy szót sem, csak egymásra néztek.

Egy kis homokfutó - úgy «ásta ki» Summerhay kocsistól, lovastól valahonnan - vitte őket a

takaró alatt összefont kezekkel.

Kora szeptemberi délután volt, mikor már nincs túlságos meleg, még ha forrón süt is a nap, s

sugarai ezüstösen ragyognak a nyári pompájuktól búcsúzkodó fákon, az ezüst-arany tarlón,

ezüstöszöld legelőn, aranyos mustármagon; puskalövések dördülnek el a távolban és egy-egy

levél, minden látható ok nélkül, lassan leválik a fáról. Egy ösvény mellett, néhány tölgy

mögött, egy magános házhoz értek. Öreg, vörös téglából épült, már vörösbe forduló vadszőlő

futotta be, ódivatú tűzhely padkával és széles, alacsony kémény egészítették ki a festői

benyomást. Előtte elhanyagolt pázsitos tér jegenyékkel és egy nagy diófával. Mintha a nap

minden ragyogó pompája itt sűrűsödött volna össze ebben a kertben, a lég tele volt méh-

zümmögéssel. A fák között a dünékre lehetett látni, ahol, úgy mondták, verseny-paripákat

gyakoroltatnak. A kulcs Summerhaynál volt; beléptek. Mintha gyermekek «játszottak» volna

- hogy ezentúl itt élnek együtt, berendezik a szobákat és felavatják mindeniket. Gyp nem

akarta elrontani a hangulatot vitatkozással, az elhatározáshoz szükséges halogatással. És

mikor a férfi megkérdezte:

- Nos, angyalom, mit gondolsz? - Gyp csak annyit mondott:

- Ó, igazán aranyos a maga nemében; de menjünk most már vissza a folyóhoz, használjuk ki

az időt!

Csónakot béreltek a kis kocsmában. Summerhay a legjobb evezősök közé tartozott Oxford-

ban, ismerte a folyót Lechladetól Richmondig; de Gyp még soha életében sem volt vízen s a

nagy nyugalom varázsa egészen elbűvölte. Tovasiklani a ragyogó, szélcsendes időben a

zöldes mélység fölött úszó lapos, széles vízililiomlevelek mellett, hallgatni a galambok

turbékolását, újjaival játszadozni a vízben, s aztán lehűteni velük naptól égő arcát, elnézni

139

szerelmét, olyan volt az egész, mint egy álomutazás, mint a boldogság végső beteljesülése.

Igazán élt egy másik férfivel együtt alig egy évvel ezelőtt?

De mikor Summerhay az utolsó öbölben a parthoz kötötte a csónakot és ismét egymásmellett

ültek, már késő volt és az árnyas folyó határozatlan melankóliája belopakodott a fiatal

asszony szívébe. Lehangoltság fogta el, mikor a férfi elkezdte rábeszélni:

- Gyp, el kell mennünk együtt valahova. Nem bírjuk ki így tovább, hogy csak néha lopjunk

egy-egy ilyen órát magunknak.

- De miért nem, angyalom? Hát nem volt ez tökéletes? Mi lehet ennél tökéletesebb? Maga

volt a megtestesült paradicsom!

- Igen; de aztán kivagyunk zárva belőle nap-nap után! Nélküled vagyok éjjel-nappal! Gyp,

meg kell tenned! Nem szeretsz annyira?

- Igenis nagyon szeretlek. Sorskísértés változtatni a helyzeten. Hadd maradjon minden a

régiben, Bryan!

- Mitől félsz?

- Ó! Maradjunk így! Ne változtassunk semmit, ne kockáztassunk semmit!

- Mitől félsz? Az emberektől? A társaságtól? Azt hittem, te nem sokat törődöl effélékkel!

Gyp mosolygott.

- A társaság? Nem, attól igazán nem félek.

- Hát akkor mitől? Tőlem?

- Nem tudom. A férfiak hamar beleunnak mindenbe. Én kételkedő természet vagyok; nem

tehetek róla.

- Mintha az ember megunhatna téged! Talán saját magadtól félsz?

Gyp megint csak mosolygott.

- Attól nem, hogy igen kevéssé szeretnélek.

Ajkához vonta a férfi arcát.

- Nem, Bryan, ne változtassunk! Maradjon tovább is minden a régiben. Kipótolok mindent,

mikor együtt vagyunk. Ha megunnál... azt nem tudnám elviselni!

Bryan még sokáig érvelt... dühösen, csókkal, okoskodással; de Gypnek mindenre csak

egyetlen egy, félig gyöngéd, félig szomorú «nem»-je volt.

Már sötétedett, mikor kiszálltak a csónakból, s harmatos volt minden. Éppen az állomáshoz

érkeztek, mikor Gyp megfogta a férfi kezét és melléhez szorította.

- Édesem, ne haragudj rám! Talán megteszem, később.

A vonatban megpróbálta visszaképzelni magát a csónakba, az árnyak és a susogó nád közé, a

folyó csendes csodavilágába.

XII.

Gyp óvatosan lopózott be a házba s egyenesen felment szobájába. Éppen ruháját vette le,

mikor belépett Betty; nagy könnycseppek gördültek végig arcán.

140

- Betty! Mi történt?

- Ó,! szívecském hol volt? Ellopták szegénykét! Az a gonosz ember... a férje... egyenesen

kivette a kocsijából... és elhajtatott vele egy nagy autóban... ő meg az a másik! Majd meg-

őrültem az ijedtségtől! - Gyp kővé dermedve nézett rá. - És a százados úr nem volt itthon, sem

senki... hát mihez kezdjek? Csak éppen megfordultam, hogy becsukjam a kert kapuját és csak

akkor vettem észre, hogy ott van, mikor már kinyujtotta hosszú karját és kikapta a kocsiból a

kicsikét.

Leült az ágyra és szabad folyást engedett bánatának. Gyp mozdulatlanul állott ott, meg-

dermedt a rémülettől. Az a nyomorult, gazember, az a bosszúálló Rosek!

- Ó, Betty! Hogy sírhat szegényke!

Újabb zokogás volt minden felelet. Gypnek hirtelen eszébe jutott, amit az ügyvéd mondott

egy év előtt... törvény szerint Fiorsennek joga van a gyermekhez. Akkor visszakaphatta volna,

ha feltárja azt a rettenetes esetet, de most... talán már az sem használ. Vajjon azt akarják elérni

ezzel, hogy visszatérjen Fiorsenhez? Vagy azt, hogy lemondjon szerelméről? Odament a

tükörhöz és azt mondta:

- Elmegyünk és megpróbáljuk valahogy visszaszerezni. Mosd meg az arcod.

Mialatt felöltözködött, leküzdötte kettős félelmét,... hogy elveszti gyermekét vagy szerelmét;

minél kevésbé fél, annál határozottabban tud cselekedni, annál gyorsabban, annál ravaszab-

bul. Volt valahol egy kis tőre, régen kapta ajándékba. Előkereste, kihúzta vörös bőrtokjából,

hegyét beszúrta egy kis dugóba és bedugta blúzába. Ha képesek voltak ellopni gyermekét,

képesek lesznek mindenre.

Írt nehány sort apjának, elmondta, mi történt s hova ment. Aztán beültek egy taxiba és el-

hajtattak.

A hideg víz és úrnője nyugalma lemosták Bettyről nagy izgalmának nyomait, de folyton fogta

Gyp kezét és nagyokat sóhajtott.

Gyp nem akart gondolkozni. Ha arra gondolt, hogy sír a gyermeke, egész biztosan ő is sírva

fakad. De egyre nőtt benne a gyűlölet azok iránt, akik ilyen gyáva csapást mértek rá.

Elhatározáshoz jutott és nyugodtan mondta:

- Mr. Summerhay miatt történt az egész, Betty. Azért lopták el a kicsikénket. Azt hiszem,

tudod, hogy szeretjük egymást. Azért lopták el, hogy a kezükbe tartsanak és azt tehessék

velem, amit akarnak.

Mély sóhaj volt minden válasz.

A holdvilág arcon meglátszott a vívódás erkölcs és a Gypbe vetett hit között, rettegés az

asszonyáért és az óhaj, hogy boldognak lássa, a hűséges alattvaló és a régi dajka lelkitusája.

- Ó, szívem! Nagyon kedves ember is az! Nem is hittem komolyan egy percig sem, hogy

igazán megesküdött azzal az idegen emberrel abba’ a rettenetes anyakönyvi hivatalba... virág,

zene, papi áldás meg minden nélkül. Kisírtam a szemem akkoriban.

- Igen, Betty, én csak azt gondoltam, hogy szerelmes vagyok. - Görcsös kézszorítás és erős

szuszogás jelezték az újonnan kitörni készülő zokogást. - Ne sírj, Betty; már ott vagyunk.

Gondolj a kisbabára!

Az autó megállt. Gyp megtapogatta kis fegyverét s kiszállt. Aztán határozott kézzel karon-

fogta Bettyt, úgy indult felfelé a lépcsőn. Közben viziók éledtek fel a multból, Daphne Wing,

Rosek, meg az a kövér asszony... minek is hívták?... meg más arcok, az ott töltött áldatlan

órák; a késő hazaindulások ezen a széles lépcsőn, le a kocsijukhoz, Fiorsen, amint mellette ül

141

a sötétben, arca komoran világlik a sarokban, vagy közel hajolva odaér az övéhez. Egyszer

gyalog mentek jó darabon, hajnalban; Rosek is elkísérte őket. Sötét, valószerűtlen emlékek!

Még erősebben karolt bele Bettybe s megnyomta a csengőt.

- Itthon van Mr. Fiorsen, Ford?

- Nincs, asszonyom, Mr. Fiorsen és Rosek gróf elmentek vidékre ma délután. Nem tudom a

címüket jelenleg. - Nagyon elsápadhatott Gyp, mert az inas ijedten kérdezte: - Tehetek talán

valamit a nagyságos asszony érdekében?

- Mondja, kérem, mikor indultak el?

- Egy órakor, autóval. Rosek gróf hajtotta a gépet. Azt hiszem, nem maradnak el sokáig,...

csak éppen kis kézitáskát vittek magukkal. Azonnal értesíthetem a nagyságos asszonyt,

mihelyt megérkeznek, ha lesz szíves megadni a címét.

Gyp átadta a névjegyét és halkan mondta:

- Köszönöm, Ford; nagyon köszönöm - aztán ismét karonfogta Bettyt s egészen rátámasz-

kodott, amint lement a lépcsőn.

Most már sötét rettegés töltötte el. Elveszteni tehetetlen kis lényeket... kutyát, gyermeket...

tudni, hogy az ember nem siethet hozzájuk, nem segíthet rajtuk, akár hogy sírnak is! Ide-

láncolva vergődni hír nélkül, mikor az ember tudja, fülébe cseng gyermeke zokogása... a

legiszonyatosabb szenvedés sujtott le Gypre. És nem tehet semmit! Semmit, csak lefeküdni és

várni! Szerencsére - a szabadban töltött nap után - végre mély, álomtalan alvásba merült.

Mikor reggel felkeltették, levél volt a teástálcán, Fiorsentől:

«Gyp!

Én nem vagyok gyermekrabló, mint az apád. A törvény jogot ad nekem gyermekemhez.

De esküdj meg, hogy lemondsz szerelmedről és a gyermek azonnal nálad lesz. Ha nem

mondsz le róla, elviszem magammal, külföldre. Válaszod küldd ebbe a postahivatalba

és akadályozd meg apádat, hogy valami bolondságot csináljon velem.

Gustav Fiorsen.»

Alul volt a Nyugati postahivatal címe.

Pillanatnyi dermedtség után visszatért Gyp szellemi frissesége és leleményessége. Vajjon ittas

volt Fiorsen, mikor ezt a levelet írta? Szinte azt képzelte, hogy érzi rajta a pálinkaszagot, de

hát könnyű elképzelni, amit az ember hinni akar. Ismét átolvasta a levelet. Ha ő maga gon-

dolta volna ki ezt a pár sort, nem állhatta volna meg, hogy gúnyos megjegyzést ne tegyen a

törvényre, vagy saját magára, mint Gyp erkölcsének őrére. Ez Rosek műve. Ő diktálta. Gyp

haragra lobbant megint. Miért kell, hogy ő olyan skrupulozus legyen? Felugrott az ágyból és

válaszolt:

«Hogy lehetett ilyen brutális? Legalább engedje meg, hogy megkapja dajkáját, szegény

kis drágaság. Nem fér össze a maga természetével egy gyermeket kínozni. Betty kész

elmenni abban a pillanatban, amint érte küld. Ami engem illet, időt kell, hogy adjon a

meggondolásra. Két nap mulva értesítem határozatomról.

Gyp.»

Mikor ezt elküldte és sürgönyzött apjának Newmarketbe, még egyszer átolvasta Fiorsen

levelét s még jobban meggyőződött róla, hogy ezt csak Rosek diktálhatta. És hirtelen eszébe

jutott Daphne Wing. Talán általa elérhet valamit. Maga előtt látta a leányt, amint ott feküdt

sápadtan, elgyötörve, reménytelenül, megrabolva gyermekétől. Mindenesetre meg kell

próbálni.

142

Egy óra mulva a Waggeék kapuja előtt állt meg kocsija. Éppen meg akarta nyomni a csengőt,

mikor megszólalt egy hang:

- Ha megengedi! Van nálam kulcs. Ó! Ön az! - Mr. Wagge állott mögötte, hivatalos öltö-

zetben. - Jőjjön be, jőjjön be! - mondta. - Gondoltam, hogy látni fogjuk önt a történtek után.

Miután felakasztotta fekete cilinderét, a feltűnően széles gyászszalaggal, rekedt hangon

mondta:

- Már igazán azt hittük, hogy végeztünk azzal a dologgal! - És kinyitotta az ebédlőajtót.

Az emlékezetes szobában foltos fehér abrosszal volt megterítve az asztal és egy üveg

Worcester mustár állott rajta. A kis kék váza eltűnt; most már semmi sem zavarta meg a vörös

és zöld színharmóniát. Gyp sietve megkérdezte:

- Már nem lakik itthon Daph... Daisy?

Mr. Wagge arcán gyanakvás, megkönnyebbülés és ravaszság váltakozott alattomos elragad-

tatással, melyet Gyp úgylátszik minden alkalommal kiváltott belőle.

- Ha jól értem... ön... hm...

- Azért jöttem, hogy megkérdezzem, tenne-e valami szívességet nekem Daisy?

Mr. Wagge az orrát fujta.

- Ön nem tudta...?

- Igen, feltételezem, hogy találkozik a férjemmel, de mindegy... már nem jelent nekem semmit

az az ember.

Mr. Wagge arckifejezését még bonyolultabbá tette a férji önérzet.

- Nos, ezen nem lehet csodálkozni, hasonló körülmények között. Mindig gondoltam...

Gyp gyorsan közbevágott.

- Kérem, Mr. Wagge... kérem! Volna olyan szíves, ideadni a Daisy címét?

Mr. Wagge mélyen elgondolkozott nehány pillanatig, aztán nyers, szaggatott hangon mondta:

- Comrade-utca hetvenhárom, Soho. Amíg nem találkoztam vele ott mult kedden, mond-

hatom, tele voltam reménnyel. Csak azt sajnálom, hogy nem ütöttem pofon... gyorsabb volt,

mint én... - Felemelte egyik keztyűs kezét és fenyegetően rázta a levegőben. - Az az átkozott

önállóság... bocsánatot kérek... de igazán nem állja meg az ember! - tette hozzá hirtelen.

Gyp elhaladt előtte.

- Nem állja meg az ember! - hallotta még a férfi hangját a háta mögött. - Nem hittem volna,

hogy még egyszer belerohan a vesztébe...! - És mialatt Gyp a külső ajtóval bajlódott,

megjelent válla fölött a puffadt, szürkeszakállas arc. - Ha meglátogatja, remélem...

Gypen hideg borzongás futott végig a kocsiban. Egyszer volt apjával egy vendéglőben a

kikötő negyedben, ott csupa ilyen Mr. Wagget látott.

XIII.

Comrade-utca hetvenhárom, Soho; nem nagyon könnyű megtalálni; egy tejesfiú segítségével

aztán végre sikerült felfedezni a jó ajtót. Egy gömbölyű, fehér kéz nyúlt ki a tejeskannáért és

Daphne Wing hangja hallatszott:

143

- Ó! Mi van a tejfellel?

- Nincs ma.

- De hiszen megmondtam, hogy hozzon mindennap két penniért, tizenkét órakor.

- Két penniért? - A fiú tágranyitotta szemét.

- Nem akar vele beszélni, kisasszony? - Megkopogtatta a bezáruló kaput. - Egy hölgy akar

beszélni. Jónapot kisasszony.

Daphne Wing kék kimonós alakja bukkant elő. Tekintete kíváncsian kereste Gypet.

- Ó! - mondta aztán.

- Bejöhetek?

- Ó igen, hogyne! Éppen gyakoroltam. Ó! annyira örülök, hogy látom önt.

A műterem közepén egy kis asztalon két teríték volt. Daphne Wing odament, kezében a

tejeskannával, a másikban valami kést tartott, amivel, nyilvánvalóan osztrigát bontott ki.

Hátrafordult Gyphez. Arca sötétvörös lett, meg a nyaka is, a V alakú kivágásban, le a kimonó-

ja redőiig. Szemét akkorára nyitotta, mint egy csészealj, úgy bámult Gypre.

- Ó Mrs Fiorsen! Mennyire örülök! Igazán örülök! Úgy szerettem volna megmutatni a

szobámat... tetszik? Honnan tudta meg, hogy hol lakom? - Lesütötte szemét és hozzátette: -

Azt hiszem, jobb lesz, ha megmondom önnek; Mr. Fiorsen itt járt nálam... és azóta talál-

koztam vele Rosek grófnál... és... és...

- Igen, de kérem, ne fáradjon azzal, hogy elmondja...

Daphne Wing sietve beszélt tovább:

- Természetesen, most már egészen ura vagyok a helyzetnek. - Aztán hirtelen leesett arcáról a

«társaságbeli hölgy» keserves maszkja és megfogta Gyp kezét: - Ó! Mrs Fiorsen! én sohasem

leszek olyan, mint ön!

- Remélhetőleg nem. - Hogyan kérje meg ezt a leányt valami szivességre? Legyűrte magába a

kelletlen érzést és fagyos hangon mondta: - Emlékszik a kisbabámra? Persze, nem is látta

soha. Ő és Rosek gróf éppen most elvették tőlem.

Daphne Wing görcsösen szorongatta Gyp kezét.

- Ó, milyen nyomorult gonoszság! Mikor?

- Tegnap délután.

- Ó! örülök, hogy azóta nem találkoztam vele!

Ó! Igazán alávalóságnak tartom. Ugy-e rettenetesen le van verve? - Gyp ajkán egész halvány

mosoly suhant el. Daphne Wing folytatta kitörését: - Tudja... igazán... igazán... bámulatos az

önuralma. Szinte megrémít. Ha élne az én gyermekem és így ellopták volna, egyszerűen

meghalnék.

Gyp hidegen mondta:

- Elhiszem. Szeretném visszakapni és gondoltam...

- Ó! azt hiszem, meg tudom csinálni vele.. - Zavartan elhallgatott, aztán sietve hozzátette: -

Igazán nem bánja?

- Nem bánom én, ha ötven szerelme van is. Talán van is.

Daphne Wing gonosz arckifejezéssel harapott ajkába.

144

- Most az történik, amit én akarok, nem, amit ő. Ez az egyetlen módja annak, hogy szeressék

az embert. Ó, kérem, ne mosolyogjon így; olyan... bizonytalannak érzem magam akkor.

- Mikor látja legközelebb?

Daphne Wing erősen elpirult.

