Varga Domokos

Ku tya fü lû ek

© Var ga Do mo kos

© Hét Krajcár Kiadó

Tizenkettedik kiadás

A könyv borítóját Kurdi István készítette

A kötetben közölt képeket

Var ga Do mo kos két uno kája,

Vida Magdolna és Sarolta

rajzaiból válogattuk

ISBN: 978-963-9596-80-1

Hét Kraj cár Ki adó, Bu da pest, 2016

Fe le lõs ki adó: Benke Lász ló

Tör del te: Benke At ti la

Ké szült Szekszárdon, a Séd Nyomdában,

fe le lõs ve ze tõ: Katona Szilvia

Var ga Do mo kos

Ku tya fü lû ek

2.0. 1.6.

Hét krajcár kiaDó – BuDapest

Kutyafülûek

Az alat tunk la kó Ko vács ék már ta valy el köl töz tek, nem bír ták

ide gek kel az örö kös égi há bo rút, az ug rán do zó gye rek lá bak és

az ide-oda csúszkorászó szék lá bak, asz tal lá bak, ágy lá bak za ját.

Simonékat, akik mel let tünk lak nak a har ma dik eme le ten,

meg is kér dez tük ak ko ri ban, nem za var ja-e õket a gye rek lár-

ma. – Nem – mond ta Si mon né ni –, a gye re ke ket nem igen

szok ták hal la ni, in kább en gem, ami kor rá juk ki a bá lok, le gye-

nek csend ben.

Az óta el is tû nõd tem né hány szor: en gem a ház be li ek bru-

tá lis apá nak hi het nek. Szé pen so ha se hal la nak be szél ni a gye-

re kek kel, mert az nem hal lat szik ki a lép csõ ház ba. Az vi szont

a föld szin tig le hal lik, ami kor idõn ként mind et túl ki a bá lom,

mert va la hogy csak tar ta ni kell a te kin télyt. S az én han gom

er re ép pen al kal mas, lé vén szten to ri, vagy ha úgy tet szik:

kán to ri.

De hát ez a hang is el lá gyul, ha, mond juk, reg ge len ként a

két és fél éves Ger gõt öl töz te tem, s ilyen for mán tár sal gok ve le:

– Ham-ham, meg eszem a fü led. Ham-ham. Ger gõ nek

nincs fü le.

Oda nyúl egy kis ag go da lom mal, az tán fel ka cag.

– De van!

– Jól van, te ku tya fü lû. Mondd, ku tya fü lû vagy?

Le si a kö lyök a báty jai ka ján te kin te tét, mit szól nak eh hez.

Di csõ ség-e ez, vagy gya lá zat? De már dön tött is:

– Nem va gyok ku tya fü lû!

Eh hez az tán tar tot ta is ma gát. Míg egy szép nyá ri na pon

meg nem do bál ta kõ vel a Mis kát.

Mis ka a ház öreg vizs lá ja. Nincs e vi lá gon jám bo rabb lé lek

ná lá nál, a ház be li ap ró nép foly ton nyag gat ja, öle li, si mo gat ja,

fü lét-far kát húz kod ja – s õ tû ri. Ha nem azt már még se tûr te,

hogy Ger gõ, az át ko zott, kõ vel kezd je ha ji gál ni. Hir te len

meg dü hö dött, s oda ka pott a gye rek fü lé hez. Csak úgy csur-

gott be lõ le a vér.

5

Ijedt ség, ki mo sás, be ke nés, kö tö zés, do ki – Ger gõ mind ezt

fér fi ként áll ta. A ve szett ség se tört ki raj ta az óta, úgy hogy már

csak ne ve tünk az ese ten, meg ami utá na tör tént.

– Ki nek a fü lét ha rap ta meg a ku tya, Ger gõ? – kér dem egy

al kal mas pil la nat ban.

– Az enyimet – mond ja né mi büsz ke ség gel.

– Hát ak kor te vagy a ku tya fü lû?

Pil la nat nyi csend.

– Én va gyok a ku tya fü lû – egye zik be le az tán, egy ki csit

bi zony ta la nul. En nek az ér ve lés nek, hi á ba, nem tud el len áll ni.

– Na lá tod, ugye, te vagy az? – S fel ka pom, fel do bom, hogy

majd a men nye ze tet éri a fe je (re pül ni na gyon sze ret). Majd

Any já nak is mind járt ki ál tok: – Gye re csak !

Megismételjük a pro duk ci ót. Ger gõ le sze gett fej jel, szé-

gyen lõ sen so mo lyog va, hal kan, de áll ja az elõb bi sza vát, lé vén

szü le tett jel lem.

Any ja per sze majd meg eszi.

At tól fog va nem is em le get jük más képp: „A ku tya fü lû.”

– Sze re ted a ku tya fü lût? – kér di né ha Any ja.

– Nem sze re tem – fe le lem zor dul, s mi lyen jót le het ne vet-

ni ezen!

Ré gi és un tig em le ge tett böl cses ség: a szü lõk min den gye-

re kü ket egy for mán sze res sék. Ki csi ko ruk tól fog va szok tas sák

meg õket: jó ban-rossz ban osz toz ni uk kell a töb bi ek kel,

ki vált sá gok nin cse nek.

Igen, de csak más képp kell és le het sze ret ni egy hét éves

ló kö tõt, aki már ki tar tó an lá zad a szü lõi min den ha tó ság el len;

aki per cen ként pró bál gat ja, hogy tud ná az aka ra tát ve lünk

szem ben is ér vé nye sí te ni, s más képp az ilyen hoz zánk bú jó

ki csit, aki még konf lik tu sok nél kül, a lé te zés ön tu dat lan bol-

dog sá gá ban él. Egyi ket se job ban (Any ja kü lön ben épp az zal

szo kott vá dol ni, hogy ne kem ama ló kö tõ And ris a leg ked ve-

sebb), de más képp.

Ha nem míg ki nõ a gye rek az egyik kor ból, s be le nõ a má sik ba!

Kis dom bi az õs szel lesz négy éves. Mam la szabb, mint a két

„nagy”: a nyílt párt ütõ, fej jel a fal nak ug ró And ris és a for té-

6

lyos Petyó, aki a maga dip lo má ci á já val úgy tud ja ki csal ni ki-

sebb test vé re i nek félt ve õr zött kin cse it, já té ka it, csak bá mu-

lom. Kis dom bi, az más: ár tat lan, sze líd, jó szí vû gye rek. Ak kor

dü hö dik csak meg, ha úgy ér zi né ha, jog ta lan ság ér te, õ a

ki sebb részt kap ta va la mi bõl. Ilyen kor ké pes ököl lel tá mad ni

rám: „Rossz Ap ja!” De ha meg, mond juk, va la ho vá csak õve-

le me gyünk el, ki vi rul az öröm tõl, hogy õ most egy-fia ap já-

nak, any já nak, ke ze majd el ol vad a mi énk ben... szí ve sze rint

õ örök ké meg ma rad na ki csi nek.

Egy idõ ben – nem is olyan ré gen – éj sza ká ról éj sza ká ra fel-

sírt, öt ször is, tíz szer is né ha, ott kel lett ül ni az ágya mel lett,

csi tít gat ni, sze ret get ni – mi ba ja le het, csak nem be teg?

De nap pal nem lát szott raj ta sem mi sem, majd ki csat tant az

ar ca, mi meg jobb ra–bal ra dûl tünk az ál mos ság tól.

– Te – mon dom Any já nak –, ez csak egy kis ext ra sze re te tet

akar ki csi kar ni tõ lünk, azért or di bál éj jel.

He tek be telt, míg ab ba hagy ta. Meg érez het te tán, hogy

már csak ugyan ma gá ra ha ra gí tott. Ak kor meg ar ra ka pott rá,

hogy fél órá val elõbb fel ser kent, mint a töb bi ek (hogy mi vel

tud ja tet szé se sze rint fel köl te ni ma gát egy ilyen gye rek?), s

az tán ra gyo gó po fá val jött

min ket is mind járt éb resz te-

ni:– Én nem or di bál tam!

– Na jó, bújj az ágy vé gé be,

meg fog ha tod Ap ja lá bát –

ho no rá lom ezt az óri á si jó sá-

got... s õ már ott is ku co rog

bol do gan, a mez te len lá bam

szá rát ölel get ve.

– Sze re ted ezt a kis egy két?

– sú gom Any já nak.

Ne vet, hogy most vis sza-

ad hat ja a köl csönt:

– Nem sze re tem. Bü dös

kö lyök!

7

Jaj, de Kis dom bi csak ugyan él a gya nú per rel, hogy õt nem

sze ret jük an nyi ra, mint a töb bit, kü lö nö sen Ger gõt.

Mos dat juk õket egy es te, va kar juk ki a na pi kosz ból. Ger gõ

ele mé ben van, tán col a für dõ kád ban, meg eresz ti a zu hanyt,

fröcs kö li a vi zet, kény te len va gyok már rá or dí ta ni:

– Te ku tya fü lû!

Meg áll a gye rek, érzi az ed dig csak ked ves ked ve em le ge tett

szó mö gött az õszin te mér get, meg áll és el pi tye re dik.

– Nem va gyok ku tya fü lû...

– Jó, jó, nem vagy, csak ne pocs kolj – egye zem be le. –

Ak kor sze ret lek.

Kis dom bi ra köz ben fel ke rült a há ló ing. Vi szem be a szo bá-

ba, te szem az ágyá ba. Ket tes ben va gyunk. Mi kor be ta ka rom,

meg fog ja a ke zem.

– Ap ja!

– Mi az?

Rám néz, re mény ke dõ szem mel. S hang já ban egy szer re

cseng ké rés és ajánl ko zás:

– Ap ja, én va gyok a ku tya fü lû!

A szí vem szo rul ös sze, ahogy ezt mond ja. Mi ó ta for gat hat-

ja ma gá ban ezt a tit kos, nagy fáj dal mát?

– Te vagy, hát per sze hogy te vagy!

Gon do san be ta kar ga tom nya kig, s meg csó ko lom a für dõ-

víz me le gé tõl, de tán a bel sõ iz ga lom tól is ki pi rult ar cát.

– Aludj szé pen! Sze ret apád!

1956

8

Menjünk ûttörõvel!

Hi á ba, ne he zen tört be le a gye re kek nyel ve, hogy az nem

ûttörõ. Már mint a vas út, amely nek fen ti vég ál lo má sa egy

ug rás nyi ra van tõ lünk.

– Út tö rõ az, te – szól tam rá juk ne megy szer. – Úgy kell mon-

da ni: út-tö-rõ.

Egy más ra les tek, ra vasz szem mel, az tán egy szer re tört ki

mind bõl a ka ca gás. Bol do gan ne vet ték, hogy be akar tam

csap ni õket, és nem si ke rült.

Nem is si ke rült, egé szen ad dig, míg And ris el nem kez dett

ol vas ni, és meg nem bir kó zott egyszer az ál lo más kacs ka rin gós

ne on be tû i vel. Néz te so ká ig, gya na kod va, hát ha csak le tört az

egyik éke zet, de az tán csak be le nyu go dott. Út tö rõ.

A töb bi gye rek egy sza vá ra el hit te.

De mi kor ez a most ecsetelendõ, ne ve ze tes ki rán du lá sunk

tör tént, még így szólt a vé kony és még vé ko nyabb han gok

kó ru sa: „Men jünk ûttörõvel.”

Me lyik nek ju tott az eszé be, nem tu dom. De ahogy egy-

szer re mind te li to rok ból kezd te fúj ni a maga szó la mát, ab ban

már alig ha nem And ris kar mes te ri ké pes sé gei mu tat koz tak

meg. Én per sze – las sú ész já rá sú em ber lé vén – csak nap köz-

ben kezd tem rá jön ni er re, mi kor már ké sõ volt. Reg gel csak

azt lát tam: ra gyog oda kint a jú ni u si nap („idõ van! Ap ja, idõ

van!” – zeng te a kó rus, ne kik csak az idõ, ami jó), hát mért ne?

Csap junk egy vi dám va sár na pot.

9

Öl töz ni gyor san, pa kol ni és gye rünk!

– Any ja, te is jössz?!

– Per sze, vi szem Pan nit is!

Gyor san be hú zom a szom széd szo bá ba, ne hogy a gye re kek

fü le hal la tá ra ves szünk ös sze.

– Ne ki is jár! – köz li el szán tan, mi e lõtt még egy szót szól-

hat nék. – Ne félj, nem kell ne ked ci pel ned. Majd én vi szem.

Pan ni még csak egy éves múlt, de olyan ne héz, mint egy sós

zsák. Hos szabb ki rán du lá so kat csak ugyan nem sze re tek ten ni

ve le. De til ta ko zom azért az al jas gya nú sí tás el len:

– Nem ar ról van szó. De ne ki még nem öröm. Job ban

meg van a já ró ká ban, kint az er ké lyen.

– Még so se volt er dõ ben.

– Hát nem volt. Ször nyû!

– Az a ször nyû, hogy nem sze re ted. Azért nem aka rod vin ni se.

– Hát ak kor vi gyük, mit bá nom én! De meg fo gunk bo lon-

dul ni ötükkel.

Any ja er re már nem is fe lel. Sze di elõ a ko mód ból a hó fe-

hér bébiruhákat, s ví gan öl töz te ti a lá nyát. Akit én „nem sze-

re tek”. Aki re azt ta lál tam mon da ni, mi kor még oda bent rug-

da ló dzott, hogy ki do bom az ab la kon, ha nem lesz ez is fiú.

Egy meg fon tolt atya bi zony nem mond ilyet. Vagy ha egy szer

ki mond ta, meg is te szi.

No de ezen most már ké sõ töp ren ge ni. Kész a Pan ni is,

me gyünk. Ka ja, pe len ka, min den meg van? In du lás!

A fi úk már az elõbb le csör tet tek, s mi re le érünk, épp a ház

elõtt ál ló mo tor bi cik lin végeznek tech ni kai meg fi gye lé se ket.

Fõ leg ar ra kí ván csi ak, hol kell meg nyom ni, hogy meg in dul-

jon. A há rom ki csi már be is ült az ol dal ko csi ba. And ris meg

szak ér tõ en ka pa rász a kor mány kö rül.

– Nem jöt tök on nan! Ha meg lát ja a bá csi, rög tön agyon üt.

Alig mon dom ki, kel le met len nõi hang szól le az egyik el sõ

eme le ti ab lak ból:

– Ké rem, vi gyék on nan a gye re ke ket!

Fél ke zem mel Pan nit fo gom, a má sik kal Any já nak se gí tek

gyor san, ide ge sen le rán ci gál ni õket a mo tor ról.

10

– Lát já tok, go no szok!

Lát ják hát. Pon to san ész lel ték, mi tör tént. Nem õrá juk

ri pa ko dott a né ni, ha nem mi ránk, ap juk ra, any juk ra, s er re mi

úgy be gyul lad tunk, mint két rossz gye rek.

And ris lu ci fe ri lel ke ilyen kor meg reb ben örö mé ben. Ma

már gyõ zött egy szer: el jöt tünk. Õ akar ta – és úgy lett. S ez

most megint egy gyõ ze lem.

Vil lám gyors, el szánt moz du lat tal nyúl a du dá hoz, hogy

meg nyom ja. Er re biz tos megint le szól a né ni.

Föl hör dü lök: – Te! – De mi re el tu dom kap ni a ke zét, már

meg is nyik kant ja.

A né ni pe dig va ló ban nem ké sik vi sí ta ni. Leg szí ve seb ben

nem hin nék a fü lem nek, de az And ris ar cán fel de ren gõ

mo soly nak kény te len va gyok hin ni. Igen, azt vi sí tot ta:

– Jaj! Ne bánt sa azt a kis fi út!

Eszem be sem volt bán ta ni. Csak a ke zét kap tam el. De

most a né ni jó vol tá ból majd ké pen tö rü löm mér gem ben.

S õ – már mint And ris – ezt is tud ja. Pon to san tud ja. A le ve-

gõ ben ló gott a po fon, s nem lett be lõ le sem mi.

Örö mé ben na gyot rúg egy kõ be. Az mes sze száll, s õ har-

sány üvöl tés sel ro han utá na. Nyo má ban a há rom öccse.

Az ál lo más ra rossz kor ér ke zünk. Hu szon öt perc múl va

in dul csak a kö vet ke zõ vo nat: ilyen kor reg gel még gyér a for-

ga lom. A je gye ket min den eset re meg ve szem és zseb re vá gom.

Még hu szon há rom perc. Hát ül jünk le va la hol, és várjunk. A

pe ro non, úgy lát tam, van még üres pad.

A pa don egy per cig sem ül meg per sze nyug ton a tár sa ság,

de Any ja leg alább ölé be tud ja ven ni Pan nit, én meg el me gyek

a töb bi vel szú rós vi zet in ni, ahogy a szó da vi zet tisz te lik. Õk

ször pöt kö ve tel nek ugyan, de még mit nem! (Néz nek is rám a

sön tés ben: mi cso da em ber, saj nál egy ko szos fo rin tot, be jön ide

négy gye rek kel, s ké pe sek har minc fil lér ára szó da vi zet in ni.)

Mi re vis sza me gyünk Any já ék hoz, még ki lenc perc van hát-

ra az in du lá sig. A vo nat épp be áll. Ak kor jut eszé be And ris-

nak, hogy ne ki ki sebb el in té zen dõ ügyei van nak. Egy szer re

rá jön Petyóra és Ger gõ re is.

11

Nem baj, még van an nyi idõ. Jó is, hogy szól tak, az út tö-

rõ vo na ton csu dá la tos kép pen nincs er re a cél ra szol gá ló

he lyi ség.

A fér fi fül ke va la mi ok ból itt is zár va van.

– Vidd be õket a nõ i be – mon dom Any já nak –, én ad dig

fel szál lok Pannival, Kis dom bi val meg a sza tyor ral, hogy

he lyet fog lal junk. A má so dik ko csi ban le szünk.

El men nek. Vá rok. Még nyolc perc. Még öt. Még há rom.

Kez dek ide ges len ni. Né zek ki az ab la kon, nem ve szem le

a sze mem az aj tó ról, amin ki kell jön ni ük, de az csö kö nyö sen

nem nyí lik. Mit csi nál nak en nyi ide ig?

Még két perc. Fo gom Pan nit és a szaty rot.

– Gye re, Dombikám, le szál lunk.

A ko csi eköz ben zsú fo lá sig meg telt. Nagynehezen ver gõ-

dünk az aj tó ig. Ott jön nek! Most ro han nak ki a pe ron ról.

Nem, nem tud nak ki jön ni, egy pi ros kar sza la gos fel nõtt

vas utas út ju kat áll ja. Eb ben a pil la nat ban a vo nat mel lett ál ló

for gal mis ta fel eme li a pa la csin ta sü tõt. Hogy hogy? Még nincs

an nyi idõ!

– Vár jon! – ki ál tok, de oda se néz. – Vár jon!!!

Nem vár.

Ha ma gam va gyok, már há rom szor le ug rot tam vol na, de

két gye re k kel? Le he tet len. Si ko lyok a pe ron fe lõl. Any já ék.

De már nem is lá tom õket. A mo to ros vo nat egyet len gyors

ne ki ru gasz ko dás sal ki fut az ál lo más ról.

– Dombikám! Ki csi kém! Ne sírj!

Gör csö sen zo kog, mint ha va la mi jó vá te he tet len, ret te ne tes

tra gé dia tör tént vol na.

– Ne sírj, no! A má sik vo nat tal Any já ék is jön nek.

He lyünk per sze már nin csen, de mit szá mít az most? Le gug-

go lok ér te, s fel ve szem a má sik ka rom ra. Vál lam ra hajt ja a fe jét,

úgy bõg, nagy, for ró kön nye ket po tyog tat a nya kam ba.

– Sze dünk Any já nak vi rá got, vár juk az ál lo má son, jó? Jön-

nek a má sik vo nat tal, Pan ni in te get ne kik, így (mu ta tom), te

meg ki a bálsz:

„Any ja! Itt va gyunk! And ris! Petyó!”

12

– Ger gõ! – te szi hoz zá tár gyi la gos, nyu godt han gon, az tán

to vább pi tye reg, már jó val csön de seb ben.