- Lehet, hogy idejön löncsre. Most már nem úgy van, mintha idegenek lennénk... nem igaz? -

Kissé lesütötte szemét és hozzátette: - Nem is engedi, hogy kiejtsem az ön nevét; egész

megőrül tőle. Ebből gondolom, hogy még mindig szereti önt, de olyan furcsa a szerelme. - És

megragadta Gyp kezét: - Sohasem felejtem el, milyen jó volt hozzám. Remélem... remélem,

mást szeret. - Gyp megszorította a nedves, tapadó kezet és Miss Wing tovább hadart: -

Bizonyára angyali kedves az ön kislánya. Mennyire szenvedhet ön! Egész sápadt. De nem

érdemes szenvedni, azt már megtanultam.

Gyp előrehajolt és ajkát a leány homlokához érintette.

- Isten vele. A kislányom nagyon hálás lenne, ha tudná.

Ezzel megfordult. De zokogást hallott. Még mielőtt szólhatott volna, Daphne Wing a nyakába

borult és fojtott hangon mondta:

- Ez... igazán... hülyeség... Én nem sírtam... tudja... mióta... Azt... hiszem... ön juttatta

eszembe... én sohasem sírok!

Ezek a szavak és felcsukló zokogás hangja kísérték Gypet a kocsiig.

Otthon a hallban találta Bettyt, fején kalappal. Nem küldtek érte és nem jött semmi válasz

Newmarketből. Gyp nem tudott enni egy falatot sem, nem tudta, mitévő legyen. Bement a

hálószobájába, hogy ne legyen a cselédség szeme előtt. Minden pillanatban lélekzetvissza-

fojtva figyelt valami hangra, ami nem jelentett semmit; százszor odament az ablakhoz. Betty a

szemközti gyermekszobában tartózkodott. Gyp hallotta, hogy jön-megy a házi istenei között.

Most megszűnt a léptek zaja, Gyp benézett a szobába. Betty ott ült egy ládán és nagyokat

sóhajtott. A fiatal asszony remegve lopózott vissza hálószobájába. Ha... ha igazán csak azzal

az áldozattal tudja visszaszerezni gyermekét! Ha az a kegyetlen levél az utolsó szó és neki

választania kell közöttük! Melyikről mondjon le? Melyiket kövesse?... szerelmét, vagy

gyermekét?

Az ablakhoz ment, egy kis friss levegőt szívni. Szíve rettenetesen fájt. Valósággal kábult volt

a heves lelki küzdelemtől, egy összefüggő gondolat, egy folytonos érzés nem juthatott szóhoz

lelkében az ellentétek viharában, tompa ösztönök marcangolták, egyforma erővel... csak most

jött tudatára tulajdonképpen, hogy milyen erős mindkettő.

Tekintete a képre esett, amely valamikor Bryanra emlékeztette. Most már nem látott benne

semmi hasonlatost... semmit. Sokkal elevenebb volt, reálisabb; imádott, óhajtott. Még

huszonnégy órája sincs, hogy süket fülekre talált nála minden érvelése, hogy menjen hozzá

örökre. Milyen különös! Most rohanna hozzá... elmenne amikor, ahova akarná! Csak lehetne

mégegyszer karjaiban! Nem tudna soha lemondani róla! De aztán fülébe csengett a kisbaba

gügyögése: «Dláda mami!» Az ő gyermeke!... az aranyos kicsike! Hogy mondhatna le róla?

Soha többé ne ölelje magához és ne csókolja gömbölyű, gyönyörű kis testét, a nagy, sötét-

szemű, édes kis arcát?

London zaja beszűrődött a nyitott ablakon át. Mennyi élet, mennyi ember... és nincs senki, aki

segíthetne rajta! Elment az ablaktól s leült a pianinohoz; oda tétette be, hogy ne zavarja vele

Wintont. Összefont karokkal nézte a billentyűket. Eszébe jutott a dal, amit Fiorsen koncertjén

énekelt az a leány... dal a tört szívről.

145

Nem, nem; nem tud... nem tud lemondani! Szerelmébe kapaszkodna; és könnyek peregtek

végig arcán.

Lent megállt egy kocsi. De Gyp nem nézett fel, amíg Betty be nem rohant.

XIV.

Mikor reszketve, izgatottan belépett az ebédlőbe, Fiorsen állott a tálaló mellett, karján a gyer-

mekkel.

Egyenesen Gyphez ment és átadta neki a kicsikét.

- Nesze, vedd el - mondta - és tégy, ahogy akarsz. Légy boldog.

Gyp a gyermeket magához szorította és nem szólt. Egy szó sem jött volna ki a torkán, ha élete

függött volna is tőle; hálás volt, zavart, de ösztönszerűen érezte, hogy valami múló valószí-

nűtlenség van férje önzetlenségében. Daphne Wing! Vajjon miféle megegyezést jelenthez ez?

Fiorsen, úgylátszik, megérezte az ösztönszerű meglátás hideg leheletét, mert felkiáltott:

- Te sohasem hittél bennem; sohasem tartottál képesnek semmi jóra!

Gyp lehajolt, hogy elrejtse ajkának remegését.

- Sajnálom... nagyon sajnálom.

Fiorsen az arcába nézett.

- Istenemre, attól félek, sohasem tudlak elfelejteni!... Soha!

Könnyek égtek a férfi szemében és Gyp meghatva, zavartan, de szíve mélyén még mindig

kétkedve nézte őket.

Fiorsen végigsimította arcát kezével.

- Azt akarja, hogy észrevegyem, - gondolta magában Gyp.

Fiorsen meglátta és hirtelen megszólalt:

- Isten veled, Gyp! Nem vagyok egészen romlott! - s ezzel eltávozott.

Ez a szenvedélyes: Nem vagyok egészen romlott! - tartotta Gypet vissza a teljes letöréstől.

Férje még a lemondás legmagasabb fokán sem tagadja meg magát.

Csak lassanként emelkedik teljes tudatunkba a hirtelen ránk zúduló megkönnyebbülés; de

Gyp most úgy érezte, hogy kiabálnia kell, világgá kürtölni határtalan boldogságát. Mikor a

kicsike Betty karján pihent, azonnal leült levelet írni Summerhaynek.

«Édesem,

Rettenetes időket éltem át. Fiorsen elrabolta gyermekem, mialatt veled voltam. Azt írta,

hogy visszaadja, ha lemondok rólad. De én úgy éreztem, hogy nem tudok lemondani

rólad, még gyermekem árán sem. Aztán, nehány perccel ezelőtt mégis visszahozta -

sértetlenül. Holnap mindnyájan lemegyünk Mildenhamba; de nem sokára - ha ugyan

még akarod - elmegyek veled bárhova, ahova óhajtod. Apám és Betty vigyáznak drága

kis kincsemre, amíg visszajövök; és akkor talán megnézzük megint a régi, vörös házat.

De most... még nem késő, visszavonhatsz mindent. Ne engedj magadra hatni semmi

ostoba szánakozást... vagy lovagiasságot; jöjj végkép tisztába magaddal, könyörgöm

neked. Most még el tudnám viselni, ha tudom, hogy neked így jobb. Minden nyomo-

146

rúságnál nagyobb nyomorúság lenne téged szerencsétlennek tudni. Ó, vizsgáld meg

magad... vizsgáld meg! Mindent megértek. Ezt komolyan állítom egész valóm minden

ízével. És most jóéjszakát... és talán... Isten veled.

A te Gyped.»

Még egyszer átolvasta a levelet. Igazán komolyan gondolta, hogy eltudná viselni, ha visszavo-

nulna - ha, a távoli jövőbe nézve, arra a meggyőződésre jutna, hogy nem éri meg az áldozatot?

Leragasztotta és lepecsételte a levelet. Miért is van némely embernek olyan lágy szíve?

*

Gyp alig látta apját, a szemére boruló ködfátyoltól, amikor kezét kezében tartva búcsúzott

tőle, tíz nappal később, a mildenhami vasúti állomásnál.

- Isten veled, szívem! Vigyázz magadra; sürgönyözz Londonból és Párizsból is. Neki szeren-

cséje van; nekem nem volt.

A köd könnyé sűrűsödött, legördült és rácsöppent Winton keztyűs kezére.

- Ne maradj nagyon sokáig távol, Gyp!

A fiatal asszony apja arcához szorította könnytől ázott arcát. A vonat elindult, de ameddig

csak lehetett, kihajolva nézte, ahogy utána integetett szürke kalapjával. Aztán leült, szeme

elhomályosult a fátyol alatt, könnyeitől. Akkor nem sírt, mikor elvált apjától, szerencsétlen

házassága napján; és most sír, mikor elhagyja, hogy boldogság felé menjen.

De azóta meglágyult a szíve.

147

NEGYEDIK RÉSZ.

I.

A kis Gyp majdnem négy és féléves volt már azon a május elsején, mikor a tulipánokkal

szegélyezett virágágyás mellett két tilosban járó pulyka előtt hajlongott. Nagyon hasonlított

anyjához. Ugyanolyan hosszukás arca volt, sötét, ívelt szemöldöke, nagy, tiszta, fekete szeme;

de meglátszott rajta, mint általában a modern gyermekeken, hogy sokat van friss levegőn.

Göndörödő haját nem engedték megnőni és fényes, fekete lába szabad volt térdig.

- Pulykák! Nem vagytok jók! Nem bizony. Gyertek ki! - Kinyújtotta kezét s felfelé tartott

tenyérrel, lassan hátrált a tulipán ágyástól. A pulykák megindultak méltóságteljes léptekkel,

egyik lábukat a másik után húzva, halk, gurgulázó hanggal jelezték az üres tenyérbe vetett

reményüket. A lemenő nap sugarai aranyozták meg a kis menetet... a kis Gyp sötétkék ruháját,

gesztenyebarna hajának bronzos fényét; a margarétákkal tarkított füvet; a sötét madarakat az

átlátszó, vörös nyakukkal, csonka farkukkal, a barna, vörös és sárga tulipánokat. Miután a

nyitott kapuhoz csalogatta őket a kis Gyp, felegyenesedett, úgy mondta:

- Ó! be ostobák vagytok! Ssss! - és becsapta a kaput a pulykák farka mögött. Aztán odament a

diófa alá, - az egyetlen nagy fa volt a fallal kerített kertben ahol egy öreg skót terrier feküdt.

Leült melléje s gyöngéden simogatta fehér orrát, miközben egyre mondogatta:

- Ossy, Ossy, szeretsz?

Majd meglátta anyját a kapuban, felugrott és nagyot kiáltott:

- Ossy! Ossy! Gyerünk! - s azzal nekiiramodott. Átölelte anyja lábát, míg az öreg kutya lassú

léptekkel cammogott utána.

Gyp kissé megváltozott a három év alatt. Arca lágyabb lett, komolyabb, alakja teltebb, haja

sötétebb; már nem viselte hátul hullámos fürtökben, hanem simán, mint valami fényes sisakot,

hogy jobban kiadja fejformáját.

- Menj, szívecském, mondd meg Pettancenak, hogy tegyen egy darabka ként az Ossy vizes-

edényébe, és hogy vágja apróbbra a húsát. Adhatsz egy-egy darab cukrot Hotspurnak, meg

Brownienak, aztán elmegyünk sétálni. - Aztán letérdelt az öreg kutya mellé, széjjelvette szőrét

és megnézte az excemáját. Közben gondolta magában:

- Bizony nem vagy valami kellemes szagú, szegény barátom! Igen, igen... csak ne az

arcomba!

Egy sürgönyhordó jött a kapu felől. Valami megmagyarázhatatlan félelemmel bontotta ki,

mint mindig, ha Summerhay nem volt mellette.

- Akadályozva. Utolsó vonattal jövök. Holnap nem megyek városba. Bryan.

Mikor a fiú elment, megállt és megsimogatta az öreg kutya fejét:

- Gazdád holnap egész nap itthon lesz, Ossy - gazdád itthon lesz!

Megszólalt egy hang az ösvényről:

- Gyönyörű este, ma’am!

148

Pettance, a vén gazember, állott előtte, kissé merevebb lábbal, kissé több ránccal viharvert

arcán, kevesebb foggal a szájában, homályosabb fátyollal sötét, izzó, kis szemén - és mögötte

a kis Gyp, egyik lábát a másik elé rakva, ahogy rendszerint állni szokott, várt nagy komoly-

sággal.

- Ó, Pettance, Mr. Summerhay itthon lesz holnap egész nap, nagyot lovagolunk! Kérem, ha

megjáratja a lovakat, szóljon be a kis kocsmába, a szigeten, én, lehet, hogy nem megyek ma

arra, és mondja meg Winton őrnagy urnak, hogy várom ma este vacsorára.

- Igenis, ma’am. Még azt akarom mondani, hogy ma reggel láttam egy ponyt, éppen a kis Gyp

kisasszonynak való. Egérszürke, öt éves, egészséges, temperamentumos, szép járású.

Mondom az embernek: - Engem aztán ne próbáljon rászedni; én lovon jöttem erre a világra.

Mit beszél? Húsz fontot kér ezért az állatért? Tízet és örüljön, ha ennyit is kap! - Jól van,

Pettance! - mondta. - Nem jó sokat beszélni magával. Hát legyen tizenöt! - mondja. - Na én is

beadok egyet - mondom. - Legyen tizenegy! Adja vagy nem adja? - Ó! mondja. - Maga

Pettance aztán ért a lóvásárhoz! Hát jó, nem bánom, legyen tizenkettő! - Megér az testvérek

között is tizenötöt, asszonyom és az őrnagy úr is megnézte. Ha akarja a nagyságos asszony, itt

is van.

Gyp a kisleányára nézett; az előbb ugrott egyet izgalmában, de most már csendesen állott,

szeme csak úgy villogott anyjára, ajka szétnyílt.

- Drága kicsikém, - gondolta magában Gyp - sohasem kér semmit!

- Jól van, Pettance, vegye meg.

- Igenis ma’am, nagyon jó lesz! Gyönyörű este! - És miközben visszavonult a sokat lovaglók

merev járásával, gondolta magában: - Két font a zsebembe!

Tíz perc mulva rendes esti sétájukra indultak, Gyp, a kisleánya, meg a kutya. Nem úgy

mentek, mint rendesen, le a dünék felé, hanem a folyó mentén, a «vadonba», ahogy elnevez-

ték a két, sással benőtt mezőt, a tölgyekkel és égerfákkal szegélyezett part mentén. A mezők

találkozásánál egy omladozó, örökzölddel befuttatott kőemlék állott. Ez a kis elhagyatott hely,

a megművelt mezők, gabonaföldek és juharfák között egész külön életet jelentett, kedvenc

tartózkodási helye volt állatoknak, madaraknak, a kis Gyp nemrég két nyúlfiókát fedezett fel

ott. Az egyik tölgyfán egy kakuk kiabált; a fa csipkés levelei még nem voltak elég sűrűek,

hogy elfedjék a madarat, a sétálók megálltak és addig nézték, amíg elrepült. A madárdal, a

békés nyugalom, az aranyos-zöld égerfák, tölgyek, a virágok, - mocsárorhideák, tátika, gólya-

hír, kakukfű tarkították a puha füvet - mind együtt a természet dolgok mögötti, megfoghatat-

lan szellemét lehelték Gyp felé, az élet árnyszerű, rejtett mosolyát, az örök elsuhanót, amely

mégis kiújul mindig, a halálból is.

Amint az omladozó rom mellett álltak, egy madár röpült arra, nagy körökben, vad kiálto-

zással. Hosszú csőre volt, hosszú, hegyes szárnya s látszott rajta, hogy izgalomban, bajban

van. A kis Gyp megszorította anyja kezét.

- Nézd anya, szegény madárkát!

- Ölyv. Talán megsebesült a társa.

- Mi az: a társa?

- Akivel a madár él.

- Fél tőlünk.

- Menjünk, nézzük meg, hátha rájövünk, hogy mi történt?

149

Az ölyv tovább keringett s még mindig élesen kiáltozott. A kis Gyp mondta:

- Anyu, beszélhetnénk vele? Mert mi, ugy-e, nem bántunk senkit?

- Persze, hogy nem! De azt hiszem, szegény madár nagyon vad. Próbáld meg, ha akarod.

A kis Gyp csipogása kisérte a madár kiáltozását az est csendjében.

- Ó! nézd, ott van! Most közelebb száll a földhöz. Ott a fészke! Ugy-e nem megyünk közel

hozzá?

A kis Gyp halkan mondta utána:

- Ott a fészke!

Halkan, lopózva mentek a romokig. A madár még mindig vijjogva keringett körülöttük.

- Milyen jó, hogy nem történt semmi baja a társának! Ugy-e örülsz, anyu?

Gyp borzongva mondta:

- Igen, szívecském, nagyon örülök. Menjünk le és kérjük meg nagyapót, hogy jőjjön hozzánk

vacsorára!

A kis Gyp nagyot ugrott örömében. És megindultak a folyó felé.

A folyóparti kis kocsmában bérelt magának szobát már két év óta Winton. Nem akart Gyppel

együtt lakni, csak azt szerette volna, hogy kéznél legyen, ha szükség van rá. Egyszerű életet

élt az egyszerű lakásban, kilovagolt Gyppel, mikor Summerhay nem volt otthon, terveket

szőtt, hogy megvédje leánya pozicióját, meglátogatta néha az ott nyaralókat, és főképpen a kis

Gyp szeszélyeit igyekezett kielégíteni. Majdnem magasztosnak érezte a percet, mikor unokája

először ül lóra, hiszen az ő szemében lovaglás nélkül üres volt az élet. Gyp elnézte, ahogy

egymás mellett álltak, kézenfogva és azt gondolta:

- Apa éppen annyira szereti most már, mint engem.

Egyedül vacsorálni a kocsmában, állandó kínszenvedést jelentett Wintonnak, de ezt gondosan

eltitkolta leánya előtt. Élénk örömmel fogadta meghivásukat.

A vörös házban nem volt semmi Gyp régi otthonából, csak éppen a zongorát hozták el. Fehér

fala volt, régi, tölgyfa bútora, és kedvenc festőinek reprodukciói. Winton elég jó barátságban

volt Summerhayel, de sokkal jobban örült, ha kettesben lehetett leányával. Akkor este különö-

sen boldog volt, hogy négyszemközt lehettek; utóbbi időben kissé komolynak és szórako-

zottnak találta.

- Szeretném, ha többet járnál emberek közé - mondta.

- Ó, nem, apus!

Winton élesen figyelte leánya mosolyát és az gondolta:

- Ez nem «savanyú szőllő», vajjon mi baja lehet?

- Remélem, nem hallottál semmit Fiorsenről utóbbi időben?

- Egy szót sem. De ebben a szezonban megint játszik Londonban, úgy látom.

- Ó, örülni fog a közönség.

Tehát nem ez; de valami baj van!

- Hallom, Bryan nagyszerűen csinálja a dolgát. Találkoztam valakivel a mult héten a város-

ban, az mondta, hogy a legtehetségesebb fiatal ügyvéd a karban.

150

- Igen, remekül dolgozik! - Halk sóhaj ütötte meg Winton fülét. - Mit gondolsz, apa, nagyon

megváltozott, mióta ismered?

- Egy kicsit kevésbbé kicsapongó jókedvű.

- Igen; elszokott a nevetéstől.

Bármily odavetve, halkan hangzott is a kijelentés, megrendítette Wintont.

- Az ember nem is csodálkozhatik rajta - mondta. - Nap-nap után belenéz az emberekbe és a

legtöbbje belül rothadt.

Mikor hazafelé ballagott a holdfényben, azon töprengett, miért nem kérdezte mindjárt:

- Miatta emészted magad - vagy talán bántottak az emberek?

Az utolsó három esztendőben engesztelhetetlen gyűlölet ébredt benne saját társadalmi osztá-

lya iránt; annál barátságosabban érzett a szegényekkel - meglátogatta a munkásokat, a kisgaz-

dákat, kiskereskedőket, apró szívességeket tett nekik, egy-egy hatost adott a gyermekeknek.

Hogy azok nem engedhetnek meg maguknak erkölcsi nagyképűsködést, az elkerülte figyel-

mét. Csak azt látta, hogy tisztelettel közelednek Gyphez, hogy barátságosak vele. Szíve abban

az arányban telt el irántuk melegséggel, amilyenben kétségbe ejtette az egy-két birtokos

család, meg a parvenü nyaralók tömege.

Mikor először jött le a legelső birtokos, - akit már évek óta ismert - meghívta őt löncsre.

Winton elfogadta a meghívást azzal a szándékkal, hogy kitapasztalja, hogyan áll a helyzet a

leányával. Az első kedvező alkalmat megragadta, hogy Gypről beszéljen. Azt mondta, hogy

imádja a virágokat; a vörös ház kertje igazán gyönyörű. Barátjának felesége ideges mosollyal

jegyezte meg:

- Ó igen... persze!... igen.

És mély csend ült a társaságra. Azóta Winton hideg udvariassággal köszönt barátjának és a

feleségének. Nem azért nem látogatta meg őket, hogy meghívást erőszakoljon ki náluk Gyp

számára, hanem hogy megmutassa, hogy leányát nem lehet büntetlenül megbántani. Pedig,

mint ízig-vérig világfi, nagyon jól tudta, hogy aki házasságon kívül együtt él egy férfivel, nem

kívánhatja, hogy a jobb társasághoz tartozók egyenrangúnak ismerjék el. Gyp még azon a

határon is túl volt, ahol azok állnak, akik elváltak és ismét férjhezmentek. De még egy világfi

sincs eléggé edzve a szeretet elfogultsága ellen és Winton kész volt minden pillanatban kiállni

és szélmalmok ellen harcolni leánya kedvéért.

Miközben utolsó szivarjának füstjét eregette ki, azt gondolta:

- Mit nem adnék érte, ha megint visszajönnének a régi jó idők és megtaníthatnám egy kicsit

ezeket a felfuvalkodott moralistákat!

II.

Az utolsó vonat csak tizenegy óra harminckor futott be. Gyp bement Summerhay dolgozó-

szobájába. E fölött volt a hálószobájuk. Elrémült volna, ha ismeri apja érzelmeit. Igazán nem

kívánt társaságot. Sőt, néha valósággal ideálisnak találta életmódját. Szabad volt, nem kellett

törődnie az emberekkel, a sok üres társadalmi formával. Minden, ami körülvette, igaz, őszinte

volt - szerelem, természet, lovaglás, zene, állatok, meg a szegényei. Mi van még, amit érde-

mes lenne kívánni? Néha úgy érezte, hogy szerencsétlen asszonyokról írt könyvek és szinda-

rabok nem illenek bele az ő helyzetébe. Ha az ember szerelmes, mi jobbra vágyódhatik? Az

151

olyan asszonyban nem lehet büszkeség, vagy pedig nem tud igazán szeretni! Nemrég olvasta

Karenin Annát és gyakran mondta magában:

- Van valami nem őszinte benne - mintha Tolstoj azt akarta volna elhitetni velünk, hogy

Annának titokban lelkiismeretfurdalása volt. Ha az ember szeret, nincs lelkiismeretfurdalása.

Határozottan örömmel töltötte el a tudat, hogy szerelme elszigeteltséggel jár. Szeretett el-

különülni miatta. Különben is, már születése által is kívül áll a társaságon, szerelme pedig túl

van azokén, akik benne vannak... éppen, mint apja szerelme hajdan. És a büszkesége is

nagyobb, mint azoké. Hogy jajgathatnak és panaszkodhatnak asszonyok azért, mert ki vannak

taszítva a társaságból? Hogy próbálkozhatnak visszakérezkedni oda, ahol nem látják szívesen

őket? Még ha Fiorsen meghalna, sem esküdne meg szerelmével. Mi különbséget is tehetne?

Nem szerethetné jobban. Ő maga inkább úgy folytatná tovább is a dolgot, ahogy eddig volt.

De benne nem volt olyan biztos. Így nincs megkötve, elhagyhatja, ha megúnta! És mégis...

nem érzi vajjon még jobban lekötöttnek magát, mintha házasok lennének - igazságtalanul

lekötöttnek? Ez a gondolat - ez az árnyéka a gondolatnak - tette utóbbi időben komolyabbá,

úgy, hogy apja is észrevette.

A sötét szobában a beözönlő holdfényben ült Gyp, Summerhay íróasztala mellett. Itt

dolgozott néha késő éjjelig az esetein, s megrabolta őt társaságától. Csupasz könyökét a fára

támasztva nézett ki a holdfénybe s elvonultatta maga előtt az emlékképeket, mióta szerelme

belépett életébe.

Mennyi emlék! És majdnem mindenik boldog. Milyen ügyes ékszerész állította úgy össze az

emberi lelket, hogy erőt adott neki elfelejteni a sötétséget s csak a napfényre emlékezni. A

másfél év, amit Fiorsennel töltött, az utána következő üres hónapok, mint köd foszlottak szét

az utolsó három év ragyogásában. Az egyetlen felhő a kétely volt, vajjon annyira szereti-e őt

Summerhay, mint amennyire ő szerette? Lelke mindig feszülten dolgozott ezen a ponton;

összehasonlított elmult napokat, éjszakákat a jelen nappalaival és éjjelével. Előérzete, hogy ha

egyszer szerelmes lesz, az végzetes lehet ránézve - bevált. A férfi lett az élete. És minthogy

legnagyobb ereje és gyöngesége büszkesége volt, nem csoda, ha kételkedett.

Odysseájuk Spanyolországba vitte őket... a «lyrio» virág és «Agua»-kiáltások barna,

európaiatlan világába, ahol olyanok a lovasok, a széles, fekete kalapjukkal mintha derékban

kettévágták volna őket és a gyönyörű, feketeszemű, feketeruhás asszonyok, mintha a keleti

fátyol hiányozna róluk. Egy hónapot töltöttek ott vidáman, elbűvölve, - szeptember végét,

október elejét, - csodálatos kóborlásokkal Sevilla utcáin, ölelésben, nevetésben, különös

illatok között, különös hangok, narancsszínű fények, bársonyos árnyak és Spanyolország

minden izzó tüze és mély komolysága közepette. Az Alcasar, a dohánymunkásnők, a trianai

cigány táncosnők, a régi, barna romok, ahova kilovagoltak, az utcák, a terek, a komoly beszél-

getőkkel, ahogy ott ültek a padokon a napsütésben, a víz- és dinnye-árusok, az öszvérek, meg

a sötét, rongyos ember, aki, mintha egy álomból ugrott volna ki, ahogy cigarettavéget szede-

getett össze, a malaga bor, az alicantei szőlő! Castilia lesült felföldjén keresztül mentek

Madridba a Goya és Velasquez képekhez, s aztán Párizsba, még éppen ideje volt Párizsba

menni, mielőtt még véget ér a törvényszéki szünet. Ott egy hetet töltöttek egy kis szállodában,

sok kellemes és egyetlen egy lehangoló emléke van onnan. Az utolsó este szinház után

vacsoráltak, mikor három embert lát bejönni és leülni a mögöttük levő asztalhoz - Fiorsen,

Rosek és Daphne Wing! Mialatt azok rendeltek, biztonságban volt, mert Rosek nagy gourmet

volt, a leány valószinüleg éhes, de azután semmi sem mentheti meg attól, hogy észrevegyék!

Tegyen úgy, mintha rosszul érezné magát és osonjon ki? Vagy mondja meg Bryannak? Vagy

üljön úgy ott, egyék, beszélgessen, mintha semmi sem volna mögötte?

A tükörben látta viruló arcát, ragyogó szemét. Azok látni fogják, hogy boldog szerelmes.

Lába a Summerhayét kereste az asztal alatt. Milyen remek színben van, milyen napbarnított,

152

egészséges, azokhoz a sápadt, városi alakokhoz képest! És úgy nézte kedvesét, mintha most

fedezte volna csak fel szépségét. Hogy is tudta elviselni azt az embert a kis szakállával, fehér

arcával, azokkal a szemekkel! Aztán, a tükörben látta a megismerés villanását fellobbanni

Rosek sötét, karikás szemében, látta, hogy összeszorítja ajkát, hogy halvány pír futja be arcát.

Vajjon mit fog tenni? A leány háttal ült feléje... evett. Fiorsen mereven maga elé bámult a

jólismert, komor arckifejezéssel. Minden attól a rettenetes embertől függ, aki egyszer meg

akarta csókolni a nyakát. Majdnem rosszul lett bele. Ha szerelme tudná, hogy alig nehány

méternyire tőle ül az a két ember! Rosek látta, hogy ő is tisztában van a helyzettel. Látta, hogy

odasúg valamit a leánynak. Daphne Wing megfordult, hogy lássa őt, ajkát egy elfojtott Ó!-ra

nyitotta és Gyp észrevette, hogy zavartan néz Fiorsen felé. Bizonyára el akar majd menni

innen, mielőtt Fiorsen észreveszi őt. Igen! Csakhamar felállott. Milyen határozott lett -

egészen ura a helyzetnek. A belépőt pontosan a vállára kellett igazítni; és hogy lépdelt,

egyetlen egy megrémült pillantást vetett hátra az ajtóból. Elmentek!

Gyp megszólalt:

- Menjünk, szívem!

Úgy érezte, mintha valami halálos veszedelemből szabadultak volna meg mindketten... Nem,

mintha valamelyikük tehetne valamit ellenük, de fájdalmas lett volna a féltékenység, amit

annak az embernek a látása ébresztett volna szerelmében.

Az együttélésük első hetében valami bölcs elővigyázat volt Gypben. A férfi csak fiatal fiú

tapasztalatokban, bár annyira határozottabb jellemű, tevékenyebb és kitartóbb nálánál. De

Gyp mégis úgy érezte, hogy az ő feladata egyengetni az utakat, elkerülni az örvényt és szikla-

zátonyt.

Míg a Berkshire-i ház elkészült, Londonban laktak egy hôtelben. Gyp nem engedte, hogy

bárkinek is elárulja közös életüket. Előbb biztos révbe akart jutni Bettyvel, meg a kis Gyppel,

a lovakkal, a legtiszteletreméltóbb házasélet keretén belüli színezettel. De megérkezésük első

hetében egy névjegyet hoztak be hozzá: Lady Summerhay. Mikor az inas elment, kétkedően

nézte a képmását a tükörben. Egész pontosan tudta, mit gondol róla az a magas nő, akit akkor

a vasúti állomásnál látott - puha, nem elég okos, nem hozzá való! - még ha törvényes felesége

lenne se. Megigazította haját, egy csepp illatszert dörzsölt szemöldökére és lement a lépcsőn,

dobogó szívvel, de látszólag nyugodtan.

A «teljesen renovált» hôtel alacsony halljában állott vendége és gyorsan forgatta egy magazin

lapjait, mint ahogy a fogorvosnál szokták, mikor a közeli operációval van tele az ember feje.

Gyp azt gondolta:

- Azt hiszem, ő jobban meg van ijedve, mint én.

Lady Summerhay feléje nyújtotta keztyűs kezét.

- Hogy van? Remélem, megbocsát, hogy eljöttem.

- Nagyon kedves öntől. Sajnálom, hogy Bryan nincs itthon. Parancsol egy csésze teát?

- Már teáztam, de üljünk le. Milyennek találja a hôtelt?

- Nagyon kellemes.

Egy bársony pamlagon, amely túlélte a renoválást, ültek egymás mellett, egymáshoz fordulva.

- Bryan elmondta, milyen kedves időt töltöttek együtt külföldön. Úgy találom, hogy nagyon jó

színben van. Tudja, mennyire imádom.

153

Gyp lágy hangon mondta:

- Igen, nem is lehet máskép. - Szíve hirtelen kemény lett, mint a kő.

Lady Summerhay egy gyors pillantást vetett rá.

- Én... én remélem... hogy nem haragszik meg őszinteségemért... nagyon sokat búsultam.

Nagyon szerencsétlen helyzet ez, nemde? Nagyon örülnék, ha segítségére lehetnék valami-

ben... borzasztó lehet önnek.

Gyp nagyon nyugodtan mondta:

- Ó, dehogy! Nem is lehetnék boldogabb.

Lady Summerhay fürkészően nézett rá.

- Az emberek nem látják tisztán eleinte az effélét - egyikük sem fogja látni, amíg nem

tapasztalják, milyen rettenetes hideg tud lenni a társaság.

Gyp mosolygott.

- Az emberhez csak akkor lehetnek hidegek, ha alkalmat ad rá. Én nem óhajtok összejönni

soha senkivel, aki nem tekint engem annak, ami vagyok. És nem látom be, miféle különbséget

jelenthetne ez Bryannak; az ő korában mindenkinek van valakije, valahol. - Gyűlölte ezt a

társaságbeli nőt, aki - akármennyire leplezte - szívében ellensége, csábítót lát benne, fia

nagyvilági életének megrontóját, egy Delilát, aki lehúzza magához. - Senkinek sem kell, hogy

elmondja, hogy a világon vagyok; és egész nyugodt lehet, hogy ha valaha majd azt érzi, hogy

elege volt belőlem, egy pillanatig sem leszek tovább a terhére.

Gyp felállt, Lady Summerhay is indulni készült.

- Remélem, nem hiszi, hogy... olyan nagyon szeretném...

- Azt hiszem, legjobb az őszinteség. Ön sohasem fog szeretni engem, sohasem fogja megbo-

csátani nekem, hogy meghódítottam Bryant. Azért jobb is, ha úgy leszünk egymással, mintha

csak közönséges metressze lennék. Ez egészen megfelel mindkettőnknek. Különben igazán

nagyon kedves volt öntől, hogy eljött. Nagyon köszönöm... Isten vele.

Lady Summmerhay a szó szoros értelmében végig botorkált a kis asztalok és díszes székek

között, amíg el nem tűnt magas alakja egy oszlop mögött. Gyp ismét visszaült a pamlagra s

kezét égő fülére szorította. Még eddig nem fedezte fel magában a büszkeség-démon hatalmát,

s ebben a pillanatban majdnem erősebb volt, mint szerelme! Még mindig ott ült, mikor újabb

látogatót jelentett be az inas... Winton őrnagy.

Winton boldog volt, hogy hosszú idő után viszontláthatja gyermekét. Miután mindent

elmondott Mildenhamról, meg a kis Gypről, hosszan elnézte leányát és végre megszólalt:

- Az út el van egyengetve számotokra oda le, a folyópartra és a Bury-utcában is szívesen

látlak, amikor akarjátok. Én úgy tekintem, mintha igazán férjhez mentél volna, Gyp. Behívom

a cselédséget és azoknak is megmagyarázom.

Gyp látta képzeletben a cselédek sorfalát, mint családi imáknál és apját egyenes tartással,

közöttük, amint mondja:

- Lesznek olyan szivesek és a jövőre nézve tudomásul veszik, hogy... Nagyon le lennék

kötelezve, ha... és így tovább.

Látta Betty kerek képét, pulykavörösen a méregtől, hogy a többiekkel együtt hívták be!

Markey szelíd, kifürkészhetetlen, mint mindig, Mrs. Markey kis szeme majd kidülled a kiván-

csiságtól, a többi leányok nyúl arcot vágnak, az öreg Pettance ráncos arca csupa vigyorgás:

154

- Há, persze, Mr. Summerhay megvette a nagysága lovát, azért ment hozzá férjhez!

És azt mondta:

- Nem tudom, drágám! Nagyon kedves tőled, de majd meglátjuk később.

Winton megveregette leánya kezét:

- Szembe kell, hogy nézzünk velük, Gyp!

Gyp nevetett.

Azon az éjjelen, az ágyúk közti sötét sávon át, azt mondta Gyp:

- Bryan, igérj meg valamit!

- Attól függ! Ismerlek.

- Igazán egész józan és komoly dolog. Igérd meg!

- Rendben van, ha igazán az.

- Szeretném, ha megengednéd, hogy én béreljem ki a piros házat, hadd legyen az enyém

minden ottan... fizessek én mindent.

- Mi értelme van ennek?

- Csak hogy legyen nekem meg a saját otthonom. Nem tudom megmagyarázni, de az anyád

mai látogatása keltette bennem azt az érzést, hogy ennek így kell lenni.

- Fiacskám, hogyan élhetnék én ott nálad? Abszurdum!

- Fizethetsz minden egyebet; Londont, az utazásokat... ruhát, ha akarod. Nekem csak az az

érzés kell, hogy ha bármely pillanatban nem kellek neked többet, egyszerűen ne jőjj többet

hozzám.

- Ez brutális, Gyp.

- Nem. Hány asszony veszti el azért az emberét, mert követelésekkel áll elő. Én nem akarlak

így elveszteni... ennyi az egész.

- Ez ostobaság, szívecském!

- Nem az! Férfi - nő, két kölönc egy láncon. És ha nincs lánc...

- Nos hát, akkor hadd vegyem én bérbe a házat és elmehetsz, ha meguntál.

Hangja fojtott volt, mérges. Gyp sokáig hallotta még forgolódni a párnáján, mintha bosszan-

kodnék.

- Nem, igazán nem tudom megmagyarázni, de komolyan gondoltam.

- Most akarjuk megkezdeni az életet együtt és te úgy beszélsz, mintha szét akarnánk válni. Ez

rosszul esik Gyp, ennyi az egész.

Halálos csend következett, mindketten szótlanul feküdtek a sötétben, megpróbálták hallga-

tással legyőzni egymást. Órák teltek el, amíg Gyp felsóhajtott, aztán ajkán érezte a férfi ajkát

és tudta, hogy győzött.

155

III.

A dolgozószobában Gyp arcát érte már a holdfény. És egyre jöttek még az emlékek... az első

napokról, amiket együtt töltöttek az ódon házban.

Summerhay megsebesült vadászaton, az első télen. Furcsán kedves emléke, ahogy ápolta

akkor, most, két év multán. Mint lábbadozót a Pyreneusba kísérte - Argelesbe mentek

márciusba, csupa mandulavirág volt minden a kék ég alatt - gyönyörű két hetet töltöttek ott.

Londonban, visszafeléjövet, volt az első kínos találkozás, amikor egy este együtt jöttek ki a

színházból. Egy női hang szólalt meg mögöttük:

- Bryan! Ezer esztendeje!

Bryan válasza nyujtottan, védekezőn hangzott:

- Halló, Diana!

- Hol élsz mostanában? Miért nem jössz soha hozzánk?

- Lenn lakom, vidéken. Majd eljövök. Isten veled.

Magas leány volt, vörös hajú, gyönyörű fehér bőrű, barna szemű, igen... barna szemű; Gypnek

feltűnt, ahogy égő kiváncsisággal mérte végig, tetőtől talpig. Aztán karonfogta Bryan.

- Gyere, menjünk gyalog egy darabig, aztán autóba ülünk.

Mikor kiértek a tömegből, Gyp megszorította a férfi karját és megkérdezte:

- Ki volt az?

- Az unokahugom. Diana Leyton.

- Nagyon jóba vagy vele?

- Ó, igen - voltam azelőtt.

- És nagyon szereted?

- Eléggé.

A férfi egyenesen belenézett az asszony arcába, nevetés buggyant fel komolysága mögött. De

mai napig sem tartozik a kellemes emlékek közé az a magas leány a hófehér bőrével, izzó-

barna szemével.

Attól az estétől kezdve nem titkolták többet egyesülésüket, elmentek mindenfelé, ahova

kedvük tartotta, nem sokat törődtek vele, hogy találkoznak-e ismerősökkel, vagy nem?

Nagyon könnyű nélkülözni a társaságot, ha az ember szíve más dolgokon csüng. És nagyon

ritkán mentek be Londonba. De Gyp nem tudott megszabadulni az érzéstől, hogy ami neki

ideális, az nem ideális Bryannak. Neki ki kellene menni a világba, együtt lenni emberekkel.