Ság vá ri-li ge tig szól a je gyünk, úgy szá mí tom, el me gyünk

odá ig, s ott vár juk meg õket. Oko sab bat most már nem te he-

tünk. De az Út tö rõ vá ros ál lo má son a ne ve met ki a bál ják.

– Tes sék ki száll ni! Te le fo nált a fe le sé ge.

Az ál lo más fõ nök sze mé lye sen jött ki a vo nat hoz, hogy

le szed jen. Gyor san le lé pek, ka ro mon a két gye rek kel.

– Ön V. D.? – kér di mor dul.

– Én va gyok.

– Na, ma ga jó kis cir kuszt csi nált itt ne künk! Hogy le het

ilyet ten ni?

– De hi szen én...

– Ott hagy ja a fe le sé gét há rom gye rek kel. Te le si val kod ják a

vég ál lo mást. Egyik te le fon a má sik után.

– De ké rem, én...

– Még ha va la mi gye rek csi nál ilyet. De fel nõtt em ber!

Na, tes sék le ül ni, most már min den rend ben van, a kö vet-

ke zõ vel õk is jön nek. Negy ven perc múl va itt lesz nek.

Az zal be megy a for gal mi iro dá ba, s fél fül lel hal lom, hogy

je len tést tesz ró lam a vég ál lo má si fõ nök ség nek.

– Igen, meg van. Itt vár. A fe le sé ge nyu godt le het.

Negy ven perc. Vi rá got sze dünk az ál lo más mel lett. A

fõ nök köz ben, úgy ve szem ész re, ki-ki les ránk az ab la kon.

Tán azt né zi, nem aka runk-e meg szök ni.

Vég re itt a vo nat. A há tul só ko csi aj ta já ban ott áll Any ja a

há rom gye rek kel, ug rás ra ké szen. Hogy ha mi ne tán nem

száll nánk fel, õk gyor san le száll has sa nak.

Mi per sze ro ha nunk – „gye re, Dombikám!” – s ka pasz ko-

dunk fel ész nél kül. Andrisék bol do gan ki ál toz nak:

– Hol vol ta tok, Ap ja? Mért men te tek el? It tunk ször pöt.

Egy bá csi cso ko lá dét adott, hogy ne sír junk. – Ha tá ro zot tan

tet szik ne kik az eset.

De itt nem áll ha tunk so ká ig en nyi gye rek kel. Min den fe lõl

szo ron gat a tö meg, s õk egy re nyû gö seb ben ver gõd nek oda-

lent az al só fer tály ban, a fel nõtt láb szá rak im boly gó, ku sza

13

dzsun ge lé ben. Mi lesz, ha újabb ál lo más ra érünk, s ez a

dzsun gel meg in dul? Mu száj be fér kõz nünk va la hogy még

most, ide jé ben a ko csi bel se jé be.

– Ké rem szé pen, bo csá nat! Egy pil la nat ra! Ne tes sék ha ra-

gud ni! Csak egy ki csit ha len ne szí ves ar rébb men ni! Gye re-

kek kel va gyunk! Egy pa rá nyi he lyet kér nénk! El né zést! And-

ris, mért nem vi gyá zol? Min den ki nek a lá bá ra lépsz! Hol a

Ger gõ? Gergõkém, szólj már!

Nem szól.

– Geergõõõ!

Vég re a tu mul tus kö ze pén a ma gas ba eme li va la ki.

– Itt van egy gye rek. Nem ez az?

– Jaj, de hogy nem! Tes sék már ide ad ni, majd a hölgy fe je

fö lött át ve szem.

Csak hogy benn va gyunk! Itt se ki sebb a to lon gás, de a gye-

re kek leg alább be áll hat nak az ülé sek kö zé. Né mi tá jé ko zó dás

után az aj tó mel let ti jobb sar kot né zem ki ma gunk nak. Ott

egy kály ha áll, iga zi kály ha, nik ke le zett, rá csos te tõ vel, amin

egy elõ re nem ül sen ki. Szem ben ve le, az ab la kon in nen, a két

ülõ hely ter mé sze te sen el van fog lal va, s az ab lak nál is áll egy

kilenc-tíz éves kis lány. De köz bül még oda fér egy vagy két

gye rek, kü lö nö sen ha ez a hal vány zöld ru hás fi a tal em ber kis-

sé fél re hú zó dik.

– Par don, ha meg en ged né. Hadd áll ja nak oda ezek a ki csik!

Na, így va la hogy. Pan ni a ka rom ban, a két ki seb bik fiú a

kály ha te te jén, a két na gyob bik a kály ha elõt ti szûk he lyen,

négy térd del, egy kis lány há tá val s a fe szen gõ fi a tal em ber rel

kö rül bás tyáz va.

A fi a tal em ber azért fe szeng, mert fél ti a va do na túj, hal-

vány zöld ru há ját. A négy térd kö zül ket tõ azért, mert nejlon-

harisnya fe szül raj ta. A kis lány azért, mert ed dig egye dül állt

az ab lak nál, s And ris most las san, de el tö kél ten to lak szik oda

mel lé je. Kis dom bi azért, mert ki csi a kály ha te tõ, fél fe nék kel

ül csak raj ta, sze ret ne bel jebb fész ke lõd ni, de nem tud Ger-

gõ tõl.

– Ap ja, le esek! – nyö ször gi.

14

– De hogy is esel! Ka pasz kodj be le ab ba a vas ba!

Fél perc múl va megint:

– Jaj, le lök a Ger gõ!

Kín já ban ka lim pál ni kezd, s be le tö rü li a ci põ jét a fi a tal em-

ber ka bát ja uj já ba.

Húsz éves le het ez a fiú, zö mök, szõ ke em ber ke. Egye dül

van, de nyil ván va ló, hogy ta lál koz ni fog va la hol va la ki vel.

Most a nyak ken dõ jét igaz gat ja, most a ka bát ja fel sõ zse bé bõl

ki ló gó fe hér zseb ken dõt nyom ja egy cen ti vel bel jebb, s húz za

megint kij jebb fél cen ti vel, most ap ró szö szök re va dá szik a

ru há ján – s épp ek kor tal pal be le Kis dom bi.

Kel le met len. Ilyen kor vagy más fe lé néz az em ber, és

úgy tesz, mint ha sem mit se vett vol na ész re, vagy pe dig

gyor san el ször nyül kö dik, mi e lõtt még a szen ve dõ fél ki

tud ná nyit ni a szá ját. Ez út tal az utób bi el já rást kö ve tem.

– Dombikám! Ez ré mes! Nem tudsz vi gyáz ni? Most nézd,

hogy ös sze pisz kol tad sze gény bá csi nak a ka bát ját.

Kis dom bi, a jó lé lek, õszin te bûn bá nat tal bá mul, ar ca el vö-

rö sö dik, sze me könny be lá bad, a fi a tal em ber se bír már iga-

zán ha ra gud ni rá. Tré fá san ijeszt ge ti:

– Más kor vi gyázz, öcs kös, mert én na gyon mér ges em ber

va gyok ám! A rossz gye re kek nek meg fo gom a lá bát, és hipp-

hopp, ki ló ga tom õket az ab la kon. – Zseb ken dõt vesz ki köz-

ben a bel sõ zse bé bõl, s pu col gat ja a ka bát ja uj ját.

A töb bi fi am nak tet szik per sze a mon dás. Nyil ván el kép ze-

lik Kis dom bit fej jel le fe lé lóg ni ki a ro ha nó vo nat ab la ká ból,

ka pá lódz ni két ség beeset ten, de azt is tud ják, hogy ez csak

vicc, hát na gyot ka cag nak raj ta. (Hisz ha ko moly vol na, nem

is ne vet né nek, ké pe sek vol ná nak ál la ti düh vel, fog gal-kö röm-

mel es ni a bá csi nak: fé lel me tes, már-már õs em be ri ös sze tar-

tás van köz tük.)

A gye rek ka ca gás fel old ja a ma ra dék fe szült sé get is. A fi a tal-

em ber nek jól esik a si ker, ösz tö vér ön bi zal ma et tõl is hí zik

né hány de kát. Lát ja, hogy en nek a kö zön ség nek ér de mes

pro du kál nia ma gát. Ka bát já ról még az utol só por sze me ket is

gon do san le ke fél ge ti, az tán mó káz ni kezd:

15

– Ezt tud já tok-e, gye re kek? – Meg fog ja két uj jal a sa ját

or rát, s ránt egyet raj ta. Csu kott szá já ból ab ban a pil la nat ban

elõ bú jik a nyel ve he gye. Most az ádám csut ká ján ránt ja meg a

bõrt, er re meg vis sza csus szan. Meg húz za megint az or rát,

az tán a bal fü lét, s a jól ido mí tott nyel vecs ke már is ott ku co-

rog a szá ja bal csücs ké ben. Majd egy rán tás a má sik fü lén, s

már át is sut tyan a jobb csü csök be.

Réges-régi, év ez re des gye rek já ték ez, de a fi a im még nem

is me rik. Bol dog ámu lat tal fi zet nek ér te.

– Még, bá csi, még! – Pró bál gat ják ma gu kon is, de hi á ba

hú zo gat ják akár mi jü ket, az õ nyel vük nem akar elõ búj ni tõ le.

– Jaj, esek!

Kis dom bi ez út tal csak ugyan esik. Az or rok és fü lek víg rán-

ga tá sa köz ben el eresz tet te a va sat, ami be ka pasz ko dott. Ger-

gõ is meg lök het te tán. Pró bá lok fél kéz zel utá na kap ni, de

már ké sõ: a tré fás fi a tal em ber ar cán meg fagy a mo soly, s vég-

leg be húz za a nyel vét. Kis dom bi pon to san a tü kör fé nyes bar-

na ci põ jé re ta lált rá ug ra ni.

El sá pad, az tán el vö rö sö dik, az tán tá tog, mint ha mon da ni

akar na va la mit, az tán be csuk ja a szá ját, és nem szól sem mit.

Kis dom bi an nál ve szet teb bül or dít. Pan nit át uta lom gyor san

Any ja ölé be, s le ha jo lok ér te. Mi re megint fel egye ne se dem,

ba rá tunk már az aj tón fu rak szik ki fe lé.

Hát ra se for dul, vis sza se néz. Hi á ba ki a bál ják utá na

Andrisék:

– Bá csi, még! Bá csi, még!

Kis dom bit, mi kor el csi tul, le ra kom a föld re. Most már ott

is in kább van hely. Bár a nejlonharisnyás tér dek et tõl mint ha

megint egy ki csit ide ge seb ben fe szen ge né nek.

Ezek a tér dek egy har minc év kö rü li höl gyéi, akit még nem

mu tat tam be. Nagy da rab, telt hú sú, bar na nõ, de rék ban még-

is kar csú, száz éve so kan ra jong tak vol na ér te. Fér je el len ben

cin gár kis em ber, úgy ül ott a rö vid nad rág já ban, mint egy

il le del mes kis fiú. Csak a kes keny, ko pasz szá já ra der medt rá

va la mi ijesz tõ fel nõtt ke se rû ség.

A hölgy me leg, de rûs te kin tet tel néz de gél széj jel a vi lág ba,

16

most épp egyen ként ve szi szem ügy re a fi a i mat. Vé gül is Pan-

nin áll meg a pil lan tá sa.

– Az is fiú? – kér di ba rát sá go san.

– An nak ké szült – mon dom –, de az tán lány lett.

– Gyö nyö rû csa lád! – só hajt ja. – Nézd, Il di kó – szól oda az

ab lak nál ál ló lá nyá nak –, az a ki csi, az kis lány.

– Jaj, de cu ki ba ba! Ma ma, sza bad ne ki cso ko lá dét ad ni?

– Ha a bá csi meg en ge di!

– Nem, nem – mon dom –, ki csi õ még ah hoz, csak ös sze-

mocs kol ná min de nét.

– De mi már nem va gyunk ki csik, ugye? – kot tyant köz be

pi ma szul And ris.

– Te! – szó lok rá eré lye sen.

De a ma má nak, saj nos, tet szik ez a fi ús szem te len ség, fõ leg

a más gye re ké tõl.

– Hagy ja csak – int le –, ilye nek a gye re kek. – Az zal két

csokiszeletet ha lász ki a re ti kül jé bõl, s fe lé be tör ve oda ad ja

né gyük nek.

Szó nél kül mind járt a szá juk ba tö mik.

– Mit kell ilyen kor mon da ni? – fi gyel mez te ti õket Any ja,

aki a há tam mö gé szo rul va in kább csak a hang ju kat hall ja, lát-

ni nem igen lát ja õket.

– Kö szön jük szé pen! – fúj ják te le kép pel, mé lyebb meg gyõ-

zõ dés nél kül.

And ris ez alatt las san az egész ab la kot meg száll ja. Il di kó már ott

szo rong szin te az ap ja csu pasz tér dén, õ meg az ab lak alat ti kes keny

ki ug ró nak fe szí ti a lá bát, s fel ka pasz ko dik, majd le csú szik, majd

megint fel hú zódz ko dik, egy re vak me rõb ben, már at tól kez dek fél-

ni, ne ki vá gó dik a fe je az üveg nek, s köl csö nö sen be tö rik egy mást.

Szó lon ga tom – mint ha nem hal la ná. Tud ja, hogy né zik, sze mek

for dul nak fe lé je, nem csak a há rom vi gyor gó öc cséé és a mi enk,

töb bi e ké itt kö rü löt te, ha nem a tá vo labb ücsör gõ-ácsor gó uta so ké

is. Et tõl még in kább meg va dul. Nem is az ug rál hat nék hajt ja már,

nem a nyug ha tat lan, vir gonc kö lyök vér, azt le hû te né né hány ri deg,

der mesz tõ sza vam. Telt ház elõtt sze re pel, má mo ros szív vel.

Hogy ves sek vé get en nek az in di án tánc nak?

17

– Na, eb bõl elég volt – sze dem ös sze min den zor don sá go-

mat. – Ger gõ le jön a kály ha te te jé rõl, te fe lülsz, és meg se

moc cansz!

Felül, és meg se moc can. Csak a ci põ je sar ká val kez di el

ko cog tat ni Petyóék há ta mö gött a kály ha ol da lát. Elõbb még

hal kan, alig hal la ni a vo nat dü bör gé sé tõl, azt se tu dom, mi fé-

le zaj le het az. Az tán már tu dom, de tû röm, hisz épp azt akar-

ja a nyo mo rult, hogy rá szól jak, s õ juszt is to vább csi nál ja,

har minc em ber fü le hal la tá ra.

Klakk!... Klakk!... Klakk!...

Nem va gyok el vi el len sé ge a jó kor csat ta nó apai po fon nak.

De ez rossz kor csat tan na. Ezt õ szin te vár ja, fel aj zott ide gek-

kel, mert tud ja, hogy vi szoly gok tõ le, hogy szé gyell ném, utál-

nám; õ mint egy vad

ál

lat kezd

het

ne el bõg

ni, én meg

re mény te le nül, ri ad tan csi tí ta nám.

Klakk!... Klakk!... Klakk!...

A ki csik össze-összenéznek ide lent, az elõbb még csak lop-

va vil lant egy más ra a sze mük, most már nyíl tan hu nyo rog-

nak és mo so lyog nak, míg ki nem rob ban be lõ lük a fék te len,

han gos ka ca gás.

Él vez nem kel le ne iga zá ból, ahogy csen gõ, tisz ta hang juk

elõ bu gyog, de én már egy kín ban va gyok. Hát még mi kor

lá tom, hogy egy re job ban fel bá to rod va, már õk is ug rál ni és

rug da lódz ni kez de nek. And ris meg fel áll a kály hán, úgy zör-

geti-dübörgeti a nik ke le zett rá csos te tõt.

Vé ge. Nem bí rom to vább. Pan nit át te szem Any ja kar já ba,

és hir te len rán tás sal le sze dem And rist a kály há ról. Nem ki a-

bá lok, an nyi lel ki erõm még van, csak a fü lé be szi sze gem:

– Itt ma radsz mel let tem. Ha meg moz dulsz, agyon üt lek!

Petyót ra kom fel he lyet te a kály há ra, nyílt szí nen õ szeret

jó fi út mu tat ni, tán meg ül bé kén. Az tán vis sza ve szem Pan nit,

de And ris nak is fo gom fél kéz zel a vál lát.

El szon tyo lod va áll do gál, így ne héz lesz újabb vál lal ko zás ba

fog nia.

– Jól van – mon dom ne ki. – Akar tam nek tek bo dza pus kát

csi nál ni, most már nem csi ná lok.

18

Ez szem mel lát ha tó lag meg ren dí ti. Ha gyom, hadd töp-

reng jen el egy ki csit a gyász hí ren, az tán to vább fa csa rom a

szí vét. Nagy gusz tus sal me sé lem el, hogy is megy az a bo dza-

19

pus kaké szí tés, ami bõl most már nem lesz sem mi. Petyó és

Kis dom bi is fe szül ten fü lel a hát tér bõl.

Egy si koly... Ha nem is ve lõt rá zó, azért fé lel me tes. Az tán

csitt-csatt. Az tán üvöl tõ gye rek sí rás. A Ger gõé.

Mi tör tént?

Újabb tra gé dia.

Én már csak azt lá tom, hogy Il di kó ma má ja erõ sen fog ja a

csuk ló ját Ger gõ nek, az pe dig vi sít, hány ko ló dik, to por zé kol,

min den áron sza ba dul ni akar. And ris mint az õrült ug rik oda,

két kéz zel rán gat ja a né ni in nen sõ kar ját, és or dít: – Eres sze

el! Eres sze el! – Kis dom bi meg egye ne sen a ha sá nak esik a

négy éves ök lé vel. – Ne bánt sa! Ne bánt sa! – Petyó is fel áll a

kály ha te te jén, fel emelt kar ja it ráz za, s úgy si val ko dik, mint ha

a bõ rét nyúz nák.

Né hány pil la nat múl va Ger gõ a ka rom ban van, a né ni is

már csak utó csa tá ro zá so kat foly tat Kis dom bi val. Las san min-

den vi lá gos sá vá lik.

Ger gõ nek si ke rült sut tyom ban ki nyit nia az al só kály ha aj-

tót. Ös sze vis sza kor moz ta ma gát, majd Il di kó ró zsa szín ru há-

ján is raj ta hagy ta a te nye re nyo mát. A kis lány fel si kol tott,

ma má ja pe dig el sõ mér gé ben rá pas kolt a bû nös ke zek re, de

Ger gõ csuk ló ját azu tán sem eresz tet te el, ne hogy a ma ra dék

kor mot is be lé jük ken je. Mi re a fi am...

Mind er re ma gam tól jö vök rá, hisz a bûn je lek nyil ván va ló-

ak. A ma ma li heg a fel in du lás tól, de egy szót se szól.

Már a fér je is áll (épp a vál lá ig ér). Fog ják a szaty ru kat.

Né mán hú zó dom fél re, hogy ki nyo ma kod has sa nak az aj tón,

át a ko csi má sik fe lé be.

A gye re kek ez alatt meg ro han ják a sza bad dá vált ülõ he lye ket.

Nincs már sem mi baj. Sem mi, sem mi.

Bá mul nak ki az ab la kon, né zik az el ro ha nó fá kat, bok ro kat,

szik lá kat. Be le szé dül a fe jük. Ro bog a vo nat a zöld messze ség be.

Egy más ra ne vet nek. Men nek ûttörõvel. Bol do gok.

Ne kem hi deg ve rej ték csu rog a há ta mon.

1958

20

A halál partjain

Tud ja-e egy gye rek, mi a ha lál? Vagy sej ti-e leg alább?

Mi kor a fe le sé gem édes any ja meg halt, utá na so kat em le-

get ték a fi a im. Tü dõ rák vit te el sze gényt né hány hét alatt,

ok tó ber ele jén te met tük, elõ zõ nyá ron még több ször járt

ná lunk, min dig nagy cso kor me zei vi rág gal. And ris se volt

még ak kor há rom éves, Petyó alig más fél, de a „vi rá gos nagy-

ma mát” gyak ran szó ba hoz ták. Petyó tán csak szaj kó mód ra,

le het, And ris azon ban már mély töp ren gé sek kö zött:

– Meg halt? És most mit csi nál?