Nem volna szabad így elszakítni a társadalmi élvezetektől, kötelességektől, hogy egyszer

aztán azt érezze, hogy Gypnek köszönheti ezt a nélkülözést. Minden nap felrándulni London-

ba nagyon fárasztó volt. Gyp rábeszélte Bryant, hogy béreljen irodát a Templebe és aludjon

ott hetenként háromszor. A férfi minden kérlelése sem tudta rávenni, hogy megnézze azt a

helyiséget és változatlanul mindig a Bury-utcában szállt meg, mikor Londonba ment. Nem

akarta megkockáztatni, hogy úgy érezze, mintha mindig a nyakába kapaszkodnék. Nem akart

megszokott lenni a férfi szemében, azt akarta, hogy vágyódjék utána, ha nincsenek együtt. És

sohasem kérdezte, hogy hol járt, kivel volt? De néha azon töprengett, vajjon még mindig úgy

szereti-e, mint régen? Az olyan szerelem, mint az övé - szenvedélyes, imádattal teli,

anyáskodó, áldozatos, amely mindent oda szeretne adni, de viszont mindent is kíván cserében

- mert hogyan tudna egy büszke nő szeretni, ha őt nem szeretik? - az ilyen szerelem sokkal

156

teljesebb egyesülés után áhítozott, mint amilyenre ebben a változó, mozgalmas világban

lehetséges. De Gyp még álmában sem gondolt arra, hogy leküzdje szerelmét. Nem játszotta a

tartózkodót, egy kártyára tett fel mindent, mint annak idején édesapja.

A holdfény megvilágította a régi iróasztalt, meg a tulipánokat a vázában, valami egész

lehetetlen színbe burkolta a virágokat, mintha valami emberi tudatmögötti világból valók

volnának. Ott játszadozott a fény a régi bronz Voltaire szobron, amíg szinte kimosolygott

szeme a mély gödréből. Gyp kissé elfordította a szobrot, hogy a másik arca több világosságot

kapjon; egy levél bukkant elő alatta. Gyp kihúzta.

«Kedves Bryan,

Annyit mondhatok, hogy elpazarlod magad...»

Visszadugta a levelet a szobor alá és felkelt. Nagy volt a kísértés, hogy végigolvassa és

megtudja, hogy kitől jött. Nem! Az ember nem olvassa el a más leveleit. De megkapta annak

a nehány szónak teljes jelentősége: «Kedves Bryan, annyit mondhatok, hogy elpazarlod

magad.» Női írás; de nem az anyjáé, nem is a testvéréé... azoknak az írását ismeri. Ki meri azt

mondani neki, hogy elpazarolja magát? Egy levél egy egész levélsorozatból. Meghitt hangu

levelezés, és nem ismeri az író nevét, mert - sohasem beszélt róla! Elpazarolja magát! Mire?...

Erre az életre itt, vele? Igazán? Elkezdett kutatni az emlékében. Mult karácsonykor két hetet

töltöttek Firenzében... akkor csupa tréfa és vidámság volt. Most május van. Azóta nincs

semmi emléke a régi, ragályos jókedvéről! «Annyit mondhatok, hogy elpazarlod magad!»

Gyűlölet lobbant fel benne az ismeretlen nő iránt, aki ilyent mondott... égett a füle. Szerette

volna eltépni a levelet; de az őrködő szobor, mintha gúnyolódott volna vele; és hátat fordított

neki a gondolattal:

- Eléje megyek! Nem tudok itt várni.

Kiment a holdsütötte kertbe s lassu léptekkel indult el a fehér úton az állomás felé. Bűvös,

harmattalan éj! A rövidebb úton vágott át, a tölgyfa ligeten keresztül. A holdfény oda is

belopózott, ezüstös dérrel hintette be a fák ágait és levelét s kísérteties szürkeséget borított az

árnyékfoltos törzsekre. Egy levél sem rezdült itt, egy élő lény sem mozdult.

- Erre jövök vissza vele - gondolta.

És megállt és várt egy sarkon, erre kellett eljönnie. A vonat megjött; egy autó rohant el, aztán

egy biciklista, majd az első gyalogos, siető léptekkel. Ő volt. Gyp utána kiáltott, s aztán

visszabújt a fák homályába. A férfi rohanva futott utána.

Egy nagy fagyökérre leültek, Gyp hozzátámaszkodott, úgy mondta:

- Erős napod volt?

- Elég. Feltartottak egy hosszú tanácskozással; az öreg Leyton meghívott vacsorára.

Mintha kissé megingott volna a talaj Gyp alatt.

- Leytonék - az Eaton téren? Nagy vacsora volt?

- Nem. Csak az öregek, meg Bertie és Diana.

- Diana? Az a leány, akivel egyszer a színházból kijövet találkoztunk?

- Mikor? Ó... á! Milyen emlékezőtehetséged van, Gyp!

- Igen, jó, olyankor, ha érdekel valami.

- Ugyan! Ez érdekelt?

Gyp ránézett.

157

- Igen. Mondd, okos?

- Azt hiszem, rá lehet mondani.

- És szerelmes beléd?

- Szent Isten! Ugyan már miért volna?

- Olyan lehetetlenség? Hiszen én is az vagyok.

A férfi csókokkal borította el az asszonyt. Gyp közben gondolta:

- Hacsak nem azért teszi, hogy ne kelljen felelnie.

Aztán nehány percnyi csend következett.

- Mondd meg őszintén, Bryan, nem érzed soha úgy, mintha elpazarolnád magad rám?

Az asszony egész bizonyos volt benne, hogy a férfi karja megremegett. De arca nyílt volt és

vidám, hangja enyelgő.

- Tulajdonképpen nem. De milyen különös vagy, szívem.

- Ígérd meg, hogy megmondod, ha meguntál.

- Rendben van! De ne reméld, hogy ez ebben az életben bekövetkezik.

- Nem vagyok olyan egészen bizonyos benne.

- Én igen.

IV.

Másnap reggel egyenesen a dolgozószobájába ment Summerhay. Nem nagyon kellemesen

érezte magát. «Elpazarolni magát!» Vajjon mit csinált a Diana levelével? Emlékezett, hogy

Gyp éppen abban a pillanatban lépett be, mikor elolvasta. Végigkereste az íróasztal kis

rekeszeit, megmozgatott mindent, ami rajta volt, közben eltolta kissé a szobrot és ott feküdt a

levél, kibontva. Megkönnyebbülve sóhajtott fel.

«Kedves Bryan,

Annyit mondhatok, hogy elpazarolod magad. Persze, hogy el, kedves barátom. «Il faut

se faire valoir!» Csak az egyik lábadat tudod előre rakni, a másik nem tudom miféle

titokzatos lukba van beágyazva. Fél lábbal a sírban... harminc évvel! Igazán, Bryan! Húzd

ki! Annyi minden vár még rád. Hiába mondod nekem, hogy törődjem az én dolgommal.

Mindazok nevében beszélek, akik téged ismerünk. Mindnyájan érezzük a foltot a rózsán.

Különben is te voltál mindig a kedvenc unokabátyám, mióta öt éves voltam, te pedig egy

rettenetes kis tíz éves kamasz; és egyszerűen gyűlölöm a gondolatot, hogy lassan lefelé

menj, a helyett, hogy gyorsan emelkednél felfelé. Ó, tudom! «Átkozott világ!» De - hát

őszinte ez? Azt hinném, inkább te vagy megátkozva. Elég! Mikor jössz hozzánk?

Elolvastam azt a könyvet. A férfi, úgylátszik, azt gondolja, hogy a szerelem csak

szenvedély, és a szenvedély mindig végzetes. Kételkedem! Te talán jobban tudod.

Ne haragudj rám, hogy olyan nagyanyás vagyok.

Au revoir.

Igazán jó unokahugod

Diana Leyton».

158

A zsebébe gyűrte a levelet. Két napja hevert, úgylátszik, a szobor alatt. Vajjon meglátta Gyp?

Ránézett a bronz arcra; és a filozófus visszanézett rá szemgödréből, mintha azt akarta volna

mondani:

- Mit tudsz te az emberi szívről, fiam - a magadéról, az asszonyodéról, a leányéról, vagy

bárkiéről? Szép kis táncot járat veled még a szív! Burkold körül, pecsételd le, dobd be egy

fiókba és zárd be a fiókot! Holnap már künn lesz és ledobja magáról a burkot. Ho! Ho!

Summerhay gondolta:

- Vén kecske! Neked sosem is volt!

Fenn a szobában bizonyára még mindig ott áll Gyp, ahol hagyta, az utolsó simításokat végzi

haján - gazember lenne az a férfi, aki még gondolatban is...

- Halló - mondta a szobor szeme. - Szánalom! Különös! Miért nem érzel szánalmat a

vöröshajú leány iránt, akinek olyan vakító fehér a bőre és izzó-barna a szeme?

Sátán! Gypé a szíve és senki a világon el nem rabolhatja tőle!

Mennyire szerette, szereti! Mindig az lesz neki, aki volt. És mintha a bölcs szája a következő

szavakra mozdult volna:

- Úgy, úgy, kedvesem! De a szív nagyon különös, nagyon - szeszélyes!

Valami zajt hallott a hátamögött és megfordult. A kis Gyp állott az ajtóban.

- Halló, Bryan! - A kisleány repülve jött feléje, felmászott az ölébe s ott állt a selymes haján

ragyogó napsugárral.

- Nos, Gyp, ki a nagy leány maholnap?

- Lovagolni fogok!

- Ho, ho!

- Bryan, játsszunk «Eltört tojás»-t.

- No gyere!

Gyp még mindig a százféle aprósággal volt elfoglalva, amivel a nők akkor babrálnak el még

egy negyedóra hosszat, mikor már «teljesen kész» vannak, mikor azok ketten berobogtak és a

kis Gyp «Gyüte!»-kiáltására megállott, hajtűvel a kezében, hogy végignézze a szent szer-

tartást.

Summerhay leült az ágy szélére, begörbítette karját, lehajtotta fejét, felfújta az arcát, hogy

tojáshoz hasonlítson, s aztán ügyesen játszott véletlenségből, végigzuhant az ágyon.

Gyp izgatottan várta már a «véletlent» és a «király lovait» játszotta, ahogy hiába próbálják

felemelni a tojást. Ez a régi játék, amit már megszámlálhatatlanszor nézett végig Gyp, ma

különösen sokat jelentett neki. Ha ilyen nevetségesen fiatal tud még lenni, akkor minek

kételkedjék? Elnézte arcát, ahogy kisleánya jobbra-balra cibálta és mégis mozdulatlan maradt

a kis újjak dögönyözése alatt, azt gondolta:

- És az a leány még azt meri mondani, hogy elpazarolja magát! Az a magas, fehérbőrű leány,

akit a színház előtt láttak - az a Diana, akinél az este vacsorált - ő írta ezt a levelet! Egész

biztos benne!

Délután egy hosszú galopp végén, félrefordította Gyp a fejét, úgy kérdezte:

- Mondd, ő is vadászik?

- Kicsoda?

159

- Az unokahugod - Diana.

A leglustább hangján válaszolt Summerhay:

- Úgy érted, hogy rám vadászik?

Gyp ismerte ezt az arckifejezést, ezt a hangot, tudta, hogy bosszankodik, de nem volt képes

uralkodni magán.

- Úgy.

- Hát már féltékeny kezdesz lenni, Gyp?

Erre a puszta, hideg megjegyzésre összeszorult a férfi szíve, az asszonyé pedig megremegett.

Előre galoppozott. Mikor ismét megállította lovát, Summerhay az arcába nézett és megijedt.

Be volt zárva előtte. Lágy hangon mondta:

- Nem úgy gondoltam, Gyp.

De a fiatal asszony a fejét rázta. Meg akarta bántani őt!

- Nézd azt a hosszú, fehér felhőt - mondta - és az almazöld sávot az égen. Holnap eső lesz. Ki

kell élvezni minden szép napot, mintha az utolsó lenne.

Zavartan, megszégyenülve, de még mindig kissé bosszúsan lovagolt Summerhay az asszony

mellett.

Akkor éjjel felsírt Gyp álmában; és mikor Summerhay felkeltette, bele kapaszkodott és

zokogva mondta:

- Ó, azt hittem, hogy már nem szeretsz!

A férfi sokáig tartotta átölelve és vígasztalta. Soha! Sohasem fog megszűnni iránta való

szerelme!

De egy kis felhő, nem nagyobb, mint az ember keze, terjeszkedve nőhet és elronthatja az

ember egész napját.

V.

Eltelt a nyár és még mindig maradt egy kis hangtalan folt az asszony szívében, meg a

férfiében is. A hosszú, verőfényes napok hosszabbak lettek, lassan elérték a zenitet, lassan

rövidülni kezdtek. Szombaton, vasárnaponként, néha Wintonnal meg a kis Gyppel, de gyak-

rabban egyedül, kimentek a vízre; a folyó megtartotta bűvös hatását Gypre az emlékezetes

első délután óta. Egész héten előre örült ezeknek az együttes óráknak, mintha a körülövező

víztömeg megvédené őket a világ elől, hogy el ne rabolhassák tőle, ha ugyan el tudnák

ragadni, dacára a Summerhay természetében rejlő erős «ó goergianus»-vonásnak, ahogy

egyszer, régen nevezte.

Egyszer elmerészkedett a törvényszékre, hogy lássa Bryant parókában, talárban. Olyan

keménynek, okosnak látta a homlokán mereven felfutó ősz hajbúb alatt - olyan egész más

világból valónak, amelybe sohasem fog tudni behatolni; egy ragyogó, harcos világ, ő csak

egyetlen egy oldaláról ismeri, tartja kezében! A vízen teljesen az övé volt - szeretetreméltón,

lustán, leplezetlenül szerelmesen, ahogy ölébe hajtotta fejét, beugrott néha néhány tempóra s

csapkodott, preckelt körülötte; vagy lassan énekelve evezett le a vízen: «Rohanj, gördülő

folyam». Milyen áldás volt megszabadulni néhány órára a fájó tudattól, hogy sohasem lehet

teljes egészében az övé. De a hangtalan folt folyton nőtt.

160

Mikor eljött a nagyszűnidő, Gyp hősiesen elhatározta, hogy Summerhay egy hónapot távol

kell, hogy töltsön tőle. Mialatt Betty a tengerparton lesz a kis Gyppel, ő elkíséri apját a

kúrájára. Hajthatatlanul megmaradt elhatározása mellett és a férfi sok tiltakozás után, végre is

vállvonogatva mondta:

- Hát jó, ha éppen mindenáron szabadulni akarsz tőlem.

Mindenáron szabadulni! Gyp visszafojtotta érzését és mosolyogva mondta:

- Végre! Derék fiú vagy!

Csak legalább úgy jönne vissza hozzá, ahogy elment! Egy szóval sem kérdezte, kivel, hova

megy.

*

Tunbrige-Wells, a világról lemondók kedves purgatóriuma, ahol még tökéletesebb visszavo-

nultságra készítik elő lelküket, álmodozva állott a hegyen, hosszú sor egyforma villájával.

Legelőit, erdeit nem égette le a nap, s az ott visszavonultságban élők nem kerestek menedéket

a tengerparton. Még most is az árkádok alá jártak bevásárolni, elbolyongtak a domboldalon,

vagy fellendítették a golfklubbokat a pázsitos parkokban; még mindig ellátogattak egymáshoz

egy-egy csésze teára és szorgalmasan eljártak a sok templomba. Visszavonultak minden

másfajta élettől, csendesen vártak egy jobb világra s közben mindent elkövettek, hogy minél

későbbre halasszák eljövetelét.

Winton olyan szállodában keresett szobát, ahonnan hegymászás nélkül juthatott el az ivó-

kúthoz és fürdőhöz. Wiesbaden óta most először kisérte el Gyp apját a kúrájára. Éppen hat év

telt el azóta. Milyen egészen másnak, egész különösen megváltozottnak érezte most magát a

fiatal asszony! Akkor egy-egy korty volt az élet a legkülönbözőbb italokból, most egyetlen

hosszú hajtással oltja olthatatlan szomját.

Csakis a postának élt és ha véletlenül nem kapta meg mindennapi levelét, szíve a mélypontig

zuhant. Ő is mindennap írt, sőt néha kétszer is, aztán összetépte a második levelet, arra

gondolt, amiért ezt az elválást magára kényszerítette. Az első héten valami egykedvűség volt

a férfi leveleiben; a másodikban izzóak lettek; a harmadikban szeszélyes hangulat áradt

belőlük, a közeli viszontlátás öröme vagy rossz kedv és lehangoltság és rövidebbek lettek. A

harmadik héten megérkezett Rosamund néni is. Az öreg hölgy hűséges védelmezője volt Gyp

mostani életének; véleménye szerint úgy kellett Fiorsennek. Határozottan nagyon lenézte a

férfiakat, de még jobban lenézte a fennálló házassági törvényeket. Minden nő, aki valahogy

rést üt rajtok, hősnő a maga nemében, bár Gyp igazán nem érzett magában semmi vágyat az

ilyen hősnői szerepre. Rosamund néni arisztokratikus, rebellis vére gyűlölettel forrt a

«Kicsinyes nyárspolgárok» ellen, akik még mindig ott tartanak, hogy az asszony a férfi

tulajdona. Óvakodott is attól, hogy valaha maga is ilyen helyzetbe kerüljön.

Nagy újságot hozott Gypnek.

- A Bond Streeten mentem végig, a tea és süteményes boltok előtt, tudod, kedvesem, ahol az a

finom kávékrém van, hát ki jön ki az egyik üzletből, mint Miss Daphne Wing és Fiorsen

barátunk; mondhatom, olyan volt, mint egy kivert kutya. Odajött hozzám, a nője hiúz szemek-

kel nézte messziről. Igazán, kedvesem, egészen megsajnáltam szegényt; olyan kiéhezett képe

volt, mintha az a leány mindent elenne előle, aminthogy biztosítlak róla, úgy is van. Megkér-

dezte, hogy hogy vagy?

- Ha látja - mondta - mondja meg neki, hogy nem felejtettem el és soha sem is fogom

elfelejteni. De teljesen igaza volt. Az ilyenfajta nők valók hozzám.

161

- És úgy nézett arra a leányra, hogy szinte megrémültem. Aztán a szokott kis meghajlásával

tovább ment; a leány öntelten, büszkén, lépdelt, mint egy bálkirálynő. Igazán, szinte megsaj-

náltam szegény ördögöt.

Gyp nyugodtan mondta:

- Kár lett volna, szívem; eléggé sajnálja ő mindig saját magát.

Rosamund néni nem szólt, egy kicsit meg volt botránkozva. Szegény nő nem élt Fiorsennel!

Ugyanaz nap délutánján Gyp a falu kikötőjében ült, s egyetlen gondolatának fonalát szőtte

tovább:

- Ma csütörtök! Még tizenegy nap!

Egyszercsak három alak jött feléje, egy férfi, egy nő, meg valami kutyaféle. Az emberek szép-

érzéke és hatalma belapította az állat orrát, megfosztotta fülének egy részétől és csak három

centiméternyi farkot hagyott meg neki. Asztmás volt szegény pára és kacsázott.

- Itt jó lesz, Maria. Itt napozhatunk.

A hangban a tengersok sír mellett szerzett állandó rekedtség ütközött ki. Gyp Mr. Waggera

ismert benne. Levette szakállát, most pofaszakállat viselt és Mrs. Wagge gyönyörűen meg-

gömbölyödött. Letelepedtek Gyp mellé.

- Ülj ide, Maria; itt nem süt a nap a szemedbe.

- Nem, Róbert, én ide ülök, te maradj ott.

- Nem, ülj te ide.

- Nem, én akarok. Gyere Duckie.

A kutya még az ösvényen álldogált, Gypet nézte. Mr. Wagge követte kutyája tekintetét.

- Ó! - kiáltott fel. - Ez aztán a meglepetés! - Szalmakalapjához kapott, másik kezét kabátja

újjához dörzsölte s aztán odanyujtotta Gypnek. Mialatt a fiatal asszony megszorította Mr.

Wagge jobbját, a kutya közelebb kacsázott és leült Gyp lábára. Mrs Wagge is feléje nyujtotta

kopott keztyűbe bujtatott kezét.

- Mennyire örülök - mormogta. - Ki hitte volna, hogy találkozunk! Ó, ne engedje, hogy

Duckie ráüljön a gyönyörű ruhájára! Gyere, Duckie!

Duckie háta Gyp lábszárán pihent. Hirtelen megszólalt Mr. Wagge:

- Nem állandó tartózkodásra jött ide, úgy-e?

- Dehogy! Csak apámat kísértem el kúrájára.

- Ó! azt hittem, mert sohasem látom önt. Mi is visszavonultunk körülbelül egy esztendő óta.

Szép hely.

- Igen, nagyon kedves.

- Természet után vágyódtunk. Jót tesz a levegő... bár, hm... egy kicsit, talán, nagyon erős. De

itt sokáig lehet élni. Elég régóta keresgélünk valami jó helyet.

Mrs Wagge is megszólalt:

- Először Wimbledonra gondoltunk, de Mr. Waggenak ez jobban tetszett. Nagyokat sétálhat;

és... a társaság is jobb, talán. Sok barátunk van. A templom nagyon szép.

Mr. Wagge nyiltan kijelentette:

162

- Én sohasem voltam híve a templomnak, mindig kápolnába jártam, de egy ilyen helyen

jobban megfelel a templom és a feleségem mindig inkább vonzódott oda. Én sohasem

rejtegetem a cselekedeteimet.

- Ott más a légkör, ugyebár?

Mr. Wagge a fejét rázta.

- Nem, én nem vagyok tömjén-párti. Mi nem vagyunk a «Magas Egyház» hívei. És hogy van

ön, asszonyom? Gyakran beszélünk önről. Nagyon jó színben van.

Mr. Wagge arca olyan lett, mint egy vérbelű narancs, Mrs Wagge arcszíne egy kétes frissesé-

gű répához hasonlított. A kutya mozgolódott, szimatolt és ismét ránehezedett Gyp lábára. A

fiatal asszony csendesen mondta:

- Éppen ma hallottam Daisyről. Most már valóságos balletcsillag, nemde?

Mrs Wagge felsóhajtott, Mr. Wagge félrenézett és azt mondta:

- Ez bizony fájó pont az életünkben. Megkeres negyven-ötven fontot egy héten és az összes

lapok írnak róla. Annyi bizonyos... hogy sikere van. Nem lepne meg, ha félretenne évente

ezerötszáz fontot. Én, a legjobb éveimben, mikor az a rettenetes influenzajárvány volt, sem

kerestem többet nettó ezer fontnál. Neki sikere van.

Mrs Wagge megkérdezte:

- Látta az utolsó arcképeit? Azt ahol két cserép hortenzia között áll? Ez az ő ötlete volt.

Mr. Wagge hirtelen közbeszólt:

- Mindig örülök, mikor ide lejön autón. De én pihenni jöttem ide, a sok mindenféle után és

nem szeretek rágondolni. Különösen nem ön előtt, asszonyom. Igazán nem szeretek - annyi

bizonyos.

Csend állott be, mialatt Mr és Mrs Wagge a lábukat nézték, Gyp pedig a kutyát figyelte:

- Ó! Itt vagy! - Winton bukkant elő a bokrok mögül. Gyp nem tudott visszafojtani egy

mosolyt. Apja a viharvert, keskeny arcával, kissé fátyolozott szemével, vékony orrával,

szürke bajuszával, amely egy cseppet sem takarta el határozott vágású száját, magas, hajlé-

kony alakjával, ahogy állt és ahogy száraz hangján beszélt, teljes ellentéte volt Mr. Wagge

szögletes, tömzsi termetének, durva vonású, durva bőrű arcának, rekedt, vastag és mégis

zsíros hangjának. Mintha a Sors bemutatót akart volna rendezni két szélső társadalmi állás

típusából.

- Mr. és Mrs Wagge - az apám.

Winton megemelte kalapját. Gyp ülve maradt. Duckie még mindig a lábán terpeszkedett el.

- Örvendek a szerencsének, uram. Remélem, jót tesz önnek a víz. Azt mondják, nagyon erős

hatású.

- Köszönöm - nem veszedelmesebb, mint a többi. Ön is iszik a forrásból?

Mr. Wagge mosolygott:

- Dehogy! - mondta. - Itt lakunk állandóan.

- Igazán? Talál itt munkát?

- Alapjában véve pihenni jöttem ide. De hetenként egyszer veszek egy török fürdőt - nagyon

üdítőnek találom. Nyitva tartja a pórusokat.

163

Mrs Wagge megjegyezte szelíden:

- Nagyon jót tesz a férjemnek.

Winton csendesen dörmögte:

- Igen. Az önöké ez a kutya? Valóságos kis filozófus, úgy látom.

Mrs Wagge mondta:

- Haszontalan kutya. Úgy-e, Duckie?

Duckie kutya, az összes tekintetek középpontjában, felállott és lihegve nézett Gyp arcába. A

fiatal asszony is megragadta az alkalmat, hogy felálljon.

- Azt hiszem, nekünk is mennünk kell már. Isten velük. Nagyon örültem, hogy viszontláttam

önöket. Ha látják Daisyt, kérem, adják át üdvözletem.

Mrs Wagge egész váratlanul egy zsebkendőt vett elő táskájából. Mr Wagge nagyot krákogott.

Gyp tudta, hogy a Duckie kutya utána kacsázik és hallotta Mrs Wagge kiáltását a zsebkendője

mögül:

- Duckie, Duckie!

Winton halkan mondta:

- Hát ezé a kettőé az a csinos csikó! Hát persze, nem sok rássz lehet benne, ha az ember meg-

gondolja. Nagynénéd szerint még mindig barátunkkal él.

Gyp bólintott.

- Igen. Remélem, boldog.

- Úgy látszik, nem nagyon. De úgy kell neki.

Gyp a fejét rázta:

- Ó, apus, ne!

- Nos, az ember ne kívánjon senkinek több rosszat, mint amennyit amúgyis megkap. De ha az

emberek félvállról merészelnek bánni veled, én...

- Szívem, mit bánom én azt!

- Annál inkább bánom én! - Ajkát keserű mosolyra vonta. - Nos, nincs nagy különbség

köztünk abban, ahogy egymás szemében meglátjuk a szálkát.

Sokkal közelebb jöttek egymáshoz néhány nap alatt Tunbridgeben, mint általában az utóbbi

időben évek alatt. Lehet, hogy a fürdőzés megpuhította a kérget, vagy talán a levegő, amit Mr

Wagge «egy kicsit... hm... nagyon erősnek» mondott volt, éppen ellenkező hatással Wintonra,

de annyi bizonyos, hogy kissé engedett a férfi elsőrendű kötelességéből: hogy eltitkolja

érzelmeit.

Ott tartózkodásuk utolsó délutánján elsétáltak kettesben az egyik hosszú erdőbe. A napsütötte

fák szépsége annyira megkapta Gypet, hogy nem óhajtott társalogni. De Winton, izgalmában,

hogy most megint elveszti leányát, beszédes volt. Elkezdte a lóversenyek világában észlelhető

szomorú változáson, amely olyan plutokrata lett utóbbi időben, az amerikai ülések bevezetése,

a bookmakerek szaporítása és más tragikus körülmények folytán, s aztán tovább folytatta

jeremiadáját az általános állapotok rosszabbodása fölött. A parlament, mióta fizetik tagjait,

elvesztette önérzetét; a városok felfalják a vidéket; veszedelem fenyegeti a körvadászatot. A

sajtó közönségessége és hatalma kétségbeejtő, az asszonyok elvesztették a fejüket, mindenki

fél a «finomságtól». Mikor a kis Gyp abban a korban lesz, mint most Gyp, mindnyájan

164

ellenőrző bizottságok kezei alatt lesznek, kertvárosokban fognak élni és be kell majd szá-

molniok minden félkoronáról, amit elköltenek és idejük minden félórájáról; a ló is kihalt állat

lesz, egyszer egy esztendőben mutatják majd be, a polgármester ünneplésénél. Reméli, akkor

már nem lesz az élők sorában és nem fogja megérni mindezt. Aztán hirtelen megkérdezte:

- Mit gondolsz, Gyp, mi történik a halál után?

- Semmi, apus. Azt hiszem, csak visszatérünk.

- Ó! Így gondolom én is!

Soha egyikük sem tudta eddig, hogyan gondolkozik erről a másik.

Gyp halkan suttogta:

«La vi: est vaine -

Un peu d’amour,

Un peu de haine,

Et puis bonjour!»

Valami nevetéshez hasonló röppent el Winton ajkáról.

- És amit «Istennek» neveznek - mondta - az végtére is micsoda? A legjobb, amit magadból

kihozhatsz, amennyire én meg tudom ítélni. Az ember nem tud többet elképzelni, mint

amennyit a képzelete elbír. De valami mindig meglepett, Gyp. Egész életemben egyetlen egy

szerelmem volt. Jön a halál és vége mindennek! De hát akkor miért szerettem, ha nincs azután

örök találkozás?

Gyp apja karjába öltötte karját és szorosan hozzásímult.

- Apus, te meg én, mi ketten beleveszünk a napba, a szélbe, a fákba, a vízbe, mint Procris az

én festményemen.

VI.

Bryan Summerhay két határozott érzéssel szállt ki az Edinbourgh-i éjjeli vonatból - sajnálta a

leányt, akit otthagyott és vágyódott az asszony után, akihez sietett. Hogyan férhetett meg

szívében ez a két érzelem együtt? Pedig egész egyszerűnek találta a dolgot, amint ott feküdt a

hálókocsijában. Szívesen időzött el emlékezetben Dianánál, ahogy egy-egy csésze teát

nyujtott át, vagy ahogy felnézett igéző szemével, miközben átfordított egy-egy lapot az ének-

kottájában, hogy a következő percben Gyp ölelő karja, hangja, szeme, ajkához tapadó ajka

felé űzze vágya. Visszatér az érzelmekhez, a társhoz, amikről tudta, hogy náluknál mély-

ségesebben kielégítőbbeket nem találhat az életben. És mégis fájt egy kicsit a szíve azért a

vöröshajú leányért!

Csakhamar elaludt hullámzó érzései közepette és olyan furcsaságokat álmodott, amiket csak

vasúti kupéban lehet összeálmodni. Az egyik állomáson felébredt az üres csendtől, aztán újra

elaludt, úgy érezte órákig; felébredt, még mindig ugyanazon az állomáson, majd egészséges

álomba merült végre, amely csak nappali világosságban ért véget, Willesdennél. Most már

csak egy érzelem uralkodott benne, egy vágy - Gyp mellett lenni. És mosolygott a kocsijában,

úgy élvezte a londoni reggel szagát.

Gyp a hálószobában állott, a hôtelben, halálsápadtan, s mikor a férfi átölelte, behunyta

szemét. Mialatt ajka ajkához tapadt, Summerhay érezte, hogy a fiatal asszony majd elájul; ő

sem tudott semmiről, csak a hosszú csók élt tudatában.

165

Másnap elutaztak egy kis fészekbe, Fécamp közelébe. Ebben a normand kisvárosban minden

nagy volt - az emberek, állatok, a bekerítetlen mezők, a magas fákkal körülültetett majorok

udvarai, az égdarabok, a tenger, még a fái eper is nagy volt. Gyp eleinte kimondhatatlan

boldog volt. De kétszer is jött levél a nagyon is jól ismert írással, skót postabélyegzővel. A

rém megnövekszik a sötétben, testet ölt a ködben. A féltékenység nem a józan észben gyö-

kerezik, hanem a kétségbeesetten szerelmes és büszke természetben. És a féltékenység a

kétkedésben virágzik. Még ha büszkesége meg is engedte volna, hogy kérdezősködjék, akkor

sem hitt volna válaszában. Azt mondaná - hacsak szánalomból is - hogy gondolata sohasem

pihent meg más asszonynál. De mostanig csak rémkép volt az egész. Voltak órák a három hét

alatt, mikor azt érezte, hogy Summerhay igazán szereti és - boldog volt.

Október első hetében tértek vissza. A kis Gyp most már tökéletes lovarnő volt. Az öreg

Pettance gyámkodása alatt belovagolta a «vadont», izmos, barna lábát szétvetve, egyenesen

feltartott fejjel, izgalomtól villogó nagy sötét szemével, egyenes hátán lobogó hajával ült a

nyeregben. Egyetlen vágya volt, hogy «kilovagoljon» anyussal, nagyapóval és Bryannal. Az

első napot mindnyájan a vágy megvalósításának szentelték. Aztán megkezdődtek a tárgya-

lások és Gyp megint ott ült hosszú osztozkodásban Summerhay másik életével.

VII.

Ossy, az öreg skót terrier a kerti ösvényen feküdt, a novemberi napsütésben. Ott volt elnyúlva,

mozdulatlanul, mióta gazdája elment a kora reggeli vonattal. Már tizenhat éves volt, süket és

kiábrándult, szeme mintha folyton azt mondta volna:

- Úgyis elhagysz nemsokára!

A többi kedves ember a házban napról-napra kevésbé pótolta azt, aminek élvezéséhez olyan

kevés ideje maradt; és nem tudott többé megtűrni semmi idegent a kapun belül. Gyp látta az

ablakából, hogy a kutya feláll és görbe háttal ugat a postásra. Féltette az idegen combját és

lesietett a kertbe.

Egy levél a rettegett írással, rajta a jelzés: Sürgő s. Az irodájából küldték utána. Az orrához

emelte. Valami szaga van... milyen? Hüvelykújjának körmével megtapogatta a ragasztást.

Letette a levelet - igen nagy volt benne a vágy, hogy kinyissa. És abban a pillanatban keresz-

tülvillant fején a gondolat:

- Ha elolvasnám és semmisem volna benne!

Az elmult hónapok minden féltékeny gyanakvása egyszerre végetérne! De hátha van benne

valami. Egy vonással elszállna lelkéből a beléje és önmagába vetett hit... szerelme, de

önbecsülése is. Vajjon nem vihetné el neki személyesen? A három órás személyvonattal

bemehetne és öt után nála lehetne. De akkor éppen ideje, hogy kisétáljon az állomáshoz.

Felrohant. A kis Gyp a legfelső lépcsőn ült, egy képeskönyvet nézegetett.

- Bemegyek Londonba, szívecském. Mondd meg Bettynek, lehet, hogy visszajövök ma este,

de az is lehet, hogy nem. Csókolj meg, jó erősen!

A kis Gyp megcsókolta jó erősen.

- Hadd nézzem meg, hogy teszed fel a kalapod, anyus!

Miközben feltette kalapját, boáját, azt gondolta:

- Nem viszek magammal táskát; majd segítek valahogy magamon.

166

Lerohant, fogta a levelet és elsietett az állomásra. A vonatban elővette a levelet. Mennyire

gyűlölte ezt az írást a sok aggodalomért, amit okozott az elmult hónapokban! Ha az a leány

tudná, mennyi szenvedést, kínt okoz, vajjon abbahagyná az írást? Megpróbálta felidézni az

egyszer, egy pillanatra látott arcot, a hangja csengését, - csak egyszer hallotta - de olyan

benyomást tett rá, mint aki tudja, hogy mit akar. Nem! Csak annál kitartóbban ragaszkodna

hozzá. Szép játék egy asszony ellen, akinek semmi joga hozzá - csak a szerelem szava. Hál’

Istennek nem rabolta el semmiféle asszonytól - hacsak ettől a leánytól nem! Egész idő alatt

nem sikerült rájönni a titkaira. Az ablak mellett állt az üres kupéban. Ott a folyó - és ott az

öböl, ott könyörgött neki, hogy költözzék hozzá örökre. Milyen más volt most, kopasz,

letarolt a szürke színű ég alatt; a fűzek le vannak nyírva, a nád levágva.

A vonat késett. Már sötétedett, mikor Paddingtonba ért és kocsit vett a Templehez. Különös,

hogy először megy oda. A Temple Lanenél megállította a kocsit és lement a keskeny, rosszul

világított, forgalmas sikátoron a Great Law szívébe.

- Ott, azon a kőlépcsőn fel, miss; a korlát mellett, a második kapu.

A kétes világításban fürkészve kereste a neveket.

- Summerhay - második emelet.

Szíve hevesen dobogott. Vajjon mit fog mondani? Hogyan fogja üdvözölni? Nem abszurdum,

nem veszedelmes, hogy idejött? Talán éppen megbeszélése van valakivel. Talán csak lesz ott

egy irnok, vagy valaki, aki bejelentse. És milyen nevet mondjon be?

Az első emeleten megállott, elővett egy tiszta névjegykártyát és ráírta ceruzával:

- Beszélhetnék veled egy percre? - G.

Aztán nagyot lélekzett, hogy lecsillapítsa szívét és tovább folytatta útját. Ott volt a névtábla az

ajtón. Csengetett - nem jött senki; hallgatózott - nem hallott semmit. Minden olyan massziv,

olyan szomorú, komor volt - a vas korlát, a kő lépcső, a kopasz falak, a tölgyfa ajtó.

Ismét csengetett. Mit tegyen? Hagyja ott a levelet? Ha nem látja - dugába dől az egész kis

regény - csak egy hűvös látogatás marad hátra a Bury-utcába, de talán ott sem talál senkit,

Mrs Markeyn kívül, mert azt tudta, hogy apja Mildenhamban van, vadászaton és vissza sem

jön vasárnapig! S gondolta:

- Itt hagyom a levelet, visszamegyek a Strandra, megteázom és megpróbálkozom újra.

Elővette a levelet, bedugta az ajtórésen, hallotta, ahogy beesett a drót levélszekrénybe s aztán

lassú léptekkel visszament a Temple Lanere.

Zsúfolva volt férfiakkal, fiúkkal, munkából hazasietőkkel. Majdnem elérte már a Strandot,

mikor egy asszony alakja vonta magára figyelmét. Egy férfivel sétált, fejük egymás felé volt

fordulva. Gyp hallotta a hangjukat és megállott, hogy utánuk nézzen. Egy lámpa alatt mentek

el. A fény ráesett a nő hajára, Summerhay egy megszokott mozdulatára, ahogy felvonta vállát,

ha tagadott valamit. Hallotta hangját, élesen csengett. Utánuk nézett, átvágtak az úton,

felmentek a kőlépcsőn, amelyről az imént jött le, végigmentek a korláttal szegélyezett kő-

folyosón, bementek a kapun és eltüntek. És olyan iszonyat fogta el, hogy alig tudott elmenni.

- Ó nem! Ó nem! Ó nem! - csak ez forgott az eszében - zokogva, mint mikor a hideg, esős

szél süvölt a csepegő fák között.

Mit jelentsen ez? Ebben a nyomorúságos zavarban egy percig sem gondolt arra, hogy

visszamenjen az irodába. Nem tudta, mit csinál, merre megy, csak úgy ődöngött az utcákon,

ügyet sem vetve a forgalomra. A Trafalgar-térre jutott, odatámaszkodott a rácshoz, a National

Galery előtt. Itt volt az első összefüggő gondolata: Hát ezért volt üres az irodája? Sem irnok,

167

sem senki! Hogy egyedül lehessenek. Még ma reggel őt csókolta! Rettenetes, rövid nevetés

fojtogatta, zokogással vegyesen. Miért is van szíve?

Az egyik oroszlán talapzatához egy fiatalember támaszkodott s egy leányt tartott átölelve,

magához szorítva. Gyp elfordult, hogy ne lássa őket és megint nekivágott az utcáknak. Elment

a Bury-utcába. Semmi világosság! Nem fontos; úgy sem ment volna fel.