– Fek szik. Lent a föld alatt.

– És nem tud ki jön ni?

– Nem is akar. Al szik.

– De az tán föl éb red, ugye?

– Õ már, sze gény, so se.

– És ha én föl éb resz te ném?

Ilyen for mán he te ken át. Hogy a ha lot tak el is por lad nak a

föld ben, azt ak ko ri ban még nem kö zöl tük ve lük, sõt azt

hi szem, ké sõbb sem. De évek múl tán egy szer csak ki de rült,

hogy tud ják, s nem ve szik a szí vük re.

A ha lál tól se lát szot tak fél ni. Óvat lan pil la na tok ban ki mász-

tak a te rasz kor lát ján át a ház ke rí tet len, la pos te te jé re, nyu-

god tan sé tál tak, ug rál tak a leg szé lén. Ké pe sek vol tak még

Ger gõt is ki vin ni. Egy ügyet len lé pés, csak bo tol ja nak meg,

vagy lök jék meg egy mást vé let le nül, s há rom eme le tet zu han-

nak, vé gük.

Töb bek közt az zal töl töt ték ked vü ket, hogy min den fé lét

le do bál tak. Ök löm nyi nagy fa épí tõ koc ká kat, ki lós mág nes-

pat kót, a finn tõ rö met (ott is ma radt a ház mes ter ék nél

mint gaz dát lan ta lált tárgy, nem mer tem so ha be val la ni,

hogy az is tõ lünk pot tyant le), jó ko ra da rab tö rött ab lak-

üve ge ket...

Az üve gek kel majd nem fej be is vág tak egy szer va la kit. A

föld szin ten la kó egyik fi a tal as szony épp alat tunk ment el a

21

ház tö vé ben, egy lé pés hí ja volt csak, hogy a lá ba elé, és nem

a fe jé re esett a nagy da rab üveg.

Ezért na gyon ki kap tak. De leg kö ze lebb már megint meg-

lát ja õket oda lent rõl a ház mes ter né, Vati né ni, amint a te tõ

szé lén ólál kod nak. Rá juk se mer ki ál ta ni, kot ród ja nak be,

ne hogy rossz hely re lép je nek ri a dal muk ban, le a sem mi be.

Ro han fel a har ma dik eme let re, óva to san be akar ko pog tat ni,

de ak kor meg hall ja a te rasz ról, az üve ges aj tón át Jo li sü völ tõ

hang ját (Jo li a nap köz be ni gond vi se lõ jük volt ak ko ri ban, míg

Any ja fõ is ko lá ra járt):

– Meg áll ja tok! Most ho zom a bal tát. Meg mond tam, ugye?

Ha még egy szer ki men tek, le vá gom a lá ba to kat. Ugye meg-

mond tam?

Szep pent csend. Majd Petyó szó lal meg, õszin te ér dek lõ-

dés sel:

– Mind a ket tõt?

Vati né nit azon ban ez már nem iz gat ja. Õ nyu god tan sar-

kon for dul. Ezek sze rint már be jöt tek a te tõ rõl.

De hall ván, hogy megint ki szök tek, én is elõ ve szem õket

es te.

– Hát nem ér ti tek, hogy le es tek egy szer? Hogy meg hal-

tok? Azt akar já tok, hogy ka nál lal ka par ja nak ös sze a föld rõl?

Szét la pul tok, mint a pa la csin ta!

Szán dé ko san hasz ná lok ilyen szem lé le tes ké pe ket. Hát ha

ez hat rá juk.

Kis dom bi hir te len fel vi hog. Rög tön utá na a töb bi is.

Rá juk bá mu lok. Nem ér tem. El ment az eszük?

A han gos ka ca gás tól el fúl va ki a bál ják:

– Pa la csin tá vá la pu lunk! Ha ha ha! Szét la pu lunk pa la csin tá vá!

Ak kor esz mé lek rá, mi cso da pom pás vic cet mond tam – az

õ fo gal ma ik sze rint. Petyó mint pa la csin ta. Vagy And ris.

Vagy Kis dom bi. Meg kell sza kad ni!

Ha hin né nek a ha lál ban, nem ne vet né nek. De nem hisz-

nek. Mint töb bé-ke vés bé min den gye rek, õk is még az örök-

lét ön tu dat lan, bol dog má mo rá ban él nek. Ha van is ha lál,

nem iga zán ko moly. Szí vük sze rint szól nak a me sék, ahol a

22

misz lik be ap rí tott ki rály fi az élet víz zel meg lo csol va talp ra

ug rik, hétszerte szeb ben, mint az elõtt, vagy ahol a tün dé rek

ta vá ba do bott ró zsá ból is mét ele ven Iluska vá lik. Uj jon ga nak:

– Vis sza élt az Iluska! Vis sza élt!

Gye rek ko rom ban én majd nem meg hal tam egy szer dif té ri-

á ban. Kint a pusz tán be te ged tem meg nagy apá mék nál, s mi re

rá jöt tek, mi ba jom, s ki tud ták hoz ni Ül lõ rõl az or vost, épp-

hogy ké sõ nem lett. Öt éves le het tem. Az az ér zés ké sõbb is sok

nyo masz tó ál mom ban vis sza tért. Mint ha va la mi mér he tet len

nagy, vas tag duny ha ne he zed nék rám, és hú zód nék fel a tes-

tem rõl a tor kom ra, szám ra, sze mem re, bo rí ta na be las san

min de nes tül. De a ter he nem kí vül rõl, ha nem be lül rõl nyom,

a fe jem mint ha ele ven ólom ká sá val vagy mi vel vol na tel ve,

mely ér zi a sa ját iszo nyú sú lyát és tom pa tö mör sé gét, és úgy

szo rít ja az agyam, hogy nem bí rom, nem ka pok le ve gõt, meg-

ful la dok. De nem fáj már ez se, sem mi se fáj, a tes tem nem is

ér zem, csak a fe jem zúg, s te lik meg még job ban, egé szen az zal

a vak, sü ket, tom pa ne héz zel...

Ami ta lán a ha lál. De ezt a ne vet csak most adom ne ki.

Ak kor azok nak a név te len, ho má lyos tit kok nak az egyi ke volt

csak, ame lye ket a gye rek szív ma gá ban hor doz, de so ha nem

tud ért he tõ sza vak ba ön te ni.

Ilyen ki mond ha tat lan tit kai a fi a im nak is le het nek. Va la mi

ef fé le vált hat ta ki be lõ lük, gon do lom, az éj sza kai õrült zo ko-

gá so kat is két-há rom éves ko ruk ban.

Hogy éj nek ide jén hol ez, hol az sír fel, hol ugyan az tíz szer,

az hagy ján. Né hány su so gó szó, csók, si mo ga tás a sö tét ben, s

alus szák to vább az iga zak ál mát. De mi kor hi á ba min den!

– Mi ba jod, édes, mi ért sírsz? Itt van Ap ja ná lad! Fo gom a

ke zed. Én fi am vagy, tudod. Ne sírj, no! Jaj, mondd már, mi

ba jod? Pi sil ni kell? Gye re, meg pi sil tet lek – s föl eme lem a

te he tet len, min den pil la nat ban ös sze csuk la ni ké szü lõ tes tét,

oda tar tom a bi lit...

De csak zo kog to vább két ség beeset ten, már a töb bi ek is

fel nyög nek, éb re dez nek, mit csi nál jak ve le? Ölem be ve szem,

rin ga tom, be céz ge tem, de nincs ma gá nál, nem ér ti, nem hall-

23

ja, még most sem éb redt fel, ál má ban vo nít, és foly nak a köny-

nyei.

– Nyug hass már, Gergõkém, az Is ten áld jon meg! Mi ké ne,

mondd? Nem hal lod? Éb redj már! Hát azt aka rod, hogy

meg ver je lek? Ne légy már olyan rossz!

Nem rossz õ, sze gény, csak nincs eszé nél. Ked vem vol na

meg ráz ni, kí mé let le nül, erõ sen, hogy ma gá hoz té rít sem, de

hát ha csak még job ban meg ri ad na. Már rég fel gyúj tot tam a

vil lanyt, a töb bi gye rek nyö szö rög ve, pis log va ül fel sor ra,

ne ki is nyit va van a sze me, de nem lát, nyi tott szem mel al szik,

és õr jöng to vább.

Ott ál lok meztéláb, egy szál há ló ing ben, ahogy ki ug rot tam

az ágy ból, tél van, majd meg fa gyok, s már én is bõg ni sze ret-

nék a te he tet len ség tõl. Le te gyem? Hagy jam a ma ga kín já ra?

De hát mi bánt hat ja? Mi baja le het? Be teg?

Nem, nem, a töb bi ek nél se be teg ség volt ez, más nap fel éb-

red tek jó ked vû en, egész sé ge sen, s nem em lé kez tek sem mi re.

Ilyen kor a lel kük mé lyé bõl sza kad fel va la mi, ami más kor

nem lel ki fe lé utat, s egy szer re ele mi erõ vel tör ki, s gyöt ri,

ráz za õket...

Ma se tu dom, mi le he tett az. Va la mi õsi, ál la ti fé le lem,

mely ben rég el por ladt nem ze dé kek üvöl töt tek fel új ra a ké sei

kis utód tor kán át? Ki mond ja meg? Vagy ta lán a kö rü löt tük

röp dö sõ ha lál ból érez tek meg egy szárny su hin tás nyit ver gõ-

dõ ál ma ik ban?

Mert mi egy gye rek élet? Egyet len vég ze tes pil la nat, és úgy

el sod ród hat, mint szél ben a pi he. S le he tet len, hogy tit kon,

leg be lül ezt ne sejt sék õk is, akik nek száz szor ér zé ke nyebb a

lel ke, mint a mi enk, fá sult fel nõt te ké.

Az enyé mek még mind meg van nak. De er rõl nem én te he-

tek, se az any juk, se más: a gye re kek re le het vi gyáz ni (az se

kön nyû), de meg õriz ni õket nem le het. Vagy meg ma rad nak,

vagy nem.

Dom bi egy éves se volt, ami kor egy tíz fil lé res akadt a tor-

kán. Any ja vet te ész re, hogy ful la do zik. Fel kap ja az ölé be,

ráz za, hát ba ve re ge ti, tor ká ba pró bál néz ni, de ijed té ben nem

24

is sejti, mi baja lehet, hogy nyelt-e valamit (a pénzrõl nem

tudhatott persze), vagy csak a gyomrából jött fel a megevett

étel, és az ment cigányútra, ahogy hanyatt feküdt. Csak azt

látja, hogy tátog és vonaglik, hogy vörös az arca, és már elké-

kül. És õ csak tart ja el ször nyed ve, szó lon gat ja, de fogalma

sincsen, mit csináljon ve le, pe dig tud ja, hogy egy-két perc, és

ott hal meg a karjai között. Vagy tán nem is tudja, hisz már õ

is ma gán kí vül van, vég sõ kín já ban ki ál toz ni kezd, s ak kor

be sza lad egy né ni, egy pil la nat alatt meg ér ti, mi a baj, el kap ja

a gye re ket, meg fog ja a lá bát, meg ráz za fej jel le fe lé, tor ká ba

nyúl, s a jobb ke ze mu ta tó uj já val ki ha lás sza a pénzt. A tíz fil-

lé rest.

A né ni öz vegy ta ní tó né, aki egy kis sza bol csi fa lu népének

volt va la mi kor iga zi or vos hí ján az or vo sa, s történetesen

eh hez is ér tett. De ha nincs ott? Vagy ha ez eset ben õ is épp-

oly te he tet len, mint Any ja sze gény, az ak kor még alig húsz-

éves gye rek as szony?

A pénzt And ris ad ta oda a ki csi nek. Mi ért? Ma ga se tud ja.

Oda ad ta.

Ké sõbb And ris is nyelt pénzt. De már ak kor öt éves nagy fiú

lé vén, nem tíz fil lé rest, ha nem egy fo rin tost. Jön ki a szo bá ból

és je len ti:

– Any ja, fo rin tot nyel tem. – Nem büsz kén mond ta, in kább

egy ki csit ijed ten.

Any ja mind járt ki ált ér tem. Együtt fog juk val la tó ra:

– Biz tos?

– Biz tos.

– Lé le gezz egy na gyot! Tudsz lé le gze ni?

(Mé lyet szus szant.)

– Tu dok.

– Nem fáj se hol?

(A tor kát mu tat ja lent, az ádám csut ká ja alatt.)

– Itt egy ki csit.

– Nem na gyon?

(Fe jét ráz za.)

– Nem.

25

Te jet ita tunk ve le gyor san, meg tört krump lit ete tünk,

az tán foly tat juk az ink vi zí ci ót:

– Hon nan vet ted a fo rin tot?

– A szek rény te te jé rõl. (Ak ko ri ban a kony ha szek rény pár ká-

nyán gyak ran he vert egy-két fo rint, vá rat lan ap ró ki adá sok ra.)

– És biz tos le nyel ted? Nem gu rult el va la ho va? Gye re,

néz zük meg!

Meg néz zük, de nincs, és õ csö kö nyö sen vall ja, hogy a

szájába vet te, és vé let le nül le nyel te.

To vább etet jük, most már pu ha ke nye ret is adok ne ki,

elõbb ap rócs ka fa la to kat, az tán egy ki csit na gyob ba kat.

Nincs azért egé szen jól ez a gye rek. Né ha öklend egyet-

egyet, meg erõ sen nyá la dzik. Ta lán a fo rint re cés pe re me

hor zsol ta fel a nye lõ csö vét. De hát az a fõ, hogy már a gyom-

rá ban van. On nan csak ki jön.

– Ad junk ne ki ri ci nust?

Any ja el ér ti, hogy én el aka rom vet ni ez zel az egész fo rint-

nye lés gond ját. Ha tá ro zott kijelentõmódban fe le li:

– Azon nal le vi szed a Já nos ba, és meg rönt ge nez te ted. – (A

Já nos-kór ház ba tud ni il lik.)

– Ne vic celj már! Mi nek?

– Ak kor én vi szem le!

– No jó, ak kor in kább le vi szem én.

Há rom ne gyed óra múl va a Já nos ban va gyunk. El da do gom

a rönt ge nes dok tor nak, mi tör tént. Né zi And ris gyom rát,

se hol sem mi.

– For dulj, fi acs kám, ol dalt, apu kád fe lé.

For dul sze gény er re-ar ra, amer re mond ják, de hi á ba.

– Tes sék ta lán a nyelõcsövét is meg néz ni – mon dom a dok-

tor nak bi zony ta la nul.

Kis sé in ge rül ten fe lel:

– Meg néz zük azt is, ter mé sze te sen... Ne ga tív, az is ne ga tív.

Ér zik a hang ján, hogy nem hisz már az egész ben. Rossz tré fa.

– Mi kor tör tént az eset?

– Kö rül be lül más fél órá ja.

– Le he tet len, ak kor itt kel le ne len nie.

26

Hir te len eszem be jut, hogy va la mi kor gye rek ko rom ban

mi lyen vak lár mát csi nált a na gyob bik bá tyám egy gom bos tû

mi att, amit ál lí tó lag le nyelt. Töméntelen sok krump li me ge-

te té se után apám lé lek sza kad va, ha lá los iz ga lom ban vit te a

legközelebbi vo nat tal Pest re, hogy meg rönt ge nez tes se; ha

kell, azonnal meg ope rál tas sa – s nem volt a ha sá ban a tû.

Men te ge tõz ni kez dek:

– El né zést ké rek. Saj nos, mi el hit tük ne ki. Más kor nem

szo kott ha...

– Meg van! Itt van! Ez igen! Jöj jön csak! Lát ja? Itt a nye lõ-

csö vé ben!

Örül, mint hor gász a kö vér poty ká nak.

– Fi acs kám, most ne mo zogj. Így állj szé pen, ahogy most vagy.

Pon to san élé vel lát szik a fo rint. Jól ki ve he tõ, szür ke ár nyé kot

vet az er nyõn. De csak eb bõl a né zet bõl, ahogy ne gyed for du lat-

ban áll And ris. Se elöl rõl, se ol dal ról nem le het lát ni: az alu mí ni-

um sok kal job ban át eresz ti a rönt gen su ga ra kat, mint a vas.

Néz zük. A dok tor gyö nyör köd ve, én iszo nyod va. Ha Any-

ja meg nem kö ti ma gát, el se ho zom a sze ren csét lent. S ez az

or vos is már majd nem el kül dött. Vit tem vol na ha za, tor ká ban

a pénz zel. Amit ed dig evett, le csú szott mel let te. De csak

nyel jen le egy nagy fa lat hé jas ke nye ret vagy húst...

Ér zem, hogy resz ket a tér dem.

Oda lé pek And ris mel lé, meg fo gom a ke zét. Mi re meg szó-

lal a sö tét ben, susogva, bol do gan:

– Ugye, Ap ja, én nem ha zud tam?

– Nem, nem – su so gom vis sza meg ha tot tan –, te na gyon

okos, jó gye rek vagy.

A dok tor, ha hal lot ta, el is tû nõd he tett: mi a fe né nek di csé-

rem úgy ezt az os to ba köly köt, aki ké pes volt fo rin tot nyel ni?

De ha ne ki is van gye re ke, ta lán meg ér tet te.

A töb bi már nem ér de kes. Az Ül lõi úti orr-, fül-, gé ge kli-

ni kán ope rá ció nél kül is ki tud ták ven ni a pénzt az úgy ne ve-

zett aligátorfogóval. Le szí jaz ták And rist a mû tõ asz tal ra, or dí-

tott, hör gött, ver gõ dött sze gény, csu rom ve rej ték volt, mi re

jó ne gyed óra múl va fel ol doz ták.

27

A fo rin tot nem ad ták ide. El he lyez ték a kli ni ka há zimú ze-

u má ban, a rönt gen le let tel együtt. De utol já ra még meg mu-

tat ták And ris nak.

– Nézd, ezt nyel ted le!

– Tu dom – bó lin tott bú san, je lez ve, hogy nem mond tak

ez zel új sá got ne ki.

– Mi lyen kis bu ta vagy, lá tod. Vet tél vol na in kább fagy lal tot

raj ta, azt et ted vol na meg.

Ezt a jó ta ná csot kö vet ni is akar ta, mind járt ha za fe lé

me net. Egész úton nyag ga tott, hogy ve gyünk „fagy laj tot”,

csak egy fo rin to sat. Vagy leg alább egy öt ven fil lé re set.

Ke gyet le nül meg ta gad tam. Még mit nem! Ha meg hall ja a

töb bi, hogy And ris ju tal mul még fagy laj tot is ka pott, nem

fo gyunk ki ott hon a pénz evõk bõl.

Így is már res tel ked ve írom ide, hogy jó val ké sõbb Ger gõ

is nyelt egy húsz fil lé rest. Ne ki sze ren csé sen le csú szott a

gyom rá ba. Né zi a dok tor a rönt ge nen.

– Van itt még más is – mond ja.

– Csak nem?!

– Igen, egy gomb. Lát ja? Ezt is ma nyel het te.

No, gon dol tam, most már iga zán csak az hiányzik, hogy

nyi tott bics kát is nyel jen va la me lyik ük, mint a tö rök csá szár

struc ca Deb re cen ben.

Hát azt épp nem, de nad ra gu lyát evett And ris.

Szü le im fel vit ték ma guk kal Mát ra há zá ra két hét re. Egy hét

se telt el, egyik es te – már ké sõ re járt – fel hí vott te le fo non az

elõbb em lí tett bá tyám. Kí mé le te sen kön tör fa la zott.

– Te, in ter ur bán be szél tünk Mát ra há zá val.

– És mi új ság? Jól van nak?

– Csak And ris nincs egé szen jól.

– Mi ba ja?

– Õk se tud ják pon to san.

– De még is? Be teg?

– Olyas fé le. Te, azt hi szem, leg jobb len ne, ha el men nél

Gyön gyös re.

– Gyön gyös re?

28

– Igen, ott van a kór ház ban. Ros szul lett.

– És kór ház ba kel lett vin ni?