A Green Park fáin még volt nehány levél, rézvörösen csillogtak, mint annak a leánynak a

haja. Kínzó látomások gyötörték. Azok az üres szobák! Hogy fog majd hazudozni neki! Máris

benne volt a hazugságban! Ezt igazán nem érdemelte tőle.

Az igazságtalanság fölötti felháborodás volt az első, megkönnyebbülést jelentő érzése -

valami határozott érzés a nyomorúságos szenvedéstől ködös agyban. Ő nem nézett, nem

gondolt más férfire, mióta akkor eléje bukkant, azon a holdas estén a kertben, a tengerparton -

egyetlen egy gondolata sem volt a másé! Elég szegény vígasztalás!

A Hyde Parkban bolyongott most, egy úton, keresztül a pázsiton és jeleket keresett emlékeze-

tében, hogy mióta változott meg vele szemben. Nem talált semmit. Egyáltalában nem válto-

zott meg. Hát lehet szerelmet tettetni? Tettetni a szenvedélyt, vagy - mikor mostanában

megcsókolta, arra a leányra gondolt?

Szerelem! Miért volt annyira a hatalmában, hogy egy csekélység - csak éppen annyi, hogy

meglátta őt mással - ennyi szenvedést okoz? Mit tegyen? Vonszolja magát haza és bujjon el

odujába! Paddingtonban éppen indult egy vonat s gyorsan belevetette magát. Mások is voltak

a kupéban, üzletemberek a városból, ügyvédek, onnan - ahol az imént volt. Örült az újság-

papír zizegésének, a közömbös arcoknak, az újság mögül feléje szálló közömbös tekinte-

teknek, örült, hogy nem kell levetnie álarcát, mert félt érzelmeinek hevességétől. Egyenként

kiszálltak, autóba ültek, vagy elindultak gyalog és Gyp egyedül maradt; szeme az elhagyatott

folyóra tapadt, amely csak elmosódottan látszott a felhőbe burkolt hold halvány fényében.

Egy kétségbeesett pillanatig átvillant agyán a gondolat:

- Nyissam ki az ajtót és lépjek ki?... Egyetlen egy lépés - s aztán békesség!

Sietve ment tovább az állomásról. Esett s jól esett, hogy felfrissül égő arca. A szél sivítva,

nyögve zúgott végig a tölgyfa ligeten, csapkodta a sötét ágakat, tépte a leveleket s a nedves

kis fekete alakok nekiröpültek Gyp arcának.

Mennyi vad fájdalom van az ilyen hajladozó erdőben. Gyp futva sietett keresztül a vastag,

suhogó, még nem egészen keresztülázott avaron. A levelek nedvesen tapadtak vékony

harisnyájához. Az erdő szélén megállt, hogy lélekzethez jusson s vissza-vissza tekintgetett.

Aztán nekiszegezte fejét az esőnek és tovább rohant a nyílt mezőn.

Úgy ment fel szobájába, hogy senki sem látta, összegubbaszkodott a frissen rakott tűz előtt és

hallgatta, hogy fütyül a szél a jegenyék között. És eszébe jutott az a két sor a régi skót dalból:

«Csak szívem gyilkosa napjának

Halálba fagyva dermedt, szomorú!»

Aztán ágyba bújt és végre elaludt.

Másnap azzal a kellemes tudattal ébredt, hogy:

- Szombat van, ma itthon lesz Bryan mindjárt ebéd után!

Aztán eszébe jutott minden. Mintha valami ördög szállotta volna meg - a makacs büszkeség

démona és feketébb lett volna óráról-órára, azon a reggelen. Hogy ne legyen otthon, mikor

Summerhay megérkezik, megnyergeltette lovát és elvágtatott egyedül a dünék felé.

168

Már nem esett, de még mindig erős délnyugati szél fújt és az ég fehér és szürke foszlányokra

volt szaggatva - füstgomolyok vonultak át a felhőpartok és jégmező - kékségű szakadékok

között. Messze el lehetett látni - egészen Wittenhamp-Clumpsig, a völgyön át, keleten a folyó

fölötti magas erdőkig, délen és nyugaton a messzeségbe, a különös, megtépdesett ég alatt, az

őszi pompájú tájon: fakó fű, tar földek, már majdnem teljesen lekopasztott lombu szürke,

arany és barnás erdők. De a szél zúgása, az ég, az eső utáni üdeség, a távol szinek nem tudták

kiűzni szívéből a reménytelen sajgást, s a belőle fogant ördögöt.

VIII.

Vannak emberek, akik játékosoknak születtek. Nincs erejük elhárítni a sorsot, ha kockázatra

csábítja őket.

Summerhay szerette Gypet, nem unta meg sem testileg, sem lelkileg, sőt biztos volt benne,

hogy sohasem is fogja megunni - és mégis hónapok óta játszogatott a kockázattal, amely

tegnap tetőpontját érte. És most, mikor hozzá vitte a vonat, nyugtalanság fogta el. Vissza-

tekintve nehéz lett volna megmondani, mikor kezdődött tulajdonképpen ez az ingadozás. A

leány maga is házárdjátékos volt. Nem tisztelte úgy, mint Gypet; nem hatotta meg annyira,

mint Gyp, nem volt - még félannyira sem volt - vonzó, de meg volt az ereje, hogy elcsavarja a

fejét pillanatokra, valami különös, égő, bőrön átható igézet, a hatalmas vitálitás csábítása

sugárzott belőle. Mint az élet szerelmese, éreztette vele, hogy elsikkad mellette sok minden.

És Summerhay természetében feküdt a vágy mélyen megmerítni az élet kelyhét. Távoli

atyafiságuk bizalmasságot teremtett közöttük, de nem annyira, hogy unalmassá váljék, viszont

elég közel hozta őket egymáshoz, hogy leomoljék a meghittséget körülbástyázó külső

válaszfal, ami, rendszerint, annyi tudatos küzdelembe kerül.

Summerhay nem ismerte fel a veszedelmet a maga teljes nagyságában; semmiesetre sem látta

előre a tegnap esti krizist. Sürgönyt kapott a leánytól ebédidőben, melyben emlékeztette egy

félig tréfás, nyári igéretére, hogy együtt teáznak egyszer és megmutatja az irodáját - jelen-

téktelen, egyszerű dolog. Nem számolt azzal, hogy a leány olyan csinos lesz, ahogy hátradől a

nagy oxford-székben, a hátravetett boájával, hogy látni lehessen fehér nyakát. Nem számolt

azzal, hogy, mikor lehajol a csészéjéért, a leány kinyújtja kezét, magához húzza unokabátyja

fejét, ajkához szorítja ajkát és azt mondja:

- Most tudod!

Zúgott a feje, még most is zúg, amint rágondol! Ez volt minden. És mégis - méreg került a

vérébe; egy rövid csók - egy tekintet, beszívta illatát - valami fenyőerdőre emlékeztető illatot -

míg a leány felhúzta keztyűjét, megigazította boáját, mintha nem ő, hanem a férfi lopta volna

azt a csókot. És a leány magához szorította karját, amint lementek a lépcsőn. A Temple

állomáson félig gúnyos mosollyal nézett vissza rá, kihivóan, pajtáskodón, sokat igérőn. Mikor

visszament irodájába, megtalálta a levelet. Gyp írta rá a címét és küldte utána a vörös házból.

És valami halvány nyugtalanság ébredt benne, hogy az ő kezén ment keresztül a levél.

Nyugtalan estét töltött a klubban, kártyázott és vesztett, későig maradt fenn az irodájában egy

peres ügyön dolgozva, sokat dolgozott délelőtt, és csak most, hogy közeledett Gyphez, fogta

fel, hogy teljesen kiejtette kezéből a dolgok egyszerű menetét.

Mikor meghallotta, hogy Gyp egyedül kilovagolt, még nyugtalanabb lett. Rendszerint

megvárta, hogy együtt vágtassanak. Vajjon nem várta a rendes vonattal? Átöltözött és lement

az istállóba. Az öreg Pettance egy abrakolón ült, egy öreg Ruffs Guide-ot olvasgatott,

amelyben fel voltak jegyezve régi, nagy győzelmei; elnézegette a ceruzával aláhúzott neveket:

169

- June Stakes: Agility. E. Pettance 3- dik. - Tidporst Selling H’Cap; Dorothea, E. Pettance, o. -

Sali soury Cup: Also ran Plum Pudding, E. Pettance - s a többi dicsőségeit.

- Jó napot sir; szeles idő van. A nagyságos asszony elment már több, mint két órája. Nem

akart magával vinni.

- Akkor hát siess és nyergeld meg Hotspurt.

- Igenis, sir; nagyon jó lesz, sir.

Több, mint két órája! Felment a dünére, amerre rendesen hazafelé szoktak jönni és vagy egy

órát lovagolt, erősen szétnézett mindenfelé, mielőtt hazatért - kihevülve, nyugtalanul. Gyp

lovaglóostora ott volt a nagy asztalon, meg a keztyűje. Szívébe ismét derű lopózott és fel-

rohant a lépcsőn.

Gyp éppen a haját igazgatta s gyors mozdulattal fordította arra fejét, mikor Summerhay

belépett és hozzá sietett. Az a különös érzése volt, hogy Gyp védekező állásban van. A fiatal

asszony visszahúzódott és azt mondta:

- Ne! Ne tettess! Akármi, csak nem tettetés!

Summerhay még sohasem látta így, nem hallotta így beszélni - ilyen kemény arccal, ilyen

szúró tekintettel! És visszadöbbent.

- Mi történt, Gyp?

- Semmi - csak ne tettess! - És megint a tükörhöz fordult s tovább kefélte haját.

Gyönyörű volt, kipirult a lovaglástól a szélben. Summerhay szerette volna átölelni. Ijedten és

bosszusan mondta:

- Azt hiszem, illenék megmagyarázni.

- Azt inkább te tehetnéd. Én teljesen sötétségben vagyok.

- Egy szót sem értek az egészből!

- Igazán?

Volt valami vészterhes abban, ahogy tudomást sem vett róla, mialatt újjai gyorsan mozogtak

sötét fényes haján - valami ijesztően hirtelen ebben, az ellenségeskedésben. Summerhay leült

az ágyra. Talán a levél miatt? De hogyan? Hiszen nem bontották ki.

- Az Istenért, mi történt, Gyp, mióta nem voltam itthon? Mondd el, ne tarts engem így!

Gyp megfordult és szembenézett vele.

- Ne tettesd magad, mintha rosszul esnék, hogy nem csókolhatsz meg! Ne légy kétszínű,

Bryan! Tudod, hogy csak tettettél hónapok óta.

Summerhay hangja élesre csapott át:

- Azt hiszem, megőrültél. Nem tudom, mit akarsz.

- Ó, igenis, tudod! Kaptál tegnap egy levelet «Sürgős» jelzéssel?

- Úgy, tehát ez az! - Summerhay megkeményedett és konok hangon mondta:

- Igen, Diana Leytontól. Van talán valami kifogásod ellene?

- Nincs; de mit gondolsz, hogyan jutott hozzád vissza olyan gyorsan?

A férfi komoran mondta:

- Nem tudom. Feltételezem, hogy postán.

170

- Nem - én magam tettem be a levélszekrényedbe... fél hatkor.

Summerhay agya be volt gyakorolva a gyorsaságra; egy pillanat alatt átlátta ezeknek a

szavaknak teljes jelentőségét.

- Akkor hát láttál minket.

- Láttalak.

A férfi felállt, valami ügyefogyott mozdulatot tett és azt mondta:

- Ó, Gyp! ne! Ne légy olyan kegyetlen! Esküszöm...!

Gyp felnevetett, megfordult és tovább kefélte haját. És Summerhayben valami borzasztó érzés

ébredt, hogy mindjárt nekimegy fejjel valaminek.

Tehetetlenül mondta:

- Csak egy csésze teát ittunk meg együtt. Miért ne tettük volna? Az unokahugom. Igazán

nincs benne semmi! Miért gondolod mindjárt a legrosszabbat rólam? Megkért, hogy

mutassam meg neki az irodámat. Nem utasíthattam el.

- Az üres irodádat? Ne, Bryan - olyan szánalmas! Nem tudlak meghallgatni!

Erre a korbácsütésre Summerhay az asszony felé fordult.

- Hát örömöt szerez neked a legrosszabbat tételezni fel rólam?

Gyp újjai megálltak.

- Mindig mondtam, hogy teljesen szabad vagy. Azt hiszed, nem éreztem már hónapok óta,

hogy ez így megy? Aztán jön egy pillanat, mikor az ember büszkesége fellázad ellene - ennyi

az egész! Ne hazudj nekem, kérlek!

- Nem szoktam hazudni!

Summerhay iszonyodva érezte, hogy egy eltéphetetlen háló szövődik körülötte, - az az

átkozott bizalmasság szőtte a hálót, az, hogy eltitkolta előtte minden igaz ok nélkül. Hogyan

láttassa be vele az igazat, hogy csak ő t szereti igazán?

- Esküszöm, Gyp, hogy egy csóknál több nem volt köztünk, és ez sem az én...

A fiatal asszony felkiáltott:

- Ó, menj el!

A férfi az asszony vállára tette kezét.

- Csak téged szeretlek. Esküszöm! Hinned kell nekem! Őrület... őrület! Gondolj a szerelmed-

re... gondolj a sok - - -

Gyp arca fagyos volt; Summerhay keze lehanyatlott. Csak annyit mormogott:

- Ó, ez a rettenetes gőg!

- Igen, ez mindenem! Visszamehetsz hozzá, ha tetszik.

- Hozzá menni! Ha kívánod, soha nem látom többet.

- Ó, ne! Mi haszna?

Abban a pillanatban Summerhay igazán komolyan gondolta is, amit mondott. És mégsem

tudta meggyőzni Gypet! Igazán rettenetes! Milyen igazságtalan és esztelen! Hát mit tett, hogy

ennyire nem hisz neki - hogy ilyen léha gazembernek tartja? Hát tehet róla, hogy az a leány

171

megcsókolta? Tehet róla, ha szereti? Tehet róla, hogy férfi természete van? Esztelen,

igazságtalan, kicsinyes! És egy dühös pillantással kiment a szobából.

Lement a dolgozószobájába, levetette magát a pamlagra és a falnak fordult. Alig feküdt ott öt

percig, dühe elpárolgott és hideg, halálos félelem foglalta el helyét. Gyp legegyénibb termé-

szetével került szembe - büszkeségével, szkepticizmusával - igen - és mély, kizárólagos

szerelmével! Gypnek nem kell semmi, csak ő, neki pedig annyi minden. Belátta ezt, de csak

homályosan, mint egyik összetevőjét az érzésnek, hogy nem tud ebből kilábalni és annak az

ingerült vágynak, hogy fejjel menjen neki minden akadálynak. Meddig fog ez az állapot

tartani? Felkelt és elkezdett fel-le járkálni a szobában, hátravetett fejjel; időnként megrázta

fejét, mintha le akarná rázni magáról azt a halálos bizonytalanságot. Diana! Azt mondta, hogy

többet soha sem fogja látni. Azután a csók után... az utolsó tekintet után, ahogy visszanézett

rá! Hogyan szakítson vele olyan hirtelen? Megborzongott. Ó! Milyen borzasztó! Ki kell, hogy

meneküljön ebből a csávából... valahogy! Egész biztos, hogy ki lehet valahogy, valami

módon! De hogyan?

Az élet rengetegében megállt a sors, ködös, homályos alakja feléje fordult a fák között és

megmutatta sápadt arcát, fekete szemét, megmutatta, rettenetes gyorsasággal, borzalmas

valóját.

IX.

Gyp a szobájában állt és apróságokkal babrált - mint ahogy asszonyok szoktak, mikor nagyon

le vannak törve - szalagot varrt a fehérneműjére, kifényesítette gyűrűit. Már kitombolta magát

az ördög, amely megszállta reggel és csak a régi, zavaros szomorúság maradt benne.

Megbántotta szerelmét, örült, hogy megbánthatta és most keservesen nyomorultnak érezte

magát. Mi haszna volt - miféle elégtétel ez? Vajjon bosszúálló szurkálásokkal meg tudja

gyógyítni a mély sebet, eltüntetheti a rákos fekélyt életéről? Hogyan gyógyítná magát azzal,

hogy megbántja azt, akit szeret? Ha feljön mégegyszer és csak int, a karjába veti magát. De

nem jött fel és ő sem ment le - igen nagyon le volt törve. Besötétedett, de nem húzta le a

függönyt. A szeles, holdfényes kert a szerte szállingó levelekkel valami szomorú szórakozást

nyújtott. Bejött a kis Gyp. Egy fát letört a szél és felmászott rá. Két kosár makkot szedett és a

disznók olyan falánkok voltak; a szél elfújta őt is, Betty futott utána. Bryan a dolgozó-

szobában járkál fel és alá, úgy el van foglalva, hogy csak egyetlen egy csókot adott neki.

A szél! Bár fújná ki szívéből ezt a kínos érzést, hogy már legyenek túl az egészen. Nem bánja,

akárhogy tetteti is a szerelmet, szánalomból! Szkeptikus, önbizalom nélküli lelkében, ha már

egyszer gyökerében megingott a bizalom, nem lehet többet helyreállítni. Büszke természete,

ha egyszer teljesen odaadta magát, nem elégedhetik meg félszerelemmel. Ő - aki annyira félt

a szerelemtől, hogy, mikor rácsapott is még teljes erejéből küzdött ellene, amíg csak el nem

sodorta magával, aki azóta csak a szerelemnek élt, semmi másnak, aki mindent odaadott és

mindent követelt - biztosan tudta most már és örökre, hogy ezt sohasem kaphatja meg.

Hónapok óta kellett, hogy egy-egy kicsit gondoljon más nőre. Még ha el is hiszi, hogy nem

volt köztük más, mint egyetlen egy csók - hát az semmi, hogy eljutottak eddig a csókig? Az a

leány - az unokahúga - kezében vannak az összes kártyák... a világ, a családi befolyás, biztos

társadalmi helyzet, és mi több - rettenetesen több - a férfi vágyódása a fiatal, a még fel nem

ébresztett után. Ezt a leányt feleségül veheti! Ez a gondolat üldözte Gypet. A férfiú

szenvedély pillanatnyi kitörését meg tudná bocsátani... ó, igen! De ez a leány, az unokahúga,

elhódítja, elrabolja. Hogyan lehetne tisztességgel távoltartani tőle, lenyűgözni?

172

Hallotta, hogy Summerhay feljött az öltöző szobájába; mialatt ott volt, kilopózott és lement.

Az életnek tovább kell folyni, a cselédeknek nem szabad tudni semmiről. Leült a zongorához

és játszani kezdett. A férfi most bejött és szótlanul állt a tűz mellett.

A vacsora a szükséges beszélgetéssel, elviselhetetlen volt és amint véget ért, kimentek, a férfi

a dolgozójába, Gyp a zongorához. Ott ült, készen leütni valami hangot, ha valaki belépne, és

könnyek estek ölében nyugvó kezére. Hogy szeretett volna odamenni hozzá, karjába vetni

magát és felordítni:

- Nem bánom... nem bánom! Tégy, amit akarsz - menj hozzá - csak szeress engem is egy

kicsit!

Pedig hát egy kicsit szeretni és szerettetni?! Lehetséges ez? Neki nem!

Rettenetes szerencsétlenül feküdt le; hallotta, mikor Summerhay feljött, bement az öltöző-

szobába - és aztán, a tűz fényénél látta, hogy végre melléje térdel.

- Gyp!

A fiatal asszony felült és a férfi nyakába borult. Egy fuldokló ölelhetett így. Egész büszkesége

beleveszett az igyekezetbe, hogy mégegyszer közel érezze magához, hogy feltalálja az

elveszett multat. Sokáig hallgatta szabadkozását, tiltakozását az örök szerelem nevében -

olyan különös volt mindez Gypnek, olyan gyerekes és érzelgős. Aztán megnyugtatta a férfit.