– Úgy lát szik. De re mé lem, hogy nem... hogy si ke rül, és...

– De hát mi tör tént? Csak nem akar meg hal ni?

Csönd. Szin te hal lom, ahogy lá za san gon dol ko zik, mit

fe lel jen, az tán ki mond ja:

– Nyolc óra kö rül még nem volt esz mé le té nél. Va la mi

mér ge zés. Ebéd után vit ték be au tón. Azt mond ták, ne ijesz-

szelek meg na gyon, de le het, hogy élet ve szély ben van. Az

or vos se tud sem mi biz to sat.

Any já nak nincs szí vem töb bet mon da ni: And ris na gyon

el ron tot ta a gyom rát Mát ra há zán, haj nal ban ér te me gyek,

meg né zem, és ta lán ha za is ho zom.

Le fek szünk, el al szom, de éj jel fel éb re dek. Any ja itt szu szog

a vál la mon, nyu god tan, mé lyen, me le gen. Az ab lak fé lig nyit-

va: be öm lik az éj sza ka csönd je. Mes szi rõl mint ha gye rek sí rás

hal lat sza nék. Pruzsinszkyéknak lenn az el sõ eme le ten ki csi jük

van. Az sír na?

Fü le lek.

Egy szer csak meg der med a szí vem. Mint ha a mély sé ges

sem mi be zu han nék. Most hal meg. Most – ér zem –, eb ben a

perc ben, s õben ne sír fel még utol já ra a lé lek, me leg fész ké-

bõl ki sza kad va. Nem is mes szi rõl hal lom, itt sír már ben nem.

Az utol só pil la na tok ban ide tért vis sza, ahon nét ki vált, hát ha

itt még me ne dé kre lel het ne. De a tes te ott fek szik egy

ágyon, ha nyatt, holtra válva, és nincs se gít ség. Lá tom –

mint ha fö lé be ha jol nék – csap zott szõ ke ha ját, csu kott szem-

pil lá it, sá padt arc bõr ét, nyúl nék oda, hogy meg si mo gas sam,

de bé na a ke zem. Ér zem, már nem él. Olyan iszo nyú hi deg,

hogy ha hoz zá érek, én is azon nal agyon der me dek. Szí vem

még fel ki ált: – And ris kám! – de a fü lem már nem hall ja,

ke gyet len ér zé ket len ség fog el, tel je sen szá raz a sze mem.

Nem is tud nék már sír ni, hû vös és szel gon dol ko zom, mi lyen

lesz az élet nél kü le, Petyó lesz a leg na gyobb fi am, és sze ret-

ném ma gam utál ni ezért, de úgy ki hûl tem, hogy ezt sem

ér zem, csak az agyam köz li gé pi e sen...

29

And ris pedig eköz ben csak ugyan a vég sõ krí zist él te át a

gyön gyö si kór ház ban, túl az el ké sett gyo mor mo sá son, a mér-

ge zett vé rét hí gí tó sós-vi zes in jek ci ó kon és egyéb bök dö sé se-

ken, me lyek bõl mind sem mit sem ér zett, túl min de nen, de

még in nen azon a ha tá ron, fél lé pés sel, vagy még an nyi val

sem, so ha sen ki meg nem mond ja. De ahon nan ak kor vis sza-

tért, on nan már ke ve sen tér nek vis sza.

Mi re más nap reg gel meg lát tam, már ma gá nál volt. Fe hér

ar cá ból ki sü töt tek nagy fe ke te sze mei. Az aj tó mö gül les tem

meg egy perc re. Nem volt sza bad be men nem hoz zá. Árt ha-

tott vol na ne ki az iz ga lom.

Ak kor tud tam meg azt is, pon to san mi tör tént. Sé tál ni vol-

tak né há nyan elõ zõ dél elõtt. And ris, az örök nyug ha tat lan

elõ re-hát ra ro han gált, s meg lá tott egy nö vényt, vas tag szá ra

volt és szép nagy, üdezöld le ve lei. El fog ta a ta va szi zöld éh ség

– áp ri lis kö ze pe le he tett –, szá ras tul le tép te, és el kezd te rág-

csál ni. Nad ra gu lya volt. Fris sen sar jadt le ve lei te le mé reg gel.

Dél kö rül már bá gya do zott. Nem akart ebé del ni se. Azt

mond ta, ál mos. Tán el is aludt ki csit. Az tán el kez dett rán ga-

tóz ni, gör csö sen kap kod ni a ke zé vel, ko mi kus, me rev moz du-

la tok kal. Ak kor már tud ták, hogy baj van. Au tó val vit ték be

Gyön gyös re. Mi re oda ér tek, el vesz tet te az esz mé le tét. A

le rá gott, vas tag szár sze ren csé re meg volt, ha za vit te ma gá val a

dél elõt ti sé tá ról, s a gyön gyö si kór ház ban fel is mer ték. Atropa

belladonna. A ben ne le võ at ro pin fon tos gyógy szer, de na-

gyobb dó zis ban ha lá los mé reg. Egy ilyen vé kony kis gye rek-

test nek nem sok kell...

Le het, hogy Andris so kat fog kín lód ni éle té ben. Alig ha

szü le tett nyu godt bol dog ság ra. Õ a mi „fáj dal mas fi unk”.

Szer te len, örök lá za do zó ter mé szet, aki azon ban gyön ge lesz

ah hoz, hogy gyõz zön. Mert egyút tal ér zé keny, töp ren gõ,

fá radt faj ta, nem küz de lem re ter mett. Ro han ni hajt ja a lel ke,

s el bot lik a sa ját lá bá ban.

De én már gye rek ko rom ban sem akar tam meg ér te ni, és

gyû löl tem azt a me sét, amely ben az utas em ber nek öl tö zött

is ten an gya la a híd ról a fo lyó ba lö ki a pi ci gye re ket, aki rõl

30

sze rin te meg van ír va: go nosz ság ra nõ ne fel, sa ját szü le i nek

len ne a gyil ko sa. Ha meg öli, csak jót tesz ve le, így a menny-

be jut.

Én még azt a kis bé kát is saj ná lom, akit el sõ nek szült Any-

ja, hat és fél hó nap ra, hol tan, véz nán, mind ös sze het ven

de ká san. Kis lány lett vol na. Ka ti.

S hi á ba jó sol ja az eszem And ris fel nõtt bol dog ta lan sá gát, a

szí vem mé lyén ab ban se hi szek. Nincs meg ír va sen ki nek a

sor sa: vál to za tok vég te len jét kí nál ja az élet. Le he tõ sé gek kel

és koc ká za tok kal tel jes – épp ez a gyö nyö rû ben ne.

Még ak kor is, ha vé gül el ve szünk.

1958

31

Hol ez a gyerek?

– Gye re kek, hol a Ger gõ? – ki ál tok le az ab lak ból az ud var ra,

mert csak a há rom na gyob bat lá tom.

Ab ba hagy ják a ker ge tõ zést, meg áll nak, néz nek kö rös-kö rül.

– Az elõbb még ott volt – mu tat Petyó a drót ke rí tés fe lé.

– És nem lát tá tok, mer re ment? Dombikám, te se lát tad?

A fe jét ráz za.

– Ki ált sa tok egy na gyot! Ger gõ! Egy szer re!

Ezt kell csak mon da ni ne kik. Olyat ki ál ta nak, hogy be le-

rez dül nek az ab la kok.

– Még egyet! – De Ger gõ nem fe lel. – Még egyet!

Ne gyed szer már nem me rem ki ál tat ni õket, te kin tet tel a

32

ház ér zé ke nyebb lel kû la kó i ra. Kü lön ben is hi á ba. Ro ha nok

le hoz zá juk.

– Petyókám, biz tos ott lát tad?

– Biz tos.

Meg né zem azért még gyor san a ház há ta mö gött is, a kert-

ben, de nem, a ke rí té sen kel lett ki men nie. (Mi ó ta ne ki fa rolt

egy te her au tó, az jár ki-be raj ta, aki akar.)

A Pi pis ke ut ca azon ban, ezt már oda fent rõl is lát tam, vé gig

üres, te hát rég túl jár a Re ge-ház sar kán. Utá na!

Hisz ha csak egy fe lé me he tett vol na! De a sa rok tól há rom

irány ba visz út: a Fo gas ke re kû fen ti vég ál lo má sá hoz, a Szé-

che nyi -ki lá tó hoz és le a Sváj ci lép csõn, a Sza bad ság-hegy re.

Ló gó nyelv vel, nyi lal ló de rék kal, holt ra iz zad va érek jó

ne gyed óra múl va a Fo gas hoz. Meg jár tam köz ben a má sik két

utat, ad dig ide küld tem elõ re a gye re ke ket, néz ze nek kö rül.

Múlt kor itt ta lál tuk meg, jött néz ni az ér ke zõ-in du ló ko csi-

kat, sõt egy szem ta nú állítása sze rint fel is akart száll ni az

egyik re, de a ka la uz le ker get te.

De most nincs itt se. Se hol sincs.

Két és fél éves.

Ál lok zi hál va, néz rám a há rom gye rek. Most mi lesz?

– Go nosz Ger gõ – ál la pít ja meg And ris ra vasz, ci ni kus kép pel.

Le rí ró la, hogy iga zá ban együtt érez ve le. Él jen, si ke rült megint

egy jó hec cet csi nál nia! S vé gül majd vi gyo rog va elõ ke rül.

– Te vagy a go nosz – mon dom. – Nagy lak lik, és nem tud-

nak a ki csi re vi gyáz ni. Most hol ke res sük? Meg lát ta biz tos

egy ide gen bá csi az ut cán, és el vit te ma gá val, a sa ját fi á nak.

Petyónak mû köd ni kezd a fan tá zi á ja.

– És ha Ger gõ at tól is meg szö kik és vis sza jön?

– Nem tud vis sza jön ni, mert el té ved, el fá rad, és le ül a jár da

szé lé re, ott sír, hogy „Any ja! Any ja!”, mert éhes, és nem ad

ne ki sen ki se en ni. De mi nem hall juk, olyan mesz sze van.

Lá tom And ris sze mén, hogy ez õt is meg hat ja. Kis dom bi

meg majd nem bõg. Csak Petyó kér de zõs kö dik to vább hû vös

nyu ga lom mal:

– És ak kor éhenhal, és el te me tik?

33

– Nem, mert most meg ke res sük, és ha za vis szük ebé del ni.

Idõ köz ben ki fúj tam ma gam egy ki csit, és ha di ter vet fõz tem

ki. A ki lá tó, il let ve a Sváj ci lép csõ fe lé alig ha ment, nyo má ra

akad tam vol na. Vagy ha még is, ak kor már úgy is mind egy, va la-

hogy majd csak ha za ke rül a rend õr ség ré vén mint ta lált gye rek.

De va ló szí nûbb, hogy er re jött, a Fo gas fe lé, és itt te ke reg va la-

hol, az út tö rõ vas útig ter je dõ li ge tes-bok ros te rü le ten.

Va sár nap volt, szép nyá ri va sár nap dél elõtt, nyü zsög tek a

he gyen a ki rán du lók. Sé tál tak, lab dáz tak, pok ró co kon he ve-

rész tek, él vez ték a jó idõt. Köz tük egy-egy ide fen ti is me rõs.

– Gé zám, nem lát tad vé let le nül a Ger gõt?

– Me lyik az?

– A leg ki seb bik fi am, is me red te jól, olyan ir tó szõ ke és kék

sze mû.

– Jaj, az édes po fa! Mi van ve le?

– Meg szö kött. Te, se gíts már ke res ni egy ki csit! Itt lesz

va la mer re. A gye re kek majd ki ál toz zák a ne vét, te meg

fi-gyeld, nem bú jik-e elõ, jó? Én el ro ha nok ad dig az út tö rõ-

vas út hoz, hát ha oda ment...

A vé gét már fut tom ban mon dom. S nem is já rok túl mesz-

sze, fel vi sít a kó rus a há tam mö gött:

– Geergõõõ! Tekeergõõõ!

Ezt a szö ve get nyil ván Gé za su gal maz ta. Mind egy, no! Ha

cir kusz, le gyen cir kusz.

Lesz is. Mi re vis sza érek a vas út tól, Géza egész kis kü lö nít-

ményt szer vez he gyi is me rõ se i bõl. Mér nök em ber, ért az

ilyes mi hez. Igaz sá go san szét oszt ja köz tük a te re pet; aki nek

jut Var ga-gye rek, az az zal megy, a töb bi ma ga ki a bál, ha akar.

Csak az a fon tos, hogy néz ze nek be jól min den bo kor mö gé.

Már jó húsz per ce tart a haj tó va dá szat, mi kor egy di a dal-

mas nõi si koly dob bant ja meg a szí ve met.

– Meg van! Hol vagy tok? Meg van!

Mes szi rõl ki ált, a li get má sik vé gé bõl, de ért he tõ en, tisz tán.

Vis sza kur jan tok ne ki, és gyor san ar ra fe lé csör te tünk Gé zá-

val. Ez a Zsu zsa lesz.

– Hó, hahóóó! – hal lik jó val kö ze lebb rõl, úgy lát szik, õ is

34

fut va jön fe lénk. – Hó, hahóóó! – S már ki le het ven ni egy

sí ró gye rek han got is, de olyan fur csán sír ez a kö lyök, csak

nem tör tént va la mi ba ja?

Meg lá tom õket. Majd ös sze esem. Zsu zsa ölé ben ott bõg

egy vad ide gen gye rek.

– Anyu! Anyu! – üvölt ma gán kí vül a nyo mo rult, s hány ja-

ve ti ma gát, Zsu zsa alig bír ja tar ta ni.

Szõ ke ez is, mint Ger gõ, a sze me is kék, de kü lön ben csöp pet

se ha son lít hoz zá. Már itt or dít a ka rom ban, ide lök te Zsu zsa

egy pil la nat alatt, mi e lõtt til ta koz hat tam vol na, gon dol ta, hogy

íme, most kö vet ke zik a gyö nyö rû je le net, a meg ta lált gye rek és

a meg ta lált apa egy más ke be lén, ka ca gás, csó kok.

An nyi ra nem ju tok szó hoz, hogy Gé za meg is elõz.

– Te, ez nem a Ger gõ! – mond ja Zsu zsá nak, mi re az el sá-

pad, ki nyit ja a szá ját, de nem szól, néz rám, szin te kö nyö rög-

ve, hát ha meg cá fo lom: per sze, hogy a Ger gõ, Gé za rég nem

lát ta, nem jól em lék szik rá... lám, már csi tul is a ki csi, nem

do bál ja úgy ma gát, mint az õ ölé ben.

Meg érez het te raj tam sze gény ke az apa sza got, mert csak-

ugyan igen gyor san le csil la po dott.

– Hogy hív nak, ked ves? – kér de zem tõ le. Ki csit még hüp-

pög ve, de fél re ért he tet le nül fe le li:

– Bécike.

Ön kén te le nül Zsu zsa ar cá ra né zünk, Gé za is, én is, és egy-

szer re kez dünk el han go san rö hög ni. Bécike meg ijed, új ra fel-

sír. Zsu zsa pe dig él ni pró bál a ki tû nõ al ka lom mal, és mint ha

vé rig vol na sért ve, szó nél kül meg for dul, el in dul ha za fe lé.

Gé za azon ban elé be áll.

– És a gye rek? Azt ki vi szi ha za? Azt se tud juk, hon nan

hoz tad.

– Ott az a nagy tölgy fa, lá tod? Azon túl van mind járt

há rom mo gyo ró bo kor, ott bõ gött ma gá ban. Vi gyé tek oda,

te gyé tek le, s ak kor ott lesz, ahol volt. Azt hi szed, el ho zom,

ha van ve le valaki? Én se va gyok azért olyan mar ha, hogy a

más köly két el lop jam!

Cin gár kis fe ke te fi a tal as szony ez a Zsu zsa. Nincs ne ki gye-

35

re ke, ezért is ve szi tán úgy a szí vé re, hogy gye rek ügy ben ilyen

bal ke zes nek bi zo nyult. Mint ha a med dõ sé ge mi att ne vet nénk

ki ocs má nyul, gõ gö sen, mi kor úgy is ez az éle te leg mé lyebb

fáj dal ma.

Gé za is meg ér zi hang já ban a ke se rû sé get, hogy iga zá ból

sér tõ dött meg. Hagy ja el men ni.

Jobb is. Bécike ma má ja, mi re rá aka dunk, vér ben for gó sze-

mek kel, meg va dult anya tig ris ként ke res egy „zöld ru hás, ala-

csony, so vány fe ke te nõt”, akit lá tott va la ki, hogy fel kap ta a ki-

csit és el ro hant ve le, hi á ba hány kó dott és si val ko dott sze gény...

Ger gõ el len ben nincs se hol. Se égen, se pad lá son.

Sor ra jön nek vis sza a ku ta tó kü lö nít mény tag jai, kó kad tan,

reménytelelnül. Min dent vé gig für kész tek. A há rom na gyob-

bik fi am is már egé szen be le re kedt az üvöl tö zés be.

A fák és bok rok mö gül vi szont egy re hal la ni vé ko nyabb-

vas ta gabb gye rek han go kat, er rõl is, ar ról is:

– Geergõõõ! Tekeergõõõ!

Gé za le gyint.

– Ezek ide ge nek. Ez zel szó ra koz nak.

Zsu zsa fér je, Berti, aki nem ment ha za a fe le sé gé vel, eset-

le nül pró bál tré fál koz ni:

– Egy gye rek ide vagy oda, mit szá mít az Vargáéknál?

De nem ne vet raj ta sen ki. Rossz vicc ez most, mi kor ti tok ban

úgy is min den ki ar ra gon dol, hát ha va la mi ko moly ba ja esett a

kö lyök nek. Le bal la gott ta lán az Is ten he gyi út ra, ahol jár da

sincs, csak csú nya ka nya rok, s egy más után szá gul da nak el

ilyen kor az au tók. Vagy itt a golf pá lyán, a te le ví zió épít ke zé sé-

nél bu kott be le az egyik gö dör be. Vagy a hegy há tul ja fe lé té-

vedt, ahol an nyi a nyak tö rõ lej tõ, a sza ka dék, s vad ku tyák vi cso-

rog nak egy-egy ma gá nyos ház kö rül. Vagy...

– Biz tos, hogy er re jött, a Fo gas fe lé? – koc káz tat ja meg

va la ki.

– De hogy is biz tos – fe le lem mo gor ván. – An nyit tu dok,

hogy ki jött a ke rí té sen.

– Meg tud ja mon da ni a ne vét, ha kér dik tõ le?

– Csak azt, hogy Ger gõ.

36

– És hogy ki nek a fia?

– Ar ra csak azt mond ja: „Ap ja fia, Any ja fia.” A Pi pis ke ut ca

he

lyett meg min

dig Pipike ut

cát mond. „Hol la

kol,

Gergõkém?” „Pipike ut ca négy.” Lesz olyan jó lé lek Bu da-

pes ten, aki el in dul, hogy ilyen ne vû ut cát meg ke res sen?

– Oda ad ják egy rend õr nek.

– Hisz ha tud nám, hogy meg ta lál ja va la ki és oda ad ja. De itt

a he gyen úgy el vesz he tett...

Berti megint re me kel:

– Kis táb lát kel lett vol na a nya ká ba köt ni.

– Ör vet in kább – mon dom –, s oda lán col ni a ke rí tés hez.

El ér ti a ke ser nyés gúnyt, nem szól rá sem mit. Andrisék

vi szont fel vi hog nak.

– Mit rö hög tök?! – ki ál tok rá juk in ge rül ten. – Nem ér ti tek,

hogy el ve szett, és le het, hogy töb bet meg se lesz?

Ar cuk ra der med a ne ve tés.

Gé za az órá já ra néz. Ti zen egy óra öt. Még ebéd elõtt is

sok fe lé meg néz het jük.

Idõközben egész kis tu mul tus tá madt kö rü löt tünk kí ván csi-

ak ból. So se lá tott, is me ret len em be rek ajánl ják fel, hogy õk is

se gí te nek a ke re sés ben. Az egyik nek mo tor bi cik li je is van.

Hogy újabb gye rek rab lá sok ne tör tén je nek, pon tos le írást

adok Ger gõ rõl. Csont gom bos, ki fa kult sár ga vá szon nad rág

van raj ta, elölgombolós zöld szvet ter (reg gel, mikor le jött,

még hû vös volt), rö vid uj jú, fe hér kö tött ing. Bar na ci põ, az

or rát jól le rug dos ta, s nem tu dom, mi lyen szí nû zok ni, de

nem is fon tos, úgy is min dig a ci põ jé be csú szik.

Mi re mind ezt el mon dom, Andrisék már ott som for dál nak

a mo to ros bá csi kö rül, aki bu sa szem öl dö kû, de igen ba rát sá-

gos, ja va ko ra be li fér fiú. Egy sza vuk ra kész ma gá val vin ni õket

az ol dal ko csi ban, ha én is be le egye zem.

Alig bí rom le be szél ni. Ör dög fi ó kák ezek, meg õrül ne ve lük.

Nem ül tek még so ha mo to ron, meg ijed né nek, és olyan or dí-

tást még nem hal lott, mint ha ezek egy szer rá kez dik. És az

sem mi, de ké pe sek me net köz ben fel áll ni, egy mást bu ta ság ból

ki lök dös ni. Kü lön ben is olyan for gal mas most az út.

37

Há tuk mö gött rá gal ma zom sze gény fló tá so kat, hal kan,

meg ne hall ják. De a bá csi, saj nos, nyílt, õszin te em ber, aki

így tu dat ja ve lük a vész hírt:

– Nem jö het tek, fi úk, nem ereszt apá tok. Azt mond ja,

or dít tok, meg ki lö ki tek egy mást.

Azok be is te le ped tek köz ben az ol dal ko csi ba, on nan les tek

fe lénk tü rel met le nül, mi kor jön már a bá csi, ül fel õ is , hogy

el in dulja nak –, s ak kor jön a hi deg zu hany.

– Nem is igaz! – üvölt fel Kis dom bi olyan két ség beeset ten,

hogy ma gam is meg döb be nek. A má sik ket tõ nem szól, de

úgy néz rám, fá jó-sö té ten, hogy alig ál lom a te kin te tü ket. S

csak ül nek, nem moz dul nak.

– Na, száll ja tok ki szé pen! – no szo ga tom õket sze lí den. – A

bá csi nak si et nie kell, hogy gyor san meg ke res se és ha za hoz za

Ger gõt.

Meg vil lan a sze mük. Ér tik. Ger gõ mo tor ral fog meg jön ni,

bol do gan. Õket meg le sze dem.

Nem, nem, nem!

– Egy-ket

tõ! – mon

dom már ke

mé

nyebb han

gon. –

Ki száll ni! Vagy én rán ci gál ja lak ki?

Meg se moc can nak. Lá tom, hogy gör csö sen ka pasz kod nak

az ülés be, az ol dal ko csi pe re mé be, egy más kar já ba, ami be csak

meg le het fo gódz ni. Vég sõ kig el van nak szán va min den re.

Sok a né zõ, nem aka rok bot rányt.

– Gyer tek, no! Tud já tok, mit? Ami ért an nyit ki a bál ta tok a

Ger gõ után, mind egyik kap egy egy fo rin tos fagy lal tot. De

õne ki nem ve szek, ha meg lesz se, mert meg szö kött.

Más kor tánc ra kel né nek örö mük ben, ha ilyet ígér nék.

Most csak néz nek rám, né mán és va dul.

Vo na ton, vil la mo son, fo ga son, bu szon, tro lin már ül tek.

Ha jón is. De az mind sem mi. Ne kik a mo tor a ré gi ál muk, mely

po ko li pü fö gés sel rö pí ti majd õket, hogy lo bog a ha juk, és ví gan

ar cuk ba vág a szél. S most, mi kor már ben ne ku po rog nak...

Én er re nem gon dol tam. De már úgy ér zem, nem re ti rál-

ha tok. És csak ugyan ve szé lyes len ne nyi tott ol dal ko csi ban,

ilyen for gal mas úton...

38

– Ki fe lé! – ki ál tok rá juk hir te len. – Nem ér ti tek? Azon nal

ki száll tok! – és düh cseng a han gom ban, fé lig szín lelt, de fé lig

már iga zi.

Ös sze rez zen nek a sze ren csét le nek, tud ják, hogy miden

el len ál lás tel je sen re mény te len, de nem ad ják meg ma gu kat.

Nyú lok And ri sért, le fe szí tem a ke zét a ko csi szé lé rõl. Pró-

bá lom ki rán ta ni, de a két ki csi be le ka pasz ko dik, már nem

né mák, or dí ta nak, ahogy a tor ku kon ki fér. Fe jem be tó dul a

vér, itt már sem mi sem se gít, csak gyor san, mi nél gyor-

sabban ki ve lük, óri á si erõ fe szí tés sel eme lem a levegõbe

egy szer re mind a hár mat, ezt az egy be ra gadt, bõ gõ, vi sí tó,

ka pá ló dzó gom bo lya got, és ra kom le õket a föld re. Köz ben

a fe jem mel in tek a mo to ros nak, in dul jon, men jen, si es sen,

tûn jön el. Csak ugyan be rúg ja a mo tort, felpat tan.

– Ne ha ra gud jon! – ki ál tok utá na. – Ne ha ra gud jon!

Már el is in dult, ami kor And ris ki té pi ma gát a ke zem

kö zül, utá naro han, el kap ja a hát só sár há nyót, a mo tor bi cik li

meg ug rik – s õ el ha sal az úton.

Is ten csu dá ja, hogy nem tör te ma gát job ban ös sze, és csak

az egyik kö nyö ké rõl ment le a zo mánc.

Szé gyen le tes, csú nya je le net volt. Ha nem va gyok olyan

ide ges Ger gõ mi att, alig ha ke rül rá sor. Bár ak kor se tu dom,

mit te het tem vol na.

S kö rülöttünk ott áll tak az em be rek, ki az én pár to mon, ki

a gye re ke kén. Egyik-má sik nak még az is meg for dul ha tott a

fe jé ben: „Sze gény kis el ve szett kö lyök! Nem csu da, hogy

ilyen apá tól meg szö kött!”

A mo tor nak már a po ra is el ült. Meg fo gom And ris ke zét.

– Gye re, meg mos suk a Fo gas csap já nál a se bes kö nyöködet.

Jön en ge del me sen. Már nem is or dít, csön de sen csu rog nak

a kön nyei. Ak kor oda lép hoz zánk egy jól öl tö zött, idõ sebb

nõ, s fél re von.

– Ké rem, én tel je sen meg ér tem önt, de saj ná lom eze ket a

ki csi ket, hogy így csa lód tak. Itt áll a ko csink a Vö rös Csil lag

elõtt, el vin ném õket egy for du ló ra. Mond juk, a Nor ma fá ig és

vis sza.

39

Sze ret ném azt fe lel ni, hagy jon bé ké ben, úgy is el van nak

már ront va. Kü lön ben is pe da gó gi ai ab szur dum, hogy a kis-

test vér ük ba já ból ne kik ilyen örö mük szár maz zon. De már

gyön ge va gyok, min den erõ met el vet te az elõb bi ko mé dia.

Jó, vi gye õket. Kö szö nöm.

Vé gül még fagy lal tot is esz nek, bent a szál ló te ra szán, asz-

tal nál ül ve, nagy ada got, mint iga zi, elõ ke lõ úr fi ak. El bû völ ve

hoz za õket vis sza a patronájuk: mi cso da he lyes, okos, il le del-

mes, an gya li jó gye re kek ezek. Öt ször is el mond ja, hogy biz-

tos meg ért sem, bár mi lyen bu ta vol nék: ha más kor mégse

ilye nek, ar ról csak én te he tek.

Ezt õ most be bi zo nyí tot ta.

Bú csú zó ra még ös sze vis sza csó kol ja õket, az tán vi dá man

el ro bog.

Ger gõ rõl ez alatt vál to zat la nul sem mi hír. A leg hal vá nyabb

nyo ma sincs.

A hegy ol da lak bo zót ja i ban még fo lyik a ku ta tás. Má sutt

már nincs mit ke res ni.

Telefonálok a rend õr ségre. Meg ígé rik, hogy ko ra dél után

ki száll nak a hely szín re, ha ad dig se ke rül ne elõ. Ké rem, hoz-

za nak far kas ku tyát is.

Jó val el múlt dél. Fe le sé gem már vár ha za ebéd re. Azt se

tud ja tán, hogy Ger gõ el ve szett: mi kor le sza lad tam a gye re-

kek hez, nem szól tam be ne ki a má sik szo bá ba, ahol épp a

ki csit – Pan nit – etet te. Mi nek, hisz mind járt jö vök vis sza.

Most alig ha nem csak azért iz gul, hogy szó nél kül el vi szem

õket sé tál ni, és ilyen so ká ma ra dunk.

De ak kor is men nünk kell már ha za.

A gye re kek fá rad tak. Ele get is jár kál tak, ki a bál tak sze gé-

nyek. Kis dom bi la po sa kat pis lant, az tán el is bõ gi ma gát az

ál mos ság tól. Ölem be ve szem, azon nal el al szik.

Bak ta tunk bú san ha za fe lé.

– Most mit mond junk Any já nak? – kér dem a jobb ról-bal-

ról mel let tem bot la do zó két na gyob bik fi út. – Meg hal bá na-

tá ban, ha meg tud ja, hogy nincs Ger gõ.

De Petyónak más va la mi mo tosz kál a fe jé ben.

40

– És ha a far kas-

ku tya meg ta lál ja?

Ak kor meg eszi?

Per sze, ezek hal-

lot ták, mit be szél-

tem te le fo non.

– De hogy eszi –

mon

dom. – Az

nem iga zi far kas,

csak na

gyon okos

ku tya.

– És az iga zi far-

ka sok?

– Azok még fel-

nõtt em be re ket is

meg esz nek, ha na gyon éhe sek.

Bó lint. Ak kor rend ben van. To vább fûz he ti vér szom jas

gon do la ta it.

Már a Re ge-ház sar kán in nen já runk, alig kõ ha jí tás nyi ra a

mi há zunk tól, ami kor And ris hir te len el ug rik mel lõ lem, és

fut be az út men ti fü ves-bok ros, szik lás te rü let re. Né zem,

mer re sza lad, s meg lá tok va la mi zöl det a fü vön, egy bo kor

tö vé ben,

épp hogy

el üt a szí ne a kör nye-

ze té tõl, igen, õ is azt

lát ta meg, fel kap ja,

hoz za seb té ben: a

Ger gõ szvet te re.

Örül nöm

ké ne:

vég re va la mi nyom –

és én el bor za dok. A

szik lák kö zött, nem

sok kal ar rébb, egy

üreg nyí lik a hegy ol-

dal ban, em ber kéz váj-

ta mész kõ bar lang. A

41

szá ja nem nagy, de be lül hos szú fo lyo sót vág tak ki va la ha: in nen

ter mel ték ki a kö vet a kö ze li há zak épí té sé hez. A fo lyo só jó

da ra big csak nem víz szin te sen ha lad, az tán hirtelen a sem mi be

lép az em ber, jár tam ben ne egy szer, s én is majd le buk tam ott.

Le het, hogy be ment a bar lang ba, és nem tu dott ki jön ni, el té-

vedt a sö tét ben, és sír va bo tor kált egy re bel jebb?... Gé za ide is

kül dött ku ta tó kat, de jól meg néz tek-e min dent oda bent, hisz a

szvet tert se vet ték ész re fé nyes nap vi lág nál, igaz, hogy én se,

dél elõtt, mi kor er re jár tam, épp rá esett a bo kor ár nyé ka. De

oda bent meg vak sö tét van, le het, hogy ren des vi lá gí tó szer szá-

muk se volt. Egy szem pil lan tás alatt ro han át mind ez a fe je men.

Ha za kel le ne vin nem az al vó Kisdom bit, és úgy jön nöm

vis sza, de nem aka rom Any ját agyon ré mí te ni. Kü lön ben sincs

ott hon, csak gyu fa meg gyer tya, ide pe dig jó zseb lám pa kell

most. Le fek te tem gyor san a kis ka bá tom ra a jám bort, vin nyog

ki csit, de az tán to vább al szik. Lel ké re kö töm a má sik ket tõ-

nek, el ne moz dul ja nak mel lõ le, az tán ló ha lá lá ban fu tok

Gézáékhoz. Már le ül tek ebé del ni, a le vest eszik, de õ per sze

rög tön le te szi a ka na lat, és jön ve lem.

Mi re vis sza érünk, csak Petyó ül ott Kis dom bi mel lett.

And ris, azt mond ja, be ment a bar lang ba. Be or dí tok utá na

torkomszakadtából, er re ijed ten meg szó lal: „Itt va gyok”. Ott

áll né hány lé pés nyi re, sze ren csé re nem mert bel jebb men ni,

csak ahon nan még lát ta a kin ti vi lá gos sá got. Azon nal ki za va-

rom, na gyon zo kon ve szi, de már érez he ti, hogy majd nem

rob ba nok az ide ges ség tõl, hát si et ve en ge del mes ke dik. Gé zá-

val ha to lunk be az üreg be. A fi a tal em be rek, akik itt jár tak,

csak gyu fá val vi lá gít hat tak, itt is, ott is lát ni fé lig el égett és

el do bott friss gyu fa szá la kat. Az egész üre get vé gig pász táz zuk

a lám pa erõs fény csó vá já val, Gé za elõ re is sza lad, tán hogy

meg óv jon az eset le ges ször nyû lát vány tól, s mi kor a fo lyo só

vé gé re ér, örö mé ben ki a bál ni kezd:

– Nincs! Nincs itt! – Hang ját rész vét le nül kong ják vis sza a

holt mész kõ fa lak.

Ki me gyünk. Most And ris is ott ül Kis dom bi mel lett, egy

fû szál lal pisz kál ja a fü le cim pá ját. Jó szó ra ko zás, mert

42

oda-odakap ál má ban a fél ke zé vel, de nem éb red fel. Petyó

ész re ve szi, hogy jö vünk, meg lö ki And rist fi gyel mez te té sül,

mi re az gyor san ab ba hagy ja és ár tat lan ké pet vág.

Ne kem ez is fáj. Ha más kor csi nál ja, ne vet nék raj ta, de

most vég sõ kig ke se rít. Nincs ezek nek lel kük, hogy csak bán-

ta ni tud ják egy mást? Ger gõ mi att se bú sul nak. Ad dig tö rõd-

tek ve le, amíg já ték nak vet ték az egé szet, és örül tek, hogy

ki a bál hat nak. Mi ó ta meg érez ték, hogy ko moly a do log, nem

ér dek li õket. Volt, nincs. Kész. Azt se bán ják, ha so se lesz

meg. Kis gyil ko sok.

Vagy min den gye rek ilyen? Vagy én is csak ha zu dom

ma gam nak a két ség beesést, és ha vé gül se ke rül ne elõ, épp így

be le nyu god nék?

Alig bí rok egy „köszönöm”-öt ki nyög ni Gé zá nak. Erõl köd ve

eme lem fel a föld rõl Kis dom bit, ama zok ra rá se né zek, csak hal-

lom, hogy jön nek utá nam, húz zák a föl dön a fá radt lá bu kat.

Mit mon dok Any já nak? Nem tu dok ha zud ni. Mit mon dok

ne ki?

Me gyünk föl a lép csõn. Meghallja bent rõl, a kony há ból,

fut ki nyit ni az aj tót. Ott áll, vár.

– Hol vol ta tok?

– Anyó kám – kez dem mon da ni kín nal –, a Ger gõ...

Ab ban a pil la nat ban el akad a sza vam, és majd el ej tem a

Kis dom bit. Any ja szok nyá ja mö gül vi gyor gó gye rek po fa kan-

di kál ki, te le ken ve pa ra di csom szós szal. Andrisék fel vi sí ta nak,

ro han nak oda, öle lik, csó kol ják, üvöl te nek:

– Ger gõ! Itt a Ger gõ! – Egész meg van nak vesz ve. And ris

fel kap ja, úgy ug rál ve le. Az ar cá ba ka cag:

– Hol vol tál, te bü dös? Hol vol tál?! – S ott tán col Petyó is, és

ki a bál ös sze vis sza, mint egy há bo ro dott, már at tól fé lek, csak-

ugyan meg õrül nek örö mük ben. Kis dom bi is fel nyit ja a sze mét

az ék te len zaj ra, az tán be csuk ja, megint ki nyit ja, ne he zen éb red,

de mi kor meg ér ti, mi tör tént, kéz zel-láb bal ka pá lóz va igyek szik

le fe lé az ölem bõl, és sza lad oda õ is Ger gõ höz, akit And ris köz-

ben új ra le tett a föld re, át öle li a nya kát, mint egy sze rel mes, és

nagy, me leg csó kok kal nyal ja le ar cá ról a pa ra di cso mot.

43

Any ja nem igen ér ti, mi ez, de meg ha tó dik õ is, szót la nul

néz zük õket egy-két per cig. Az tán amíg meg mos suk ke zü ket,

ar cu kat, hogy gyor san le ül hes se nek en ni, szag ga tott fél mon-

dat ok ban el da do gom ne ki a do log lé nye gét.

– Már ti zen ket tõ óta itt hon van – mond ja. – Egy ház be li

kis lány hoz ta ha za.

Ez tör tént:

Tíz óra tájt, mi kor meg szö kött – egy kis kitérõ után az út

men ti bok rok kö zé, ahol el hagy ta a szvet te rét –, to vább bal la-

gott a Re ge út sar ká ra. Ott az egyik épü let ben kis mo zi nyí lik

az ud var ról, an nak az elõ csar no ká ba té vedt be, épp mi kor tó-

dult be a kö zön ség a va sár nap dél elõt ti ma ti né ra. Meg lát ta az

em lí tett is me rõs kis lány, be vit te ma gá val, per sze jegy nél kül

mint négy éven alu lit. El aludt az ölé ben, de elõadás után fel-

éb redt, és ak kor szé pen ha za hoz ta. Azon a rö vid úton, úgy

lát szik, sen ki se vet te ész re, mi lyen gye re ket visz.

Meg jegy zem, a mo zi elõtt is állt va la ki, mi kor jött ki a nép,

de a nagy tu mul tus ban nem lát ta meg Ger gõt. Ta lán a zöld

szvet tert fi gyel te, s ak kor az már nem volt raj ta.

Aj, fi a im, fi a im!

Most ott ül nek a kis asz tal kö rül, né gyen a négy ol da lán.

Esz nek. A há rom na gyobb a le vest ka na laz za, Ger gõ a pa ra-

di cso mot. Fe lét a nya ká ba csur gat ja, már megint csu pa

ma szat.

A töb bi ek rá-ránevetnek. Jó ked vû ek, elé ge det tek. Ke rek a

vi lág, nincs sem mi hí ja. És õk még azt hi szik, sze gé nyek,

hogy nem is lesz so ha.

1958

44

Lány, de jó

Mi e lõtt Pan ni szü le tett, szi lár dan el vol tam szán va, hogy

megint fi am lesz. Kér dez get ték az is me rõ sök ré gi jó szo kás

sze rint, mit vá rok.

– Ter mé sze te sen fi út.

Si ke rült is meg gyõz nöm a ba rá ti ér dek lõ dõk nagy ré szét,

hogy lány ra nincs esély. El hit ték, hisz az ed di gi ered mény

mel let tem szólt.

Azt azon ban nem csak ve lük nem kö zöl tem, már ma gam

is alig em lé kez tem rá, hogy ele in te And ris is, Petyó is

Ka ti név re hall ga tott hó na po kon át, míg ki nem de rült a

té ve dés. Pannival for dít va tör tént a do log: õ már leg-

zsen gébb if jú sá gá ban a Ta más Ba lázs ne vet nyer te. Így

még az is biz to sít va volt, mi le gyen, ha iker fi úk szü let né-

nek.

Lány ne vet el len ben még fel té te le sen se ka pott. Any ja az

utol só na pok ban kez dett el nyag gat ni:

– Te, ha még is lány lesz?!

45

– Ak kor majd adsz ne ki va la mi ne vet.