Abban az órában magasan fölülmúlta önmagát. Nem fontos, hogy mi lesz az ő szívével, csak

Bryan legyen boldog, ha megkapja mindazt, amit kiván vele vagy nélküle... sőt, ha kell,

örökre nélküle.

De mikor Summerhay elaludt, rettenetes percek zuhantak Gypre; arra a nehány órára, mikor

mindent a legborzasztóbb színben lát az ember, nem tudta elfojtani zokogását. És ez felkel-

tette Bryant. Megint előlről kezdődött minden, az asszony súlyos: «Vége»-kiáltása, a férfi

súlyos: «Nem, nem»-je.

Mint a legtöbb emberi tragédiában, mindkettőjüknek igazuk volt, a maguk természete szerint.

Az asszony odaadta magát fentartás nélkül, teljesen és ő is mindent kívánt viszonzásul, de

nem kaphatta meg. A férfi őt akarta, a többit csak mellékesen, panasz nélkül, és nem tudta

megkapni. A férfi nem ismert el lehetetlenségeket, az asszony igen.

Aztán megint egy kis irgalmas elzsongítás állott be. Gyp sokáig feküdt ébren, belebámult a

sötétségbe, elfogadta kétségbeesését, megpróbálta elviselni, de nem sikerült. Lehetetlen

elvágni Bryantól a másik életét - és lehetetlen, hogy, mialatt ezt éli, az a leány ne próbálja

elszakítni tőle. Lehetetlen megfigyelni, kikérdezni. És lehetetlen süketen, vakon élni, elfo-

gadni a maradék morzsákat és nem mutatni ki semmit. Bryan nem monogám természetű, és ő

az. Minden tiltakozása ellenére is tudta, hogy nem akarja igazán a szakítást azzal a leánnyal.

Még ha az a leány le is mondana róla! És lassanként kialakult benne egy borzasztó kis terv,

hogy próbára tegye. Csendesen visszahúzta karját, megfordult a másik oldalára és elaludt a

végkimerüléstől.

Másnap reggel kérlelhetetlenül ragaszkodott tervéhez. Mosolyra, beszélgetésre kényszerítette

magát, mintha semmi sem történt volna és figyelte a megkönnyebbülést a férfi arcában,

szemmellátható örömét a változáson és rettenetes fájdalom nyilallott szívébe. Megvárta, amíg

útra készen volt Bryan, aztán még mindig mosolyogva mondta:

- Felejts el mindent, ami tegnap volt, drágám. Igérd meg, hogy nem változtatsz semmin. Fenn

kell tartanod a barátságot; nem szabad elvesztened semmit. Nem fog nyugtalanítni, boldog

leszek.

A férfi letérdelt előtte, fejét derekára hajtotta. Gyp megsímogatta a haját és ismét mondta:

173

- Én csak úgy lehetek boldog, ha mindent kiélvezel, ami utadba akad. Nem bánt már egy

cseppet sem. - És figyelte a férfi felderülő arcát.

- Komolyan mondod?

- Igen, komolyan.

- Akkor hát belátod, hogy nem jelent az egész semmit - hozzád viszonyítva - nem is jelenthet

soha semmit!

Elfogadta a keresztrefeszíttetését.

- Olyan gyávaság lenne tőled feladni azt a bizalmas viszonyt. Megbántanád vele unokahúgo-

dat.

Látta, hogy egyre nagyobb megkönnyebbülés ül a férfi arcán és hirtelen felkacagott. Bryan

felállott a térdelő helyzetből és rábámult.

- Ó, Gyp! Az Isten szerelméért, ne kezd újra!

Feltörő zokogással fordult el a férfitől és kezébe temette arcát. Nem felelt sem könyörgésére,

sem csókjaira, aztán kiszakította magát és az ajtó felé rohant. Egyetlen vad gondolat ural-

kodott rajta. Ha meghalna, minden rendbe jönne, nyugalom - békés nyugalom szállna

mindenkire! De Bryan útját állta.

- Gyp! Az Isten szerelmére! Lemondok róla, persze, hogy lemondok. De légy... légy józan,

okos! Egy fikarcnyit sem törődöm vele, nem fontos nekem senki, csak te!

Aztán megint egy kis szélcsend állott be. De most már mindketten tisztában voltak vele, hogy

ez csak a kimerültség pihenője.

Megkondult a templom harangja, a szélvihar elült, szélcsend állott be, amilyen rendesen éjjel

szokott kezdődni és eltart tizenkét óráig. A kert tele volt szórva levelekkel, sárgafoltos zöldtől

a sárga és sötétvörös árnyalatig.

Summerhay Gyppel maradt egész délelőtt. Mindenféle apró-cseprő dolgot keresett magának.

Félelme lassanként elszállt, Gyp nyugodtnak látszott és Bryan az a természet volt, akik

nehezen viselik el a gondokat és türelmetlenül várják, hogy lerázhassák őket.

De löncs után megint kitört a szellemi vihar, ezúttal olyan váratlanul, hogy világosan megmu-

tatta, mennyire mély és gyógyíthatatlan a seb. Bryan egyszerüen azt kérdezte, van-e valami

megbízása számára, ha bemegy holnap a városba. Gyp egy darabig hallgatott, aztán azt

mondta:

- Köszönöm, nincs semmi. Neked más dolgod lesz; várnak az ismerőseid!

Arca, hangja világosan, újult erővel bizonyították, milyen bénulás állott be az életében. Ha

nem tudja ismét meggyőzni Gypet szerelméről, örökös félelemben élhet - hogy egyszercsak

nem találja itthon, mikor hazajön, vagy hogy valami retteneteset követ el önmagán. Valami

iszonyat volt a férfi tekintetében, ahogy végignézett rajta és kiment a szobából. Megint benne

volt az érzés, hogy a fejével neki kell mennie valaminek és megint úgy próbált megszabadulni

ettől a kíntól, hogy alá és fel sétált a szobájában. Milyen jelentéktelen apróság - és ilyen

rettenetes következménye legyen! Egyszerre megingott Gyp egyensúlya, józansága. De hát

mit követett el olyan borzasztót? Nem tehet róla, hogy az a leány szereti őt!

Éjjel azt mondta Gyp:

- Kegyetlen vagy. Van olyan ember a világon, akit nem gyűlölnék meg, ha tudnám, hogy

látása egy pillanatig is kínt okozna neked?

174

Ez igaz volt, Bryan érezte, hogy igaz. De nem tudta gyűlölni ezt a leányt, egyszerűen azért,

mert az szerette őt - még akkor sem gyűlölheti, ha ezzel megkíméli Gypet a szenvedéstől. Ez

nem józan dolog, képtelenség! Miért nem tudják a nők a maguk arányaiban látni a dolgokat?

Miért nem tudják belátni, hogy a férfinek kell más barátsága is, hogy futó szenvedélyeket

élvez és mégis éppen úgy szereti az asszonyt, mint azelőtt? Gyp kegyetlennek tartja őt. De

miért? Mert megcsókolt, visszacsókolt egy leányt, aki előbb megcsókolta őt; mert szívesen

beszélget vele, és - igen, talán a fejét is elveszti mellette. De kegyetlen! Az nem! Gyp lesz

mindig az első az életében. Ezt be kell hogy láttassa vele. Hogyan? Mondjon le mindenről?

Szakítson Dianával? Nos, meg tudná tenni! Isten a tanuja, hogy nem mélyek az érzelmei! De

nehéz lenne; gyávaság, brutális, hogy végleg szakítson vele! Bár, inkább megtenné, semhogy

Gyp kegyetlennek gondolja maga iránt. Meg tudná tenni - meg is kellene!

De hát lenne-e valami haszna belőle? Vajjon elhinné Gyp? Nem gyanakodna rá állandóan, ha

távol van tőle, akármit csinálna? Üljön itt és maradjon tétlenségben? Dühroham fogta el.

Miért bánik úgy vele, mintha teljesen megbízhatatlan lenne? Vagy - igazán az? Megállott.

Mikor Diana a nyaka köré fonta karját és megcsókolta, épp oly kevéssé védekezhetett és

hagyhatta viszonzatlanul csókját, mint ahogy nem röpülhet át ezeken a jegenyéken. De azért

nem gazember, nem kegyetlen, nem hazug! Hát tehet az egészről? Nem kellett volna vála-

szolnia a leány első levelére, körülbelül egy évvel ezelőtt. De hiszen nem láthatta ezt előre!

Azóta olyan fokozatosan ment minden a maga útján; igazán semmi, csupa semmiség! Megint

elfogta a düh. El kellett, hogy olvassa azt a levelet az alatt az átkozott szobor alatt,

hónapokkal ezelőtt. Azóta folytonosan dolgozott benne a méreg! És hirtelen dühében a

nyomoruságos szerencsétlenség fölött, ököllel belevágott a bronz arcba. A szobor fölfordult;

Summerhay ostobán bámult összezúzott kezére. Micsoda ostobaság volt ez? De legalább

kioltotta dühét. Mit tegyen? Csak hinne Gyp neki! De ismét az a reménytelen kétségbeesés

vett erőt rajta, hogy nem lehet elérni semmit. Még csak a kezdetén volt a véget nem érő

bajoknak. Mint az egér a fogóban, hol ezen, hol azon az úton próbált lelke kiszabadulni ebből

a bonyodalomból. Ej! Reménytelen dolog - hadd menjen a maga útján! Vállat vont, kiment az

istállóba és kiadta a rendeletet Pettancenak, hogy nyergelje meg Hotspurt. Miközben a lóra

várt, gondolta:

- Hívjam magammal őt is?

De nem volt ereje még egy kitöréshez, felült a lóra és elvágtatott a dünék felé.

Hotspur, a gyönyörű, minden kis világos folt nélküli, tiszta barna paripa, ugyanaz, melyet

azon az emlékezetes vadászaton lovagolt Gyp, mikor először találkozott Summerhay-el, most

kilenc éves volt. Gazdájának két rossz lovastulajdonsága: a túlságos hajszolás és nehéz kéz -

megkeményítették a ló különben is elég kemény száját. De, úgylátszik, valami történhetett az

istállóban, ami nagyon rossz kedvre hangolta az ideges állatot; vagy talán megérezte, lovak

rendes szokása szerint, a lovas lelkében tomboló vihart. Valósággal felvonulást rendezett

legszebb tulajdonságaiból és Summerhay, valami perverz élvezetet talált a ló makacsságában.

Egy jó órát lovagolt; aztán kimelegedve, sajgó karral, hazafelé indult a «vadon»-on át, ahogy

a kis Gyp a ligetet nevezte, a két, sással benőtt mező sarkában, a romoknál. Egy kapu volt a

mezők közti kerítésben, annak vágtatott neki. A paripa úgy átröpült rajta, mint a madár és

Summerhay egy pillanatra tiszta örömöt érzett. Megfordult és újra nekivágtatott. Hotspur

most is pompásan megoldotta feladatát. De a ló vére felforrt. Summerhay alig tudta tartani.

Egy: - Ó, te bestia! Ne húzz úgy! - kiáltással megrántotta a zablát. Eszébe villant Gyp szava:

kegyetlen!» És egy pillanatnyi idegrohamában, amilyen mindannyiunkat megszáll olykor,

ráhúzott a fickándozó lóra.

175

A szöglet felé galoppozott, ahol a két mező találkozott, mikor hirtelen azon vette észre magát,

hogy épp oly kevéssé képes fékezni a megvadult paripát, mintha egy gőzgép lenne alatta.

Hotspur egyenesen a romoknak vágtatott neki és Summerhay gondolta:

- Istenem, ez agyonüti magát!

Egyenesen neki a régi, efeual benőtt romnak. Egyenesen neki - és bele! Summerhay behúzta a

fejét. De nem eléggé - az efeu mögött gerenda rejtőzött! Rettenetes roppanás! Summerhay

hanyattfordult lován és végigterült a mocsáros, levéllel telt tócsában. A ló megcsúszott,

ijedten megállt és vadul forgó szemét rémülten fordította mozdulatlan gazdája felé. Aztán

hátravetett fővel vágtatott tovább a mezőn.

*

Mikor, Gyp megjegyzésére, Summerhay elhagyta a szobát, a fiatal asszony szíve összeszorult.

Egész reggel olyan erősen próbálta visszafojtani kétségbeesett féltékenységét és ime, most az

első alkalommal mégis kitört. Nem tehet róla, nem bírja ki! Úgy élni nap-nap után a tudattal,

hogy ott, Londonban vagy együtt van Bryan a leánnyal, vagy keservesen erőszakot tesz

magán, hogy távol maradjon tőle! És mikor hazajön, ugyanolyan legyen hozzá, mint azelőtt -

ne mutasson ki semmit - hát lehetséges ez? Ha igazán szereti őt, hogyan is habozhatik egy

másodpercig is? Még a leány gondolata is rettenetes kellene, hogy legyen előtte. És ki kellett,

hogy ezt mutassa, nemcsak vad szavakkal ismételgetni ugyanazt! Mi haszna a szónak, ha

ellene szól a tett? Ő, aki minden ízével szeretett, nem tudta megérteni, hogy egy férfi úgy is

szerethet egy asszonyt és kívánhatja, hogy ugyanakkor egy másik is vonzza.

Vajjon kevésbbé nyomorúságos lenne élete, ha otthagyná és visszavonulna Mildenhamba?

Nélküle élni? Lehetetlen! Vele élni? Éppen olyan lehetetlennek látszik! Elérkezett a kín olyan

magas fokához, hogy az már szellemi csődöt jelentett; már nem működött agya, csak

tehetetlenül vergődött egyik véglettől a másikhoz, nem is próbált már határozni.

És elkezdett apróságokkal foglalkozni - megstoppolta az egyik keztyűjét, megkefélte az öreg

Ossyt és bekente valami kenőccsel, összerendezte számláit, leveleit.

Öt órakor, mikor a kis Gyp rendesen vissza szokott jönni sétájáról, mert érezte, hogy úgy sem

tudna jókedvű lenni vele, kiosont és elment sétálni a folyópartra. A szélcsendnek már vége

volt; a délnyugati szél ismét vadul fütyült a fák között és hatalmas felhőtömeget hajtott maga

előtt a látóhatár felől a halványkék égen. Gyp megállt és elnézte a szürke árt, a letört ágakkal

szegélyezett tajtékos hullámokat, a rajtuk lebegő levelekkel, a füzek szélcibálta, megkoppasz-

tott toll-ágait. Hirtelen nagy vágyódás fogta el apja után. Csak ő tudna segítni rajta - egy kicsit

- a nyugalmával, szeretetével, egyszerű jelenlétével.

Megfordult és ismét felfelé indult az ösvényen, lassu léptekkel, mély gondolatokkal. Vajjon

nem utazhatnának - nem mehetnének el egy földkörüli útra? Vajjon feladná a munkáját ezért?

Merje ajánlani? De vajjon nem lenne ez is csak egyszerű elodázás? Ő most már nem elég neki

és még kevesebbet jelentene számára, ha elvenné a foglalkozásától. És mégis az egyetlen

reménysugár ez volt a sötét éjszakában. A «vadon» körüli mező távolabbi végére került.

A fehér felhők széle már vörösbe játszott ott nyugaton, a folyó fölött. A hold is kikukucskált a

távoli hegyek peremén, sápadtan, valószínűtlenül. Minden csupa vad színfolt. A tölgyek, a

bozótkerítés mentén, még nem vesztették el lombjukat és a lemenő nap sugaraiban aranyos

zöld viszfényben ragyogtak; a félig letarolt bükkfák rézvörösen lángoltak, az égerfa barnás-

vörösen izzott. Egyetlen egy hulló levél szállongott, keringett Gyp körül, aztán felkapta a szél

és vitte magasra - fel, egyre feljebb, míg végre elveszett, eltűnt.

Az eső átáztatta a füvet. Visszafordult. A kapunál, a rom mellett egy ló állott. Feléje nyerített.

Hotspur, felnyergelve, kengyellel, lovas nélkül. Miért? Hol? Kinyitotta a zárt, keresztül rohant

176

a füvön és ott látta feküdni Summerhayt a sárban - hanyatt, tágranyitott szemmel, haja,

homloka merő vér. Nehány levél hullott le rá. Istenem! Ó, Istenem! Szemében nincs fény,

ajkán nincs lehelet; szíve nem ver. Még arcára is hullott nehány levél - szerencsétlen fejéből

patakzó vérébe.

Gyp rázta - hiába! Merev volt és hideg, mint a jég! Nagyot sikoltott és lezuhant. Minden

erejével magához ölelte a merev testet, az ajkát csókolta, a szemét, összezúzott homlokát;

átfogta melegítette, megpróbált életet dörzsölni beléje, míg aztán ő is elcsendesedett és

mozdulatlanul feküdt, ajkát a hideg ajkhoz, testét a hideg testhez szorítva a sárban, a hullott

leveleken, míg a szél rázta, cibálta az örökzöldet és tovább száguldott, esőszaggal terhesen.

Mellettük zavartan, lehajtott fővel állott a paripa, Gypet szaglászta, majd hátrált, nagyot

nyerített és elvágtatott a mező szélén...

Az öreg Pettance várta, hogy Summerhay visszatérjen és beállítsák éjszakára az állatot az

istállóba. Aztán hallotta a távoli nyerítést. Kiment a kert kerítéséhez, ott kémlelt bele éles

szemével a lemenő nap irányába. Látta a magányos paripát, amint keresztül vágtatott a

«vadon» felől, ahol semmi keresete sincs egy lónak, és gondolta:

- Ott van! Az a ravasz ördög megszökött a gazdájától! Most aztán lássam, hogy hogy fogom

el!

Visszament, egy kis zabot vett a kezébe és nekiindult merev lábain a mezőnek. Jellemző,

hogy az öreg lovas egy pillanatig sem gondolt balesetre. A gazda bizonyára ki akarta nyitni a

nehéz kaput - azt, amelyiket fel kell kissé emelni. A ló pedig egy tökéletesen elrontott

példány! Nagyon sok baja volt már vele és nem egykönnyen felejtette el kikapós szeszélyeit.

Félóra mulva berohant a kivilágított konyhába. Egész testében remegett, jajgatott, könnyek

csorogtak végig barázdás arcán, le a keskeny szája szegletéig.

- Ó, Istenem! Hívjátok a majorost - hamar egy hordágyat! Ó, Istenem! Betty, meg a szakács-

nő... meg te... Nem tudom elhúzni tőle az asszonyt! Egy szót sem szól! Megtapogattam...

egész hideg. Hamar! Ne tátogjatok! Egy, kettő! Ó, Istenem! Szegény nagyságos úr! Az a ló,

úgylátszik, nekivágtatott a romoknak és megölte szegényt. Látszik a nyoma, ahol az az ördögi

fajzat feldörzsölte a vállát a falon. Egy, kettő! Hamar, hamar! Hozzatok egy hordágyat vagy

ott pusztul el az a szegény asszony a sárban! Dugjátok ágyba a kicsikét és fussatok orvosért.

És sürgönyözni kell Londonba az őrnagy úrnak, hogy jőjjön azonnal. Ó, ördög adta! Ne

veszítsétek el a fejeteket! Mit értek a nagy bőgéssel, jajgatással!

Lent, a susogó mezők sarkában, ráesett a lámpás fénye, meg a hold sugára a romokra, az

örökzöldre, a betört kapura, a mocsárra, az aranyos levelekre és a két összeölelkező, mozdu-

latlan testre. Gyp öntudata elszállt; nem látszott semmi különbség kettejük között. Aztán

szélben, holdfényben megindult a menet a suhogó fűben - két hordágy, két férfi vitte az

egyiket, egy asszony, meg egy férfi a másikat, mögöttük az öreg Pettance, meg a ló.

XI.

Gyp ágyban feküdt már, mikor magához tért és első, kábult mozdulatával társát kereste. Még

becsukott szemmel fordult meg s kinyújtotta kezét, hogy megérintse Bryant, mielőtt ismét

elalszik.