Er re nem szólt, de lát tam, hogy el szo mo ro dott. Fájt ne ki,

hogy egy-két nap ja van hát ra, le het, hogy kín nal meg szül egy

kis lányt, s én majd nem vál la lom. Még a ne vén se va gyok haj-

lan dó gon dol koz ni.

Hall ga tunk mind a ket ten.

– Hát le gyen An na – mond tam vé gül.

Er re megint fur csán né zett rám: így hív ták azt a lányt, akit

õe lõt te akar tam fe le sé gül ven ni. De ez ne kem is csak ak kor

ju tott már eszem be.

– Var ga An na – mond ta las san. – Csú nya. Csu pa a.

– Pan ni – fe lel tem. – Így hív ja majd úgy is min den ki. – Var-

ga Pan ni.

Így már job ban tet szett ne ki. (Az il le tõ lány nak An nus volt

a be ce ne ve, so ha sen ki nem hív ta Panninak.)

– Pan ni – kós tol gat ta. – Nem rossz.

– Én azt se bá nom ugyan, ha Mag dus lesz. Csak azt te nem

sze re ted.

Õ ugyan is Mag da, és so se sze ret te a ne vét.

– Nem, ak kor le gyen in kább Pan ni. – (A ki seb bik lá nyunk

az tán csak Mag dus lett, ad dig ra meg ad ta ma gát.)

Eb ben ma rad tunk. De õ is fi út várt azért az utol só per cig.

Két is me rõ sünk – két idõ sebb ha ja don – szállt csak per be

ve lem. In ge rel te õket, gon do lom, a fenn hé já zó áb rá za tom.

Az egyik már felül járt a har min con, a má sik a negy ve nen is,

alig ha re mél het ték, hogy még pár juk ra lel nek. Ki nem áll hat-

ták a nõi ne met le né zõ fér fi a kat.

– Hogy le het így be szél ni? – tá mad tak rám. – Jaj, csak lány

len ne! De jót ne vet nénk!

Ad dig-ad dig, hogy kény te len vol tam fo gad ni ve lük egy

do boz bon bon ban. Ha fiú lesz, a fe le sé gem kap ja, ha lány,

ak kor õk.

De a bon bon nál is job ban örül tek az tán an nak, hogy iga-

zuk lett. Ug rál tak és tap sol tak örö mük ben – egész ne mük

ne vé ben ül tek fe let tem di a dal mat.

Én nem vol tam ilyen vi dám. Túl sá go san be le él tem ma gam az

46

öt fiú rög esz mé jé be. Mint a kótya

ru lett já té kos, aki már négy szer nyert

a pi ro son, és zo kon ve szi, hogy ötöd-

jére fe ke te jön ki.

Ez út tal csak ugyan fe ke te jött ki:

a négy pi hés fe jû, szõke fiú után

Pan ni meglepõen hos szú, fe ke te

haj jal ér ke zett a nap vi lág ra. Any ja

ezt igye ke zett is mind járt fel hasz-

nál ni zord szí vem meg lá gyí tá sá ra:

– Lá tod, a te faj tád. Iga zi kis kun.

Ez csak ugyan nem ha gyott egé-

szen hi de gen. A ger mán erõ sza kos-

sá got so se szí vel tem. S a ne gyed-

rész nyi né met vér ed dig ha tá ro zott

hó dí tó tö rek vé se ket mu ta tott a

csa lád ban.

De a fõ érv még se ez lett az tán

Pan ni mel lett, ha nem hogy mi lyen jó. Lány, de jó.

Aki nek volt már gye re ke, tud ja, hogy az el sõ hat hét szo-

kott a leg ne he zebb len ni. Kö rül be lül en nyi idõbe te lik, míg

si ke rül be ido mí ta ni a pi cit, hogy éj sza ka is van a vi lá gon. S

ak kor le he tõ leg hall gat ni il lik.

Az ido mí tás hoz is ér te ni kell per sze. Sõt nem csak a gye re-

ke ké hez, ha nem a fér je ké hez is, akik még nin cse nek szok va a

há zas élet ilyen ke ser ve i hez. Hisz ed dig in kább csak a mé zét

kós tol gat ták.

An nak ide jén, az And ris szü le té se utá ni he tek ben én is

majd a fal ra mász tam, mi kor éj sza kán ként új ra meg új ra

rá kezd te.

– Jaj, csi nál junk már ve le va la mit. Nem ké ne még is meg-

szop tat nod? – Hal lot tam, hogy egyik-má sik ma ma éj jel is ad

a ma gá é nak, meg fe le zi az es ti és a haj na li szop ta tás köz ti

szü ne tet. Ha ra gud tam Any já ra, hogy õ nem haj lan dó erre,

mondván, hogy pi hen ni kell a gye rek gyom rá nak. In kább

bõ ge ti.

47

Õ még bír ja hall gat ni va la hogy, el-elszundikál köz ben a

vál la mon, de ne kem már úgy vib rál min den szál ideg a fe jem-

ben, mind járt meg õrü lök.

– Evett az es te ren de sen?

– Nem, nem et te meg az adag ját, el aludt köz ben, és hi á ba

éb reszt get tem.

– De hát most éb ren van!

– Jaj, nem ér ted, hogy így is rossz evõ? Ha éj jel is adok

ne ki, nap pal még úgy se eszik.

– De mi kor éhes a nyo mo rult!

– Hagyj már en gem bé ké ben! Én kín ló dok ve le egész nap,

te meg nyu god tan ha za jössz es te, és nem ér de kel más, mint

hogy al hass. En nyit te is ki bírsz.

– Pszt, most el hall ga tott.

Ez a leg ideg té põbb, hogy idõn ként ab ba hagy ja, s ak kor

iz ga tot tan, már-már re meg ve fi gye li az em ber, nem kez di-e

új ra... Min den má sod perc egy újabb hal vány re mény ség,

hogy ta lán még se... és ak kor megint rá zen dít:

– Oááá! Oááá! Oááá!

Már majd a ha ja mat tép tem. Két ség beej tõ!

Ak ko ri ban csak ugyan an nak érez tem. De hát mi kor volt

az? Pan ni, ha sírt is, már alig za vart. Vagy sü ke tebb let tem

az óta, vagy edzet tebb. – Oááá! Oááá! – Mi ez ah hoz ké pest,

ahogy a na gyob bak böm böl nek?

S még er rõl is le szo kott két hét alatt. Nap pal jó kat evett,

éj sza ka pe dig aludt, mint a tej. Any ja nem gyõz te di csér ni:

– Hát lát tál már ilyen kis an gyalt? Hal lod, mi lyen éde sen

szu szog?

Az õ ido mí tá sa egy ket tõ re vé get is ért. Az enyém azon ban

még nem. Any ját to vább rág ta a ré mí tõ gya nú, hogy én iga-

zá ból még se sze re tem Pan nit.

Csal ha tat lan je le it vet te ész re en nek.

Már a kór ház ban kér dez te, mi be fog juk fek tet ni. Vet tem-e

ne ki új kis ágyat.

Ti tok za tos ar cot vág tam.

– Majd meg lá tod.

48

Ezek után azt gon dol ta, va la mi meg le pe tés ké szül. El is

áb rán do zott raj ta, mi le het az. Ta lán egy szép, hó fe hér gye-

rek ágy. Hisz Pan ni lány, ne ki az jár, nem kö zön sé ges, fes tet-

len fa ágy, mint a fi úk nak.

Mi kor ha za ér tünk, né zett is mind járt kö rül, hol le het.

Nem lát ja se hol. El len ben ott áll az egyik sa rok ban a ho ked li,

raj ta egy hos szú kás fo nott kosár. Olyan mó zes ko sár fé le, de

ab ból is a leg ol csóbb.

Majd el sír ta ma gát. Hát ez a meg le pe tés? Az el sõ gye re-

künk, aki nek nincs ágya.

– Ha nincs pén zem! – ma gya ráz tam ne ki. – Hát nem ér ted,

hogy nincs?

– So se volt! Ma gá nak so se volt pén ze! Min dig azt mond ja.

De a töb bi nek tu dott ágyat ven ni. Hisz ez életveszélyes! Ezt

úgy le fog ják lök ni a gye re kek a ho ked li rõl! Nem! Én eb be nem

fek te tem!

Két szé ket tol tunk vé gül a fal mel lé, tám lá já val ki fe lé,

azok ra tet tük a ko sa rat. De õ ak kor se bé kélt meg egé szen.

Az is ron tot ta a dol got, hogy Ger gõt, aki ed dig ve lünk

aludt, Pan ni mi att még az nap át to lon col tuk ágyas tul a má sik

szo bá ba, a báty ja i hoz. Nyû gös kis kö lyök volt ak ko ri ban,

el kí noz ta az örö kös gen nyes fül gyul la dás, s nem akart se hogy

se meg len ni az új he lyén. Ott kel lett ül nöm mel let te, míg el

nem aludt, kü lön ben fel állt az ágyá ban, ráz ta a ro zo ga fa rá-

csot, és üvöl tött utá nam.

Én ha már ott vol tam, me sél tem per sze a tár sa ság nak, meg

dú dol gat tam ne kik, míg el nem szen de red tek.

Csak hát Any ja is gye rek még egy ki csit. Fáj a szí ve, hogy

egész nap nem lát, jó kor reg gel el me gyek dol goz ni, es te

jö vök meg, de ak kor se va gyok ve le, nem se gí tek ne ki für-

det ni Pan nit, nem ülök le mel lé, míg szop tat ja, be te lep szem

a má sik szo bá ba, a fi úk kö zé. Mi re el al ta tom õket, és ne ki is

jut na be lõ lem, már csak dû lök el a fá radt ság tól.

Hi á ba mon dom ne ki, hogy ez csak na po kig lesz így. Õ

úgy ér zi, már tõ le is el hi de gül tem, nem sze re tem úgy, mint

ed dig.

49

Igaz, nem is csak na po kig tar tott. Úgy rám kap tak a fi úk,

le he tet len volt sza ba dul nom tõ lük. Min den es te ki kö ve tel ték

a ma gu két.

Hisz ha õ is rá ért vol na, hogy oda ül jön kö zénk! De õt haj-

tot ta a ma ga mun ká ja, még ilyen kor se volt meg ál lá sa. Köz-

ben pe dig gyûlt ben ne a halk ke se rû ség. Hát le het az, hogy

én ilyen ko misz le gyek, és így bán jak ve lük, csak azért, mert

a Pan ni lány nak szü le tett?

Mit gon dolt, mit nem, el kez dett ug rál tat ni.

– Te gyen már fel egy kis für dõ vi zet Panninak! Nem, ab ba

a nagy pi ros ba. Néz ze csak meg, elég me leg-e már! Ad dig

be hoz hat ja a tek nõt. Jaj, hagy ja most a gye re ke ket! Vár ja tok

már, Ap ja most ne kem se gít! Fe küd je tek szé pen, ak kor nem-

so ká ra vis sza megy. Kész a víz? Gye re, Pan ni kám! Ezt a

pe len kát dob ja már ki. Jaj, hisz ez for ró! Hi de get, gyor san

hoz zon egy kis hi de get. Ne hogy túl so kat önt sön be le! Ne

sírj, Pan ni kám, mind járt kész le szünk. Gyor san a le pe dõ jét!

Gyor san! Jaj, hát ho va tet te? Meg õrü lök! Hisz megfagy!...

An nyi iz ga lom ba ke rült ez ne ki, sok kal ol csóbb lett vol na,

ha ma ga csi nál ja. De õ nyil ván mást is akart, mint a ma ga

könnyebbségét: azt, hogy baj lód jak én is a Pannival, ve szõd-

jek ve le – és így sze res sem meg.

Volt eb ben lo gi ka – nõi lo gi ka per sze.

Ron da, ön zõ frá te rek va gyunk mi, apák, ez az igaz ság. Szá-

munk ra a gye rek csak él ve ze ti cikk. Azt sze ret jük raj tuk, hogy

örö möt sze rez nek, friss, üde gyö nyö rû sé ge ket a mi már szik ka-

dó szí vünk nek. Egy-más fél éves ko ruk ban sze rel me se dünk

csak iga zán be lé jük, mi kor már ka cag ni és ga gyog ni tud nak,

öl be ké redz ked ni, oda búj ni, hí ze leg ni. Vagy kö rül ti peg ni ap ju-

kat, vagy sé tál ni ve le, ke zü ket nyújt va ne ki, azt a me leg kis

man csot, mely szin te el vész a mi nagy mar kunk ban. Ak kor

igen, ak kor már majd hogy meg nem es szük a ki csit.

Az anyák sze re te tét vi szont – fõ leg ele in te – in kább a fáj-

dal mak táp lál ják. Min den kín, amit a mé hük ben meg fo gant,

majd a tes tük bõl vé re sen ki sza ka dó kis fé reg okoz ne kik, ben-

nük – fur csa mó don – fél tõ ra gasz ko dás ra vál tó dik át. Szen-

50

ved tek ér te, azért sze re tik. Oda adóbb, iga zabb ér ze lem ez,

mint a mi enk. Aki ezt nem ér ti, na gyon ke ve set ért a fér fi és

a nõi ter mé szet kü lön bö zõ sé gé bõl. Pe dig itt rej tõ zik va la hol

a sze re lem leg mé lyebb tit ka is.

Én ez után se tud tam per sze Any ja mód já ra sze ret ni Pan nit.

De jám bor em ber lé vén, el se va dul tam tõ le. Õ pe dig nõtt

köz ben és éde se dett, mint min den ilyen ki csi gye rek.

Egy nap azt mond ja Any ja:

– Te ez már ke gyet len ség, hogy még min dig eb ben a ko sár-

ban tart juk. Nézd, hogy fek szik ben ne! Mint egy nyo mo rék!

Ki se tud ja ren de sen nyúj ta ni a lá bát.

Csak ugyan épp fel húz ta egy ki csit a lá bát, de azért még

nyu god tan ki is nyújt hat ta vol na. Pan ni-ügyek ben azon ban

már meg szok tam, hogy nem vi tat ko zom. Men tem szó nél kül

a má sik szo bá ba, és hoz tam át a Ger gõ ágyát.

– S Ger gõ vel mi lesz?

A meg ol dás ne kem már rég a fe jem ben volt, de ed dig nem

mer tem elõ ho za kod ni ve le. Ger gõ át megy a Kis dom bi ágyá ba,

Kis dom bi meg láb tól a Petyóéba. Va la hogy meg lesz nek.

– Szó se le het ró la! Meg õrül tél? Agyon rug dos sák egy mást.

Sta fé tá ban üvöl te nek ne-

künk egész éj sza ka.

Pan nit már át is tet tem az

ágy ba, ví gan ka pá ló zott

ben ne. De er re mind járt

nyúl tam ér te, hogy ki ve-

gyem, és visszarakjam a

ko sár ba.

Any ja azon ban meg fog ta

a ke zem. Úgy lát szik, hir te-

len meg

fáj

dult a szí

ve a

lá nyá ért.

– Várj! Pró

bál

juk meg.

Egy éj sza ka meg pró bál hat-

juk.Elég zû rös éj sza ka volt.

51

No, gon dol tam, Any ja reg gel min dent vis sza csi nál. Vár tam is

más nap, mi kor szól már. Ta lán es te. Nap köz ben még az ágy-

ban hagy ja Pan nit.

Nem szólt es te se. Én se szól tam. Az ágy szép csön de sen a

Pan nié lett.

Tel tek a he tek, a hó na pok. Pan ni na gyo kat evett, ki göm bö-

lyö dött, szép pu fók kis lány ké pe lett. Hos szas té to vá zás után a

se szí nû sze me is meg bar nult, kí ván csi an te kin ge tett ki foly-

ton az ágy rá csa mö gül.

– Mit le sel, te? Ne less! – szól tam rá né ha. – Any ja, nézd,

ez már megint le sel ke dik.

– Te rossz! – ment be le õ is a já ték ba. – Ki kapsz. Hát il lik ez?

Rossz Pan ni!

Mi re el gör bül a kis szá ja, el kezd hüp pög ni.

Any ja oda van örö mé ben.

– Nézd, ez már ér ti! Jaj, de drá ga! Nem vagy rossz! Te vagy

a leg jobb. Ir tó sze ret Any ja! – és meg ha tot tan csó kol gat ja.

Hó na po kig tart ez az idõ szak, mi kor egy szót se tud be szél-

ni a gye rek, de már sok min dent meg ért. Ül az ágyá ban a kis

né ma, és néz, fi gyel, hall ga tó zik. „Tes sék le fe küd ni!” – ki ál tok

rá tet te tett szi go rú ság gal. Mint ha va la mi ros sza sá gon kap tam

volna, úgy bú jik le gyor san, vág ja le ma gát, de köz ben to vább

les a nagy dió sze me i vel, lát ja, hogy ne vet nek raj ta, és vi gyo-

rog va, bol do gan kel fel megint. Csak já ték. S már vár ja, hogy

megint rá ki ált sak.

Fi gye lem, hogy a fi a im is egy re töb bet sün dö rög nek kö rü-

löt te.

– Ne kem ne hogy tût te gyen az ágyá ba valamelyikõtök! –

mor du lok rá juk, mert múlt kor egy var ró tût szed tem ki aló la.

– Nem is mi vol tunk! – til ta koz nak fel há bo ro dot tan.

Hal lom egy nap a kony há ból, hogy na gyon ví gan van nak

oda bent. Be le sek az aj tó ré sén, az tán sza la dok Any já ért a für-

dõ szo bá ba.

– Gye re, hagyd most a mo sást, ezt mu száj meg néz ni.

Pan ni kint van az ágyá ból, s Petyó ölé ben ül a re ka mi én. A

le pe dõ jét is ki vet ték, Kis dom bi és Ger gõ fog ja két fe lõl, s

52

mö gü le And ris ku kucs kál Pannira. Hol el tû nik, hol ki bú jik,

egy szer fönt, egy szer lent, min dig más fin tort vág va. Hol az

ar cát fúj ja fel két fe lõl, hol a szá ját tát ja ki, és hü lye kép pel

ló gat ja ki a nyel vét, hol vi cso rog és ugat – fé lel me tes te het ség-

gel játs sza a há bo ro dot tat. Pan ni né zi, tud ja, hogy ez ne ki

szól, s mind un ta lan fel ka cag, úgy, ahogy még so ha nem lát tuk

ne vet ni, te li tü dõ bõl, han go san. Petyó fél re húz za a nya kát,

úgy le si félhátulról, hogy ne vet, s még Kis dom bi és Ger gõ

te kin te te is fel vált va jár And ri son és Pan nin, õk is azt él ve zik

a leg job ban, ahogy a ki csi bõl ki-kibuggyan az öröm. Tud ják,

hogy most er re megy a já ték, mi nél csen gõbb han go kat csal ni

ki eb bõl a csu dá la tos kis em be ri hang szer bõl, ame lyik nem ré-

gen még csak nye ke reg ni tu dott...

Ki csi a rés, alig egy ujj nyi, de nem me rem kij jebb nyit ni az

aj tót, ne hogy meg ri ad ja nak. Vissza foj tott lé leg zet tel fi gyel jük

õket. Any ja iz ga tot tan oda-odasúgja:

– Most nézd a Pan nit! Most! Lá tod?

Lá tom. S úgy ér zem, az ilyen rit ka pil la na to kért ér de mes

él ni ezen a vi lá gon.

1958

53

Népszaporulat

An nak ide jén, mi e lõtt ös sze há za sod tunk, az zal ri aszt gat tam a

pá rom: úgy jöj jön hoz zám, hogy ak kor sok gye re ket kell szül-

nie.Alig volt ti zen hét éves, pró bá lat lan, tö ré keny gim na zis ta

lány. Azt se bán tam vol na tán, ha meg ré mül és el fut – hisz

hogy is vol na még as szony nak va ló?

Õt azon ban bán tot ta, hogy nem bí zom ben ne. Szül õ

ne kem, ne fél jek, egy re gi men tet.

Így évõd tünk kön nyû, sze rel mes szív vel, és ma gunk se tud-

tuk, mi lyen ha lá los ko mo lyan. Ne kem ak kor sej tel mem se

volt, mi cso da erõs lé lek la kik ab ban a kis kö lyök lány ban.

Hogy fog ja majd õ a párt ját az el sõ perc tõl kezd ve mind egyik

pi ci nek, nem is mer ve al kut fe lõ lük még gon do lat ban se. Egy

gye re künk se volt, ame lyik ne érez het te vol na már ilyen kor, a

vér erek, ideg pá lyák, áram ló ned vek tit kos hír adá sa i ból, hogy

öröm mel vár ják a vi lág ra.

Kü lön ben elég kön nyen hord ta õket. Meg há lál ták, hogy jó

szív vel volt hoz zá juk, nem gyö tör ték ros szul lé tek kel, há nyá-

sok kal, gyön ge sé gek kel, for más nak hagy ták az ar cát, ham vas-

nak a bõ rét. As szo nyok meg is kér dez ték né ha uta zás köz ben,

még mi kor a leg ki seb bet hord ta is:

– Ugye, az el sõt vár ja, ked ves? – Ott ál lok mel let te, sze ret-

ném, ha meg elé ged ne egy fej rá zás sal vagy „nem”-mel, de õne-

ki nin cse nek ilyen ag gá lyai. Bol dog mo sol lyal vág ja ki:

– A ha to di kat.

– Csak nem? Iga zán?

S néz nek rá, ki ámul doz va, ki ször nyül köd ve. Meg fél

szem mel rám is, mi cso da fér je le het en nek.

A gye re kek is ész re ve szik per sze, mi lyen „kö vér” az utób bi

idõ ben. Mon dom ne kik:

– Tes sék szé pen ki ta ka rí ta ni a szo bá to kat, ös sze szed ni a

koc ká kat, ki sö pör ni a té pett pa pí ro kat. Ne vár já tok, hogy

még ezt is sze gény anyá tok csi nál ja.

54

Petyó meg kér di:

– Mert ne ki na gyon fáj a ha sa? – (Hal lot ta biz tos, hogy a

de re kát fáj lal ta, s õ így ér tet te.)

– Bi zony – mon dom –, már an nyit dol go zott és haj la do zott

mi at ta tok, hogy egész meg da gadt ne ki.

Nem mint ha el hin nék. Tud ják õk jól, mi rõl van szó.

– És az a kis gye rek is min dig rúg ja, ugye?

– Az is ám. Még az a sze ren cse, hogy nincs a lá bán ci põ.

Ez jó, ezen el le het fan tá zi ál ni. Hogy mi vol na, ha len ne.

Az zal rég tisz tá ban van nak, hogy az idõ rõl idõ re meg je le nõ

új kis test vé rek hon nan ke rül nek elõ. Any ja min dig be megy a

kór ház ba, s ott a dok tor bá csi ki kul csol ja ne ki. Vi lá gos.

Tü rel met len ked nek is né ha, mi kor megy már. Hi szen

múlt kor is ígér te, hogy ha jók lesz nek, nem so ká ra hoz za

ne kik az iga zi sí ró ba bát. Lás suk hát!

De mi se ért jük már, mi lyen so ká ké sik. Rég be töl töt te a

ki lenc hó na pot.

– Jól mond tad – ug ra tom Any ját –, hogy úgy rúg, mint egy

kis csi kó. Az is lesz, meg lá tod, azért szü le tik tíz hó nap ra. A

gye re kek meg fog nak vesz ni örö mük ben.

Bá gyad tan el mo so lyo dik, el kép ze li nyil ván õ is, hogy

uj jon ga nák kö rül a nyi ho gó kis tál tos-test vé rü ket. De lá tom

raj ta, hogy nincs most ked ve tré fál koz ni. Rosszul is esik tán

ne ki.

– Mi baj van, ked ves? Csak nincs va la mi baj?

Meg fog ja a jobb ke zem, ma gá hoz húz za, rá hajt ja az ar cát.

De nem fe lel. Én is el hall ga tok. Má sik ke zem mel a ha ját

si mo ga tom.

Ér zem, hogy szi vá rog nak a kön nyei.

Fö lé be ha jo lok, hogy meg csó kol jam. Ak kor egy szer re han-

go san fel zo kog.

Ijed ten csó kol ga tom, de ér zem, hogy ezt se kí ván ja most,

csak tû ri. Nem tu dom, mit csi nál jak, mit mond jak: fé lek, bár-

mit mon da nék, üre sen csen ge ne, nem len ne a han gom ban

an nyi ér zés, ami most meg tud ná fog ni a szí vét. Csak a ha ját

si mo ga tom, õ meg fog ja a jobb ke zem, rá bo rul és zo kog.

55

– Ha rag szol rám? – kér dem su sog va, mi kor egy kis sé

el csön de se dik.

Meg ráz za a le haj tott fe jét, de nem szól, to vább sír do gál.

An nyi ra bát ran ment min dig szül ni, eszem be se jut, hogy

ami att le het ne így oda. Vagy még is?

– Félsz, ked ves?

Er re föl eme li ki sírt, kön nyes ar cát. Rám néz kö nyö rög ve.

– Apjácska, ne hagy jon el en gem. Én olyan ros szat ér zek.

Ilyet még so se érez tem. Mi lesz, ha én most meg ha lok? Ma ga

min dig ott ha gyott en gem, most ne hagy jon, ugye, nem hagy

el egy perc re se?

– Nem, nem, meg lá tod, ott le szek ve led.

– De nem en ge di el kül de ni ma gát? Mond ja, hogy nem

en ge di! Mit csi ná lok én egye dül, ha csak ugyan... és ma ga

nem lesz ott ve lem?

S megint foly nak az ar cán a kön nyek.

Csi tít ga tom, be céz ge tem, las san meg nyug szik. Egy szer csak

hal lom a sza bá lyos, mély, gye re kes szu szo gá sá ról, hogy al szik.

Mi lyen iga za van! Csak ugyan ott hagy tam min den szü lés kor

egye dül, ár ván. Több nyi re éj sza ka volt, mi kor be vit tem a kór-

ház ba, a szü lé szet re, és mi kor meg mond ták, hogy én nem

ma rad ha tok ott, el men tem. Õ meg ab ban a tu dat ban kín lód ta

vé gig az el kö vet ke zõ órá kat, hogy ha vá rat la nul ba ja es nék,

en gem nem hív hat oda, nem va gyok se hol, éle te leg ne he zebb

per ce i ben nincs sen ki je, nincs, aki tõl ereje fogytán, bú csú zó ra

egy vi gasz ta ló szót vagy kéz szo rí tást kap hat na. S én ezt nem

ér tet tem: ha utó lag fel-felhányta, mért men tem el, nyu god tan

ér vel tem az zal, hogy hisz el küld tek, meg mond ták, hogy nem

ma rad ha tok. Gye re kes kép ze lõ dés nek tar tot tam, hogy úgy

sze ret ne szül ni, hogy gör csö sen a ke zem be ka pasz ko dik, és

szo rít ja vál tig, és el nem eresz ti...

De most itt al szik az ölem ben, meg nyu god va. Hát ha most

az egy szer még se csa pom be.

1956 de cem be ré ben volt ez.

Más nap éj jel je lent ke zett a gye rek. Fo gas már nem járt,

ta xi se, a ki járási ti la lom mi att. Men tõ au tót kel lett hív ni.

56

Azt hit tük, már az se jön. Nyug ta lan, ne héz éj sza ká ja volt

a vá ros nak. Itt-ott lö völ döz tek.

A gye re kek alud tak, mi fel öl töz ve jár kál tunk a szo bá ban,

egy re ide ge seb ben. Már tíz per cen ként jöt tek a fá já sok.

Ha to dik gye rek. Ez, ha egy szer út ban van, nem vár. El kel-

57

lett vol na in dul ni in kább gya log. De már az is ké sõ, a hegy-

te tõ rõl le a Já nos-kór há zig, tel jes sö tét ség ben, hisz az ut cai

lám pák se ég nek, s az út ha vas, csú szós – le he tet len.

Ak kor mint ha va la mi zú gást hal la nánk oda kint rõl. Ki nyi-

tom az ab la kot. Igen, itt a men tõ au tó!

Több mint más fél óra hosszat tar tott, amíg fel ér tek. Nem

mer tek a fõ út vo na lon, az Is ten he gyi úton jön ni, mel lék ut cá-

kon ka nya rog tak, s el akad tak köz ben.

Fel se gí tem Any ját, utá na én is fel lé pek. Azon nal rám szól-

nak:

– Tes sék ké rem le száll ni! Nem le het.

Ma gya rá zok, kö nyör gök, pénzt kí ná lok, hi á ba. Az ápo ló

már in ge rült.

– Nem ér ti, hogy a fe le sé ge ér de ke? Ha fel tar tóz tat nak, baj

le het.

Er re rám szól Any ja csön de sen:

– Menj csak! Vi gyázz na gyon a gye re kek re!

Az tán el in dul ve le a ko csi, én pe dig di de reg ve bá mu lok

utá na, a vak sö tét, fa gyos éj sza ká ba...

A pi ci, mint más nap reg gel meg tud tam, még haj nal elõtt

meg lett. A rossz sej tel mek nem vál tak va ló ra, nem volt sem mi

komp li ká ció.

Nem is lett kis csi kó. Ele ven kis szõ ke lány lett: Kismagdus.

Mi kor be men tem ko ra dél elõtt a kór ház ba, Any ja már

vi dá man fe küdt az ágyá ban, egy ki csit se volt sá padt, so ha

szü lés után ilyen nek nem lát tam.

– Jaj, de jól né zel ki! Ne ked min dig szül ni ké ne.

Ezt azért zo kon ve szi, lá tom az ar cán.

– Na, ne ha ra gudj már – mon dom ne ki. – Csak úgy örü lök!

Na gyon fél tet te lek.

– Nem is tu dott már alud ni, ugye, mi u tán el jöt tem? Le se

fe küdt.

– De még alud tam egy ke ve set – val lom be za var tan.

Mo so lyog. Meg fo gott.

– Amíg én szül tem. Azt hi szi, nem tud tam? Jaj, úgy is me-

rem már ma gát!

58

Er re mit mond jak? In kább hall ga tok. Bûn bá nó arc cal kez-

dem ki ra kos gat ni az ak ta tás ká mból, amit hoz tam ne ki, pis kó-

tát, be fõt tet, cso ko lá dét, al mát... Hadd lás sa, hogy tö rõ döm

én azért ve le. Ja és a vi rág, azt el is fe lej tet tem oda ad ni, mi kor

be jöt tem. Ki bon tom a pa pír já ból, és fél sze gen át nyúj tom.

Há rom szál dísz cik lá men.

Et tõl meg ha tó dik. Ön kén te le nül meg sza gol ja, per sze nincs

sza ga.

– Szeg fût sze ret tem vol na hoz ni – men te ge tõ zöm –, de

sem mi más nem volt itt a sar kon.

Nem mond ja, hogy ak kor mért nem men tem el más ho vá.

Nem, iga zán örül ne ki. Egy szer ez is ma gam tól eszem be ju-

tott, hogy vi rá got hoz zak.

Be te szem egy po hár víz be, az tán le ülök az ágya mel lé,

meg fo gom a ke zét. Néz zük egy mást szót la nul, õ en gem sze-

líd, anyás ko dó fö lén nyel (hisz most megint õ volt a nagy), én

õt egy kis alá zat tal. Az tán már min den fö lény és alá zat nél kül,

egy más sze mé ben el me rül ve.

Más nap dél után, a hi va ta los lá to ga tá si idõ ben Kismagdust

is meg mu tat ják a cse cse mõ szo ba üve ges aj ta ján ke resz tül.

– Hogy tet szik? – kér di Any ja, mi kor vis sza me gyek hoz zá.

– A töb bi még csú nyább volt – fe le lem dip lo ma ti ku san. –

Ez is nagy or rú, de nem an nyi ra.

– Ne vic celj már! – mond ja. (Hol ma gáz, hol te gez.) – Hisz

ez egy sze rû en gyö nyö rû!

Tu dom én, per sze, hogy ezt kel lett vol na mon da nom. De

ha nem jött ki a szá mon! Ne ki kön nyû, õ an nak is lát ja.

Öt-hat nap múl tán a na gyobb test vé rei is ta lál koz nak az tán

ve le, de már oda ha za. A kór ház ba õk nem jö het nek be, ne-

hogy be hur col ja nak a pi cik kö zé va la mi gye rek be teg sé get.

Any ja ezt a szûk he tet is alig gyõz te min dig ki vár ni, hi á ba

ve sze ked tem ve le.

– Ma radj még – ké rem most is, már-már kö nyö rög ve. –

Nyolc na pig nyu god tan ma rad hatsz. Ott hon nem lesz egy

perc nyu gal mad.

– Nem le het – köz li csak nem de rû sen. – Már szól tam, és

59

hol nap reg gel re ki is ír tak. Gye re ér tem mi nél ko ráb ban. De

ott hon ne hagyd ne kem a pó lyát és a ba ba ru há kat!

Ezt min dig kü lön a lel kem re kö ti a Petyó szü le té se óta.

Mert mi kor ve le ké szült ha za, úgy men tem el ér tük szó ra ko-

zott sá gom ban, hogy csak egy ak ta tás ka volt ná lam, né hány

fü zet tel.

– A hol mi hol van? – kér dez te ijed ten.

– Mi fé le hol mi?

– Hát ami ben a Pé tert ha za vi gyük. – (Ak kor még nem tud-

tuk, hogy õ Petyó.)

– Jaj, azt el is fe lej tet tem!

A Té té nyi úti kór ház ban tör tént ez, mi meg ak kor már fent

lak tunk a he gyen. Más fél óra oda, ugyan annyi vis sza. Kí nom-

ban azt ja va sol tam: gön gyöl jük be a csöpp sé get Any já nak

va la mi ru há já ba, és te gyük az ak ta tás ká ba. Csudálkoznak

majd egy ki csit az em be rek, dehát mind egy. Ott hon az tán

úgy is mind járt ren de sen be pó lyál juk.

Nem sok szor lát tam Any ját ki kel ni ma gá ból, de ak kor

igen. Ék te len dü hös lett.

– Meg õrül tél? Ak ta tás ká ba gye re ket? Hát azért szül tem?

Menj in nen! Menj ha za! Menj, aho va akarsz! Nem hal lod?

Majd mi Bogyival el in téz zük. Vidd az ak ta tás ká dat. Vidd

in nen!

Bogyi, a test vér nén je csil la pí tot ta le nagy ne he zen. Hagy-

jon en gem, a fér fi ak mind ilyen maf lák. Õ is mer egy csa lá dot,

itt lak nak nem mes sze, nem rég nõtt ki a gye re kük a pó lyá ból,

azok biz tos köl csön ad ják, ami ne künk kell. Most mind járt

el megy ér te.

Én is ve le men tem. A pon tos cí mü ket, saj nos, nem tud ta,

leg alább egy órá ba telt, mi re meg ta lál tuk õket és sze ren csé-

sen vis sza ér tünk. De én még ak kor is a ka bá tom alá dug tam

az ak ta tás kát, meg ne lás sa Any ja, és el ne fog ja megint az

in du lat.

Más kor vit tem is ma gam mal a hol mit pon to san. Any ja nagy

pas szi ó val pó lyál gat ta be a pi cit, én az tán meg fog tam, a bal

ka rom mal jól alá tá maszt va, le ne lóg jon a fe je, meg ne rop-

60

pan jon va la hogy a de re ka, hisz olyan kis tö ré ke nyek ezek – s

men tünk ha za. Egy ki csit olyas for ma büsz ke ség gel és féls szel,

ahogy a macs ka vi szi a ház szí ne elé ti tok ban szült köly ke it,

mi kor már ki nyílt a sze mük: mi lyen lesz va jon a fo gad ta tás?

And ris, sze gény, so kat sírt an nak ide jén Petyó mi att,

mi kor be ál lí tot tunk ve le. Õ is még csak más fél éves múlt, és

na gyon a lel ké re vet te, hogy már nem egy ke. Ide hoz nak egy

ide gen kis gye re ket, ame lyik foly ton or dít és be csi nál, még is

sze re tik, pe dig õrá hogy ha rag sza nak ér te. S õ nyúj to gat hat-

ja a kar ját, és ri mán kod hat: „embe! embe!” (va gyis ölem be,

ez zel ké re dzett fel min dig), Any ja még is amazt ve szi fel, és

pá tyol gat ja és szop tat ja. Ami kor pe dig õ is oda akar fu ra kod-

ni mel lé je, ha ra gos szó val ker ge ti el. Egy ér zé keny kis

kö lyök szív hogy is bír na ilyes mit meg ér te ni?

De most õ ro han leg elöl, mi kor be nyi tunk, és lel ken de zik:

– Any ja! Any ja! El hoz tad a Kismagdust?

Ak kor meg lát a há ta mö gött en gem a pi ci vel, sza lad oda,

Any ját meg se csó kol ja, és már ott nyüzsög a nyo má ban a

töb bi is, egyik a nad rá gom ba, má sik a ka bá tom ba, har ma dik

a ka rom ba ka pasz ko dik, és rán gat és ki a bál, hogy mu tas sam a

ba bát. Még be se tud tam csuk ni az aj tót a há tam mö gött, dûl

be a hi deg. Be rú gom gyor san a sar kam mal, és si e tek bel jebb,

von szo lom õket ma gam után. Alig bí rom to rok kal:

– Vár ja tok már, na, majd oda bent! – Vég re be ver gõd ünk a

fû tött szo bá ba, ott ki ta ka rom a kis jö ve vény ar cát, kar ja it.

– Na, itt van, néz zé tek!

Egy szer re el csön de sed nek. Né zik szót la nul. Gyu fa szál

uj ja it, csöpp szá ját, gomb szem ét, pi hés ha ját. Õt vár ták. De

fur csa!

Az tán las san ként megint meg jön a sza vuk.

– Ez még nem tud be szél ni? – kér di Kis dom bi.

– De hogy nem. Majd meg hall já tok. Min dig csak azt ki a bál-

ja: „Hovááá? Hovááá?”

– De iga zá ból?

– Iga zá ból még csak tö ri a fe jét, mit is mond jon, ha majd

meg szó lal.

61

Ér dek lõd ve né zik, hogy tö ri.

– Olyan ki csi fe je van!

– Nek tek is ilyen volt, és hogy meg nõtt. Meg a ke ze tek is.

Néz zé tek csak!

Ha son lít gat ják, hogy csak ugyan, men nyi vel na gyobb az

övék. And ris oda nyúl köz ben egy uj jal a kishú ga te nye ré hez,

meg csik lan doz za, mi re az be csuk ja a mar kát.

– Meg fog ta az uj ja mat! Meg tud ta fog ni! – S majd ki bú jik

a bõ ré bõl örö mé ben.

A leg na gyobb iz ga lom azon ban ak ko ri ban tá madt köz tük,

mi kor Pan nit hoz ta ha za Any ja, még más fél év vel ez elõtt.

Ad dig ab ban a na iv hit ben él tek, hogy min den em be ri test az

övé ké hez ha son ló sza bá sú. Ha nem az egyik für de tés kor meg-

lát ták vé let le nül, hogy nem így van. Négy fiú után az el sõ

lány. Nem csu da, hogy el sõ meg le pe té sük ben esze ve szett

üvöl tözést csap tak:

– Nincs is fü tyü lõ je! Nincs ne ki! Any ja, mért nincs a

Panninak?

– Mert lány, lá nyok nak so se volt.

– És ha fiú vol na?

– De hát lát já tok, hogy lány. Ti fi ú nak szü let te tek, õ meg

lány nak.

– Any ja, te is lány vagy?

He te kig for gat ták a fe jük ben ezt a prob lé mát. Ad dig nem

te het tünk oko sab bat, mint hogy min den hû hó nél kül fe lel-

get tünk a kér dé se ik re. Hadd lás sák, hogy ez a vi lág leg ter mé-

sze te sebb dol ga. Hisz azt úgy is az ide ge ik ben ér zik, hogy

egy ben a leg csu dá la to sabb is.