Semmi melegség, sehol, semmi test. Még álomittas agyában lassan, szaggatottan vonultak át a

gondolatok:

177

- Ó, igen. Londonban...!

A hátára fordult. London! Valami történt ott! Kinyitotta szemét. Hát égett a tűz egész éjjel?

Valaki ül a széken... vagy talán álmodik? És hirtelen, maga sem tudta miért, nagyokat

nyögött. Az alak megmozdult, arcát megvilágította a tűz fénye. Betty! Gyp behúnyta szemét.

Hideg verejték verte ki az egész testét.

- Betty!

- Igen, aranyom.

- Mi történt?

- Ne gondolj rá - ne gondolj rá! Mindjárt itt lesz apus, drágaságom!

Gyp szeme a tűzről és a mozgó alakról a függöny egyik sarkán beszűrődő halvány hajnali

világosságra tévedt. Nyelvét kissé kidugta és végighúzta ajkán. A paplan alatt szorosan

szívére szorította mindkét kezét. Tehát nem halt meg vele - nem halt meg! Nem tért vele

vissza a földbe - nem... És hirtelen felvillant benne egy láng. Életben tartották! Átkozottak!

- Szomjas vagyok, Betty. Hozz nekem egy csésze teát.

- Igen, szívecském. Mindjárt. Jót fog tenni. Jó kislány vagy!

Amint becsapódott az ajtó, Gyp kiugrott az ágyból. Csupa elevenség és ravaszság lett hirtelen.

Odafutott a szekrényhez, kikapta hosszú szőrme bundáját, mezítláb belebújt papucsába,

valami csipkét kötött a fejére és kinyitotta az ajtót. Sötétség és csend! Óvatos, halk léptekkel

lopózott le a lépcsőn, aztán hátratolta a láncot a nagy ajtón, kinyitotta és kiszökött. Mint

valami árny suhant végig a füvön, ki a kertből, le az úton a fekete, csepegő fák alatt.

A hajnalfény sápadt, szürke világa összefolyt az éj sötétjével. Gyp csak éppen a lábát láthatta

az út tócsái között. Valami autó zúgást hallott, ahogy nagy sebességgel száguldott fel a

dombon, gyorsan elbújt a kerítés homályába. A reflektor fénye szétsugárzott az úton, egy

pillanatig káprázatos fénnyel emelte ki a bokrokat, fatörzseket és csillogtatta fel a nedves utat.

Gyp látta, ahogy a soffőr hátrafordult feléje, aztán eltűnt az autó a sötétségben, már a hátsó

lámpás fénye sem látszott.

Apját, vagy a doktort viszi az autó a vörös házba, hogy őt életben tartsák! Gyp tovább szökött.

Egy ember jött ki az egyik kapun egy kutyával és utána kiáltott: - Halló!

Gyp elvesztette papucsát és mezítláb rohant tovább. Észre sem vette a köveket, az útra szórt,

letört galyakat, csak rohant az ösvényen, le a folyó felé, a vendéglőtől balra, amerre szabad a

part.

Befordult a part felé. Már száz méternyiről meglátta a fűzfákat és alattuk valami világosabb

szürkeséget; az ott a folyó. A folyó - életének legboldogabb órái! Bárhol legyen Bryan, itt

megtalálja, ahol vállára hajtotta fejét, ahol annyit álmodozott, annyi szépséget látott és annyira

imádta őt! Már elérte a partot. Az ár szürkén, hidegen hömpölygött tova, gyorsabban, mint

tegnap, a hajnalfényben lassan derengő partok között. Gyp mozdulatlanul állott. Melle zihált a

hosszú futástól. Térde remegett, lerogyott a nedves fűre, kezét összekulcsolta felhúzott térdén

és ide-oda himbálózott. Haja szabadon hullott be arcába. Szíve majd megszakadt. Ott ült,

lélekzetért küzködött - meg erőért, hogy megváljon az élettől, hogy beleereszkedjék a szürke

vízbe.

Valami különös kettéválás - jellegzetes kísérője a magas láznak - szállta meg, úgy, hogy látta

magát, ahogy ült és várt és gondolta:

- Látni fogom magam holtan, lebegve a nád között. Látni fogom, ahogy a madarak csodál-

koznak rajtam!

178

És hirtelen vad zokogás rázta meg. Az a fiú... az a fiú... és a gyönyörű haja! Aztán lezuhant,

arccal a föld felé és belekapaszkodott a nedves fűbe, a földbe.

A nap halvány sugara ott játszadozott a vízen, egy vörösbegy csattogott; egy levél lehullott az

asszony meztelen bokájára.

*

Winton szombaton vadászni ment és vasárnap az esti vonattal érkezett vissza a városba.

Egyenesen a klubbjába ment vacsorázni. Elaludt szivarja mellett és akkor költötték fel, mikor

már be akarták zárni a klubb termeit. Két órakor éjjel ért a Bury-utcába. Ott várt rá a sürgöny.

«Valami rettenetes dolog történt Mr. Summerhayvel. Jőjjön azonnal. - Betty.»

Sohasem átkozta még annyira a sorsot hiányzó kezéért, mint akkor, miközben Markey

segítségére szorult az átöltözésnél, a csomagolásnál. Végre taxit hozatott. Fél négykor indult

útnak. Winton szőrme bundájába burkolódzott, kissé előrehajolva ült, hogy minden pilla-

natban kidughassa fejét az ablakon és irányíthassa a soffőrt. Vad éjszaka volt. Nem engedte,

hogy Markey, a gyenge tüdejével künn üljön a soffőr mellett és vezetőként szerepeljen.

Kétszer is megszólalt a hallgatag ember:

- Ez nagy baj lesz Miss Gypnek, sir.

- Igen. Nagy baj - rettenetes!

Majd később:

- Mit gondol, nagyságos úr, vajjon meghalt?

- A jó Isten tudja, Markey. Reméljük a legjobbat.

Hát lehet olyan kegyetlen a sors, hogy ilyen csapást mérjen arra, aki olyan odaadón szeret?

Betty meg egy szobaleány álltak a nyitott kertajtóban, a derengő hajnali világosságnál s a

kezüket tördelték. Winton kiugrott az autóból és rájuk kiáltott:

- Mi történt, asszonyok? Hamar!

- Ó, uram! Elment a drágaságom! Csak egy percre hagytam egyedül, hogy egy csésze teát

hozzak neki. És kirohant a hidegbe!

Winton úgy állott ott vagy két másodpercig, mintha kővé dermedt volna. Aztán vállon ragadta

Bettyt és nyugodt hangon kérdezte:

- Mi történt vele?

Betty nem tudott felelni. A szobaleány mondta:

- Megölte a ló a romoknál, sir. Ott lenn a «vadon»-ban. És a nagyságos asszony eszméletlenül

feküdt azóta. Talán egy negyedórája, hogy magához tért.

- Melyik úton ment?

- Errefelé, sir. A kertajtó nyitva volt - de nem tudjuk, melyik úton.

A folyó!

- Forduljon meg az autóval. Maradj benn, Markey! Betty és te, leány, menjetek le a «vadon»-

ba és nézzetek ott széjjel egyelőre. Nos, mi az?

- Mikor feljöttünk a dombon, sir, egy lady, vagy valaki, a kerítés mellett lapult, hosszú,

szőrme bundában. A fején valami fehérség volt.

- Jól van! Hajtson oda! És nyissa ki jól a szemét!

179

Ilyen pillanatokban nem lehet gondolkozni. De nem is volt szükség gondolkozásra, mert a

kertek, a villák, a vendéglő elzárták a folyót. Csak egyetlen egy helyen maradt nyitva. Winton

megállíttatta az autót, ahol a keskeny ösvény leágazott a folyóhoz és gyalog rohant le.

Nesztelenül futott végig a füves útszélen, Markey, gazdáját utánozva, sietett utána. Mikor

meglátta a fekete alakot ott feküdni a parton, egy pillanatig rettenetes félelem fogta el, mert

azt hitte, csak valami odadobott ruha. Aztán látta, hogy megmozdul, intett Markeynek, álljon

meg és lábujjhegyen osont tovább a fűben.

- Drágaságom!

Gyp felemelte fejét és rábámult. Olyan idegenszerű volt a hófehér arca, a természetellenesen

nagy, sötét szemével, kuszált hajával - maga a megtestesült kétségbeesés. És nem tudta,

hogyan segítsen, hogy vígasztalja, hogy mentse meg. Nézése, mint a vadállaté, mikor

elfogják. Ösztönszerűleg csak annyit mondott:

- Én is éppen olyan kegyetlenül vesztettem el őt, Gyp.

Látta, hogy a szavak agyáig hatoltak és a vad tekintet megremegett. Kitárta karját, magához

vonta a szerencsétlen fiatal asszonyt, amíg arca az övéhez ért, reszkető teste az övén pihent és

halkan, suttogva mondogatta:

- Az én kedvemért, Gyp, az én kedvemért!

Mikor Markey segítségével beemelték az autóba, nem vitték haza, hanem a vendéglőbe.

Magas láza volt, félrebeszélt. Délben megérkeztek Rosamund néni, meg Mrs Markey is,

akiket táviratilag hívtak oda. És kibérelték az egész vendéglőt, hogy semmiféle lárma se

zavarja.

Öt órakor lehívták Wintont a kis, úgynevezett olvasó-terembe. Egy magas nő állott az ablak-

nál s szeme elé tartotta keztyűs kezét. Régóta éltek ugyan alig tíz mérföldnyire egymástól, de

Winton csak látásból ismerte Lady Summerhayt. Most várta, hogy előbb ő szóljon.

- Nincs semmi mondanivalóm, csak... éppen látni szerettem volna önt. Hogy van a leánya?

- Félrebeszél.

- Szegény fiam! Látta... a homlokát? Haza akarom vinni magammal.

Könnyek peregtek végig lassan, egyenként az arcán, a fátyla alatt. Az ablak felé fordult, míg

végigsimította arcát zsebkendőjével. Winton kibámult a sötétedő pázsitra.

- Elküldöm önnek mindenét... kivéve... ami talán jólesnék szegény leányomnak.

Az asszony visszafordult.

- Hát így végződött! Mondja, Winton őrnagy, van valami e mögött?... Igazán boldogak

voltak?

Winton egyenesen a szemébe nézett, úgy mondta:

- Nagyon is boldogak!

Rebbenés nélkül állotta ki a sötét szem fürkésző tekintetét. Lady Summerhay nagyot sóhajtott,

elfordult, lehúzta fátylát és elsietett.

Nem mondott igazat... tudta Gyp lázas mormogásából - de senki, még Summerhay anyja se

halljon egyetlen egy elejtett szót sem, ha rajta múlik!

180

A rákövetkező napokban Gyp eszméletlenül feküdt élet és halál közt. Winton alig hagyta el a

szobát, az alacsony, kis vendéglői szobát a befuttatott ablakokkal, ahonnan ki lehetett látni a

folyóra, ahogy lassan hömpölyög tova a sápadt novemberi napsütésben, vagy sötétlik a csilla-

gok alatt. Megbűvölve nézte ezt a képet. Szinte csodával határos, hogy elrabolta leányát onnan.

Nem engedte meg, hogy ápolónőt hozzanak. Rosamund néni és Mrs Markey értettek az

ápoláshoz és Winton nem tudta elviselni a gondolatot, hogy egy idegen hallgassa végig azokat

a lázálmokat. Az ő szerepe volt, hogy ott üljön és őrködjék a titok fölött - ha tud. Órákig

tudott mozdulatlanul ülni, a betegre szegzett tekintettel. Senki sem értett hozzá úgy, mint ő,

hogy a mindennapiság fonalával lassanként öntudatlanul kivezesse a zilált lelket lázálmainak

útvesztőjéből.

Wintont nagyon meglepte a sok érdeklődés; még azok is, akiket ellenségnek vélt, leadták

névjegyüket, vagy elküldték cselédjeiket. De legjobban a kisemberek lepték meg őszinte

aggódásukkal Gypért, látszott, mennyire megszerették bájos, szelíd lényét. Egy reggel levelet

kapott. A Bury-utcából küldték utána.

«Kedves Winton őrnagy,

A lapban olvastam szegény Mr. Summerhay haláláról. És igazán nagyon elszomorított.

Rendkívül sajnálom őnagyságát. Olyan jó volt hozzám; rettenetesen átérzem a dolgot.

Ha azt gondolja, hogy jól esnék neki mindannyiunk részvéte, fejezze ki előtte; ugye,

megteszi. Igazán kegyetlenség!

Őszinte híve

Daphne Wing».

Úgy, tehát ismerik Summerhay nevét! Valahogy nem is hitte volna. Nem válaszolt a levélre,

nem tudta, mit mondjon.

Néha legjobban szerette volna bedugni a fülét, hogy ne hallja a sok lelki kínlódást, amely

közbe-közbe néha feltárult előtte. Úgylátszik, csapongó lelkében nem jutott tudatra az utolsó

tragédia; ajka folyton szerelmét ismételte és félelmét, hogy elveszti az övét; néha aztán

suttogva nevetett, őszintén, elbűvölve, mintha valami nagy boldogság érte volna. Ezek a kis

nevetések voltak a legiszonyatosabbak. Winton mégis valami szomorú vigasztalást merített a

lassanként rákényszerített következtetésből, hogy Summerhay halála véget vetett egy hely-

zetnek, amely esetleg még tragikusabb kimenetelű is lehetett volna. Egy éjjel, amint ott ült a

nagy székben, az ágy mellett, arra ébredt fel, hogy Gyp rászegzi szemét. Látott; a régi szem

nézett rá megint. Ajka megmozdult.

- Apus.

- Mi az, angyalom?

- Emlékszem mindenre.

Erre a rettenetes kijelentésre Winton előrehajolt és a beteg kezére nyomta ajkát.

- Hol van eltemetve?

- Widringtonban.

- Úgy!

Inkább sóhaj volt ez, mint szó, mikor Winton felemelte fejét, Gyp szeme megint becsukódott.

Megdöbbentő volt a beteg átlátszó, sápadt arca, homloka a fekete haj és szemöldök mellett.

Vajjon élő arc, vagy a halál szépsége már? Winton föléje hajolt. A beteg lélekzett - elaludt.

181

XII.

Újév napján mentek vissza Mildenhamba... a sötét, régi szagoktól terhes, régi emlékekkel

kísértő Mildenhamba. Most már öt éves múlt a kis Gyp, már egyéni életet kezdett élni. Neki

ez volt a legkedvesebb otthon a világon. Gyp is megnyugodott idővel, ahogy figyelte, mint

lesz lassanként kisleánya a ház központja, csakúgy, mint ő hajdan. Nem nagyon erősödött

meg és arca, ha észrevétlenül lepték meg, a legszomorúbb arc volt. Főfoglalkozása volt, hogy

ne kapják rajta észrevétlenül. De Winton éppen olyan szomorúnak érezte mosolyát is. Nem

tudta, hányadán van vele egész télen, egész tavasszal. Gyp a legnagyobb erőfeszítéssel

igyekezett fenntartani magát, nem volt hát más mit tenni, mint megfigyelni és várni. Hiába-

való dolog lett volna siettetni a lelki folyamatot. Csak az idő gyógyíthatja meg - talán.

Elmult a tavasz és Gyp testileg ismét megerősödött. De egyetlen egyszer sem ment még ki a

kertből, egyetlen egyszer sem említette a vörös házat, sohasem beszélt Summerhayről. Nem,

mintha dédelgette volna fájdalmát, sőt ellenkezőleg, úgy látszott, mintha minden tőle telhetőt

megtett volna, hogy felejtsen, hogy palástolja. Csak éppen hogy, amint mondani szokták, a

szíve megszakadt.

A kis Gypnek azt mondták, hogy «Bryan» elment örökre és «sohasem szabad maminak róla

beszélni». A kisleány bámészkodó komolysággal nézte anyját és egyszer azt mondta Winton-

nak:

- Mami nem él velünk, nagyapó. Valahol messze van, azt hiszem. Talán Bryannál?

- Lehet, szívecském, lehet, hogy ott van, de ne beszélj róla senkinek.

- Igen, tudom. De mondd, nagyapó, ő hol van?

Mit felelhetett volna erre Winton.

Sokszor lovagolt ki a kisleánnyal. Ő is, mint régen az anyja, akkor volt legboldogabb, ha

nyeregben ülhetett. De Gypnek nem merte ajánlani. Sohasem beszélt lóról, sohasem ment le

az istállóba. Egész napját azzal töltötte, hogy apróságokat végzett a ház körül, kertészkedett, a

zongoránál ült, néha játszott egy-egy kicsit, néha meg mereven ölbetett kezekkel nézte a

billentyűket.

Ez annak a végzetes nyárnak az elején volt, mikor még senki sem érezte a világfelfordulást,

senki sem látta gyűlni a sötét fellegeket. Winton gyakran gondolta:

- Csak lenne valami, ami kimozdítja önmagából!

Júniusban azt ajánlotta, hogy menjenek fel Londonba. Legnagyobb meglepetésére Gyp rögtön

beleegyezett. Pünkösdkor rándultak fel. Mikor Widringtonon ment át a vonat, Winton nagy

bőbeszédűségre kényszerítette magát. Később, lopva leányára nézett, újságja mögül. A fiatal

asszony fejét a mezők felé fordította és könnyek peregtek végig arcán. Nem szólt, nem

mozdult, csak a könnyei gördültek csendesen. Winton, az újságlap mögött, összehúzta szemét;

arca megkeményedett, hogy a bőr már szinte ráfeszült a csontokra.

A pályaudvartól a Bury-utcáig zegzúgos mellékutcákon ment a kocsi, az emberek kitárt

nyomorúsága között. Beteges képű emberek, agyoncsigázott asszonyok, kísértetiesen csene-

vész gyermekek a pocsolyában, meg lépcsőkön, rosszul táplált testük minden mozdulatával,

szürke arcuk minden vonásával azt hirdették, hogy még nagyon messze van a millennium. A

szegényes, piszkos házak a csak ideig-óráig elodázható összeomlásról beszéltek. Nem volt ott

sehol annyi szépség sem, mint egy kanálisban.

Gyp előrehajolva ült a kocsiban és egyszercsak azt érezte Winton, hogy keze az övébe

csúszik.

182

Azon az estén, vacsora után - abban a szobában, amelyet Gyp anyjának rendezett be Winton,

a kis Jakab korabeli íróasztallal, a selyemmel bevont faszékekkel, az antik bronz gyertya-

tartókkal és ahol még mindig olyan volt minden, mint ezelőtt harminc évvel - azt mondta

Gyp:

- Apus, mit szólnál hozzá, ha valami otthonfélét rendeznénk be Mildenhamban szegény

gyermekeknek, hogy jó levegőhöz és jó táplálékhoz jussanak?

Winton mély meghatottsággal hallgatta leánya első kifejezett óhaját a nagy tragédia óta.

- Elég erősnek érzed magad, szívem?

- Hogyne! Nincs már semmi bajom, csak itt - a szivére mutatott. - Az ember nem kaphatja

vissza, amit odaadott. Ha lehetne, megtenném. Rettenetes volt neked is. De ha lesz, akiket

gondozzak, nem marad annyi időm a gondolkozásra. Minél több dolgom lesz, annál jobb.

Szeretném minél hamarabb megkezdeni.

Winton bólintott. Mindent, ami jót tehet neki... mindent!

- Rosamund néni majd segít összeszedni a gyerekeket - mondta csendesen. - Nagyszerűen ért

minden efféléhez. - Aztán mereven nézett rá egy ideig, majd megszólalt: - Bátorság, szívem;

egyszer majd elmúlik minden.

Gyp mosolyt erőltetett magára.

- És mégis - mondta - nem szeretném, ha nem lett volna.

Keze összekulcsolva feküdt ölében, szeme különösen fénylett és a halvány mosoly még

mindig ott lappangott ajkán.

Winton gondolta:

- Szerelem! Tul mindenen... a halálon is tul!

183