Az õ éle tük tit ka is itt lap pang. Két el len té tes pó lus közt

szik ra csa pott ki – eb bõl let tek. Két pa rá nyi sejt egye sült, és

az az egy sejt – mely ben már ott égett az új élet – megint

szét vált ket té, majd nég gyé, nyolc cá, ti zen hat tá, mil li árd dá:

az õ ke zük ké, lá buk ká, tör zsük ké, fe jük ké, ránk vil lo gó kék

vagy fe ke te sze mük ké.

Ab ban az egy sejt ben már min de nes tül ben ne vol tak.

El-eltûnõdöm né ha: mi te szi egy apa, egy anya gye re ke it

62

an nyi fé lék ké? Az enyé mek is mind éle sen el ütõ jel le mek, hi á-

ba kel tek és nõ nek egy fé szek ben.

Va la mi kor ar ra is gon dol tam: a szü lõk egy más hoz va ló pil la-

nat nyi vi szo nya, ol csó vá gya, lan gyos unal ma, mély szen ve dé lye,

tel jes egy be for rott sá ga, zak la tott küsz kö dé se, fá jó ki elé gü let len-

sé ge, gyöt rel me vagy bol dog sá ga, vagy e ket tõ kö zöt ti, ki tud ja,

mi lyen kü lö nös ér ze lem ölt tes tet egy-egy gye rek ben, és ad ja

meg egyé ni sé gé nek alap tó nu sát. Ez így biz tos nem igaz. De az

ta lán még se egé szen vé let len, hogy el sõ fi unk ban, And ris ban

vá lik még leg in kább széj jel és har col egy más sal Any ja ter mé sze te

és az enyém, ér zés és aka rat sze szé lyes hul lá ma in há nyó dik-ve tõ-

dik sze gény fe je, akár mi ket ten an nak ide jén. A töb bi gye rek már

jó val har mo ni ku sabb lény.

Bár az is me rõ sök nem igen ér tik az ilyen kü lönb ség té te le-

ket.– Ugyan már, hisz ezek mind egy for mák. Ezer gye rek

kö zül is azon nal ki le het ne vá lo gat ni õket.

– Változatok egy té má ra – je gyez te meg egy fi a tal ze ne-

szer zõ ba rá tom.

Akad nak per sze, akik so kall ják is a vál to za to kat. Ki ko mo-

lyan, ki tré fá san. Né me lyi ket az ih le ti meg, hogy hat test vé-

rem rõl és azok szá mos gye re ké rõl is tu do má sa van. Egy má sik

ba rá tom ka já nul szok ta em le get ni ezt a né pi rig must:

A po kol ban van egy fa,

min den ágán hat Var ga;

rázd meg, Is ten, azt a fát,

hadd hull ja nak a Var gák!

De min den ilyen vic ce lõ dés idét len egy ki csit. Le het, hogy

ne kem túl ér zé keny rá a fü lem, de sok szor egy-egy ár tat lan

meg jegy zés is sér ti. Gúnyt vagy le né zést sej tek mö göt te,

an nak a tõ lem ide gen er köl csi fel fo gás nak a gõg jét, mely jám-

bor os to ba ság nak, sõt szé gyen nek tart ja, ha egy csa lád ban sok

a gye rek.

Bár ne héz is le het ezt jó zan és szel meg ér te ni. Hogy egy

63

fi a tal em ber pár er re szán ja leg szebb éve it, ve szõd jék és

nyüvõd jék, gon dok kal öles se ma gát, és még se tud jon any nyit

meg ad ni a gye re ke i nek, amen nyi egy nek vagy ket tõ nek köny-

nyen ki jut na.

Az em be ri bol dog sá got azon ban több nyi re nem ilyen okos

ér vek sze rint osz to gat ja vagy von ja meg az élet. Se a szü lõ két,

se a gye re ke két.

Né ha ta lán igen. Nem vi ta tom el a jo gát sen ki nek, hogy kis

csa lád dal is iga zán elé ge dett, sõt boldog le gyen. S nem tu dom,

van-e na gyobb fáj da lom a föl dön, mint éhes gye re kek vin nyo-

gá sát hall gat ni, vagy lát ni õket, hogy seny ved nek.

Vi gyáz zon, aki ezek ben a dol gok ban íté le tet tesz. Még

ak kor is, ha ne tán tu dó ja má sok éle te tit ka i nak. Hát még ha

nem az!

1958

64

Két Gergõ

Ki men tünk egy szer ha jó val a Lu pa-szi get re. A négy fi út

vit tük. Úgy ter vez tük, hogy ha jó val is jö vünk vis sza

es te.

Oda fe lé na gyon kel le me sen telt az út. Nyár volt, jó me leg,

de a Du na fe lett üdí tõ szel lõk len ge dez tek, s eny hí tet ték a

nap he vét. A ha jó fa rá ban ül tünk, a gye re kek meg gyet et tek,

és a mag já val lövöldöztek a víz be.

El is ér tünk a szi get re. Ott tud tuk meg, hogy az es ti ha jó

nem köt ki, csak a más nap haj na li.

– Hogy le het még in nen vis sza jut ni Pest re?

– Ha csó nak juk nincs, ak kor bi zony csak úsz va.

Any ja et tõl egy kis sé el ked vet le ne dett.

– Mi ért nem néz ted meg job ban a me net ren det?

– Én úgy lát tam ben ne, hogy ki köt az es ti.

– Jaj, csak rád ne bíz za ma gát az em ber! Ret te ne tes!

Ne kem meg van az a jó ter mé sze tem, hogy ami már meg-

tör tént, azon nem sze re tek so pán kod ni.

– Mit iz gulsz? Meg al szunk va la hol, és kész.

– Ha tan? Meg õrül tél? Men nyi pénz van ná lad?

Volt vagy har minc fo rin tom.

– En nyi ért akarsz te hat sze mély re szál lást kap ni egy üdü-

lõ he lyen? És a ha jó je gyek?!

– Mon dom, ne iz gulj. Nézd, ott is, a fák alatt mi cso da jó fû

van. Majd összebújunk, ha hi deg lesz haj nal ban.

A gye re kek nek, per sze, po ko li an tet szett a gon do lat. Saj-

nos, ha ma ro san ki de rült, hogy komp pal át le het jut ni a

bé kás me gye ri part ra, s on nan kö rül be lül négy ki lo mé ter a

fa lu, ahol a HÉV-ál lo más van. An nyit a ki csik is ki bír nak.

Ame lyik na gyon el fá rad, majd vis szük.

El ül dö gél tünk egy da ra big a szi ge ten, mind me get tük a

va jas, zsí ros és lek vá ros ke nye re ket, Du ná ba dob tuk a sár ga-

din nyét, mely mél tat lan nak bi zo nyult em be ri fo gyasz tás ra,

az tán men tünk meg ke res ni a kom pot.

65

Meg ta lál tuk kön nyen, csak a ré vészt nem. De hát majd

elõ ke rül. Nincs olyan ké sõ, rá érünk vár ni.

Ahogy ott ücsör günk a par ton, jön egy má sik utas is. Öt ven

év kö rü li, nagy med ve em ber. Le ül õ is, hall gat. Né zi a vi zet.

Fá radt nak lát szott. Ócs ka ing, nad rág, sa ru volt raj ta, nyil-

ván nem üdül ni jött a szi get re. Kis sé meg gör nyed ve ült, al só-

kar ját a comb já ra fek tet te, ke zét be ló gat ta a tér dei kö zé. Jobb

ke zén mély seb volt a hüvelyk- és mu ta tó uj ja köz ti hús ban,

nem friss seb, de még alig he gedt.

A gye re kek ott ri csa joz tak a há ta mö gött, de mint ha nem is

hal lot ta vol na õket. Csak bá mult ma ga elé, a né mán bal la gó,

piszkos-zöld Du na-víz be, amint eny he hul lá ma it rin gat ta, és

né ha egy-egy nyárfapölyhöt so dort le fe lé.

And ris és Petyó az ös sze kul csolt négy ke zén hur co lász ta

Ger gõt és ki ál toz ta: „Gólya-viszi-afi-át, elej-tia-tojá-sát!”

Az tán Kis dom bit vet ték fel, mert Ger gõ élt a gya nú per rel,

hogy egy szer csak ugyan el akar ják ej te ni, és olyan el szán tan

ka pasz ko dott két kar já val a nya kuk ba, már nem áll ták. De

hagy ta, hogy le te gyék, nem sírt, a bá csit kezd te san dán ke rül-

get ni. Vagy nem is a bá csit, ha nem a ka lap ját, amit ma ga mel lé

tett a fû re. Egy szer csak lá tom, hogy nyúl ér te, és eme li fel.

– Ger gõ!

Meg rez zent a kö lyök, tet te is le mind járt a ka la pot. A jó em-

ber is fel kap ta a fe jét, s olyan hir te len és ri ad tan for dult fe lém,

mint ha vad ide gen lé tem re õrá or dí tot tam vol na. Et tõl én is

meg za va rod tam, néz tünk egy más ra os to bán. Ger gõ fel hasz-

nál ta per sze az al kal mat, s megint a ka lap után nyúlt.

– Ger gõ!

A fér fi lát ta, hogy mö gé je né zek (mi bal ra ül tünk tõ le, a

ka lap a jobb ján volt, azért is nem vet te ész re Ger gõt, mi kor

az elõbb rá ki ál tot tam), s most rög tön ar ra for dult. Egye nest

szem be a gye rek kel.

Õ ült, Ger gõ meg állt, épp egymagasságban volt a fe jük. A

mé lyen ba ráz dált, vi har vert fér fi áb rá zat – tölgy fá ból fa rag-

hat ták vol na – mor dul né zett szem be a csu pa tej, csu pa ró zsa

gye rek arc cal.

66

Ger gõ meg hök kent, de áll ta a te kin te tét. Sõt el is kun cog-

ta ma gát, nem ahogy jó kedv ük ben kun cog nak a gye re kek,

ha nem ahogy kín juk ban, je lez ve, hogy ez csak vicc volt ám,

nem sza bad ko mo lyan ven ni.

Az is me ret len úti társ eb ben a pil la nat ban ért het te meg,

mi rõl is van szó. Egy szer re egész ar cán el áradt a mo soly.

– Ger gõ? – kér dez te. – Úgy hív nak, hogy Ger gõ? Hát szer-

busz, dru szám! – S már tar tot ta is ha tal mas te nye rét a fi am elé be.

Az alig ha tud ta, mi az, hogy dru szám, de azt igen, mit il lik

ilyen kor csi nál ni. Ak ko rát vá gott a bá csi mar ká ba, fel szisszent

sze gény. Nyil ván épp a se bét ér te az ütés.

De ez se vet te el a ked vét a ba rát ko zás tól. Az elõbb még

ko mor töp ren gés be me rült em ber fur csa mód fel élén kült, s

nem gyõ zött elég ba rát sá gos len ni. Ger gõt a tér de kö zé fog ta,

úgy si mo gat ta szösz ke fe jét, el kér dez get te: hány éves, hol

la kik, hogy hív ják a test vé re it? Mi kor pe dig ilyen for mán az is

ki de rült, hogy egyik fi am Do mo kos, sõt en gem is így hív nak,

nem áll hat ta meg, hogy meg ne kér dez ze:

– Er dé lyi, ugye?

Már vár tam. Nem ez volt az el sõ eset, hogy ne vem hal la tá-

ra fel ütöt te fe jét egy-egy on nan sza kadt em ber, s val la tó ra

fo gott, föl di je va gyok-e.

Saj nos, ki kel lett áb rán dí ta nom sze gényt.

– Csak az egyik déd apám volt oda va ló si, ezen a ré ven kap-

tam a ne vem.

– Szé kely volt, ugye? – kér dez te re mény ked ve.

– Nem, nagyenyedi.

Ez szem mel lát ha tó lag el szo mo rí tot ta. Saj nál tam is már,

hogy nem ha zud tam ne ki. Mi be ke rült vol na?

Ger gõ egy re ott ho no sab ban érez te ma gát ez alatt a bá csi

tér dén. Elõbb a bo ros tás ál lá val ka cér ko dott, szúr-e, ka ca rász-

va kap kod ta el a ke zét, majd a nyi tott in gé bõl ki vö rös lõ, mez-

te len mel lét kezd te el pacs kol ni. Az öreg Ger gõ még biz tat ta:

– Ezt meg se érez tem. Na gyob bat! Vágj csak oda, ne saj náld a

te nye red! – Ad dig-ad dig, hogy el un ta a gye rek, a kis ke ze is meg-

fáj dul ha tott, s a bá csi nad rág zse be iránt kez dett ér dek lõd ni.

67

– Mi van a zse bed ben?

Do hány pik szis volt ben ne és ön gyúj tó. Szép la pos, sár ga-

réz ön gyúj tó, mely az el sõ csa va rin tás ra meg gyul ladt.

Mit ûz zem-fûz zem? Ré gi nó ta, hogy már-már a to la ko dá sig

ba rát sá go sak a fi a im a leg több ide gen nel. Áll ja nak csak szó ba

ve lük, há rom perc múl va a nya kuk ba ül nek.

And ris, Petyó és Kis dom bi most sze ren csé re egy más sal

volt el fog lal va, így a bá csi nak csak az egy Ger gõ ju tott. Az

vi szont úgy csün gött min den sza ván, moz du la tán, úgy bújt

hoz zá, hogy mi kor jött a ré vész, s el in dul tunk át a Du nán,

már kezd tem fél ni az el vá lás tól.

Öt perc múl va oda át vol tunk. Úti tár sunk bal ra volt in du ló-

ban, az ál la mi gaz da ság fe lé, mi egye nest elõ re.

– Na, el jössz ve lem? – kér dez te Ger gõ tõl, aki úgy állt ott

mel let te, s fog ta a ke zét, mint ha nem is hoz zánk tar toz nék.

– El – mond ta a gye rek gon dol ko dás nél kül.

– Hát ak kor gye rünk! – S el in dul tak.

Mi tud tuk per sze, hogy ez csak tré fa, de a gye re kek nem

tud ták. Ger gõ se, aki meg se csó kolt min ket, hát ra se né zett,

csak ment a bá csi val bát ran egy is me ret len élet fe lé, s a töb-

bi ek se, akik elõbb csak bá mul tak, nem ér tet ték, hogy tör tén-

het meg ilyes mi, az tán ki bug gyant a könny a tág ra nyílt sze-

mük bõl, és üvölt ve kezd tek el sír ni.

A két Ger gõ meg állt, vis sza for dult.

– Lá tod, hogy sír nak utá nad? – mond ta a nagy Ger gõ. –

Menj in kább szé pen vis sza.

De a ki csi nem jött. Át ölel te a bá csi tér dét; fe jét a comb já-

hoz szo rí tot ta, és csak állt ott, nem szólt egy szót se.

Sza lad tam oda.

– Gye re, szí vem! Majd el jö vünk egy szer a bá csi hoz! Gye re!

De men nél in kább szó lon gat tam, an nál in kább ka pasz ko-

dott be le. Pe dig õ is biz tat ta, jöj jön hoz zám, de úgy lát szik,

nem csen gett elég meg gyõ zõ dés a hang já ban. Nyil ván jó le-

sett ne ki, hogy így ra gasz ko dik hoz zá ez a bo lond kis kö lyök,

aki ugyan úgy Ger gõ, mint õ.

Meg is koc káz tat ta hal kan:

68

– Nem le het ne eset leg né hány nap ra...? Na gyon vi gyáz nék

rá.Én még tán oda is ad tam vol na. Úgy va gyok ve le, nem

tu dom a gye re ke i met ma gán tu laj don nak te kin te ni, örü lök, ha

má sok kal is ös sze me le ged nek. Ez az em ber pe dig az el sõ

perc tõl fog va ro kon szen ves volt nekem.

De hát még is csak ide gen.

– Ne ha ra gud jon – súg tam vis sza –, nem le het. Az any ja...

Ezt õ is be lát ta. Fel vet te a ki csit az ölé be, meg csó kol ta, úgy

akar ta ide ad ni. De Gergõ ka pá lóz ni kez dett, s bõg ve mar kol-

ta a mel lén az in get.

Any ja is oda jött köz ben, az is hív ta, elõbb szép szó val, az tán

tü rel met le nül, de hi á ba. Ne ki va dul tan or dí tott, már se lá tott,

se hal lott, csak csim pasz ko dott a pisz kos, át iz zadt ing be.

Már azon vol tam, hogy erõ vel el rán tom, mi kor új is me rõ-

sünk egy bölcs aján lat tal meg men tet te a hely ze tet.

– El me gyek ma guk kal egy da ra bon – mond ta. – Úgy is

rá érek.

Alig in dul tunk el, Ger gõ el aludt.

– Ál mos volt – mond tam csak úgy mel lé ke sen az öreg Ger-

gõ nek, hogy ért se: min den csak ezért le he tett.

Át is akar tam ven ni tõ le, de nem en ged te. Majd lesz egy

69

ke reszt út, majd ott.

Men tünk a tik kasz tó nyá ri me leg ben, az érõ bú za táb lák

kö zött, csak itt-ott vált va egy-egy szót. Nem volt õ se be szé-

des em ber. An nyit még is el mon dott: fi a tal le gény fõ vel jött el

ha zul ról, nem akart a ro mán ki rály ka to ná ja len ni. De ide át is

so kat há nyó dott, hos szú éve ken ke resz tül.

– Csa lád ja van?

– Nincs – fe le li kur tán.

Hogy mi ért nincs, és hogy volt-e, csak el ve szett, nem

mond ja, én se kér dem. Me gyünk a po ros úton szót la nul.

Ké tol dalt sú lyos ka lá szok len ge nek.

1958

70

Nincs szívem megverni a tettest

Kis dom bi nak fájt a fü le. Már az es te vin nyo gott, hogy fáj, fáj,

reg gel meg már hány ta-ve tet te ma gát kín já ban az ágyon.

Is ko lá ba nem küld het tük per sze, de mi le gyen ve le? Any ja

nagy né ni ké je, aki Kismagdust szok ta pász to rol ni nap köz ben,

mos ta ná ban nem jö het, szív izom gyul la dá sa van, egy ba rá tom-

hoz hor dom a kis lányt. De mi le gyen a Kis dom bi val?

Hát ma rad jon itt hon egye dül.

Én mond tam ki a nagy szót, mert ilyen még nem tör tént,

hogy egy gye re ket egész nap ma gá ra hagy junk a la kás ban,

nem volt so ha en nyi bi zal munk hoz zá juk. De hát Dom bi

még se And ris, nem an nyi ra fék te len. Elég nagy fiú is már,

épp hol nap töl ti be a he te dik évét. Meg lesz õ szé pen egye dül.

Any ja jól be dunsz tol ta a fü lét, el lát tuk a szük sé ges szü lõi

in tel mek kel, en ni va ló val, bú csú csók ok kal, s men tünk a dol-

gunk után.

– De én meg õrü lök, ha va la mi baj lesz – mond ta Any ja

el me nõ ben, hogy már csak én hall jam. Ez zel is tu dat ván,

hogy ele ve en gem tart fe le lõs nek min den be kö vet kez he tõ

ve sze de le mért.

Le gyin tet tem.

(Örök vi ta ez köz tünk, mek ko ra önál ló sá got le het ad ni a

gye re kek nek. Min dig én va gyok a lá za dó fél, aki kész még azt

is resz kí roz ni, hogy ne tán ba juk es sék, s Any ja ezt zo kon

ve szi, fél ti õket, úgy ér zi, az éle tük kel ját szom.)

Hogy at tól a perc tõl fog va mi tör tént a la kás ban, azt már

so ha se fog juk egész pon to san meg tud ni. Egy biz tos: mi kor

dél után ha za ér tem, Kis dom bi úgy fe küdt az ágyá ban, mint ha

mi sem tör tént vol na. Né zett rám ár tat lan, nagy kék sze mek-

kel.Én is néz tem rá, s köz ben szi pá kol tam. De fur csa szag van

itt! Nem erõs, de kel le met len, sa vany kás füst szag.

– Te meg mit éget tél? Mit gyúj to gat tál?

– Sem mit – vág ta rá szem reb be nés nél kül.

71

De lát szott azért az ar cán, hogy vá rat la nul ér te a kér dés.

Né zek kö rül, gyö nyö rû rend min de nütt. Mint ha egész nap

ki se moz dult vol na az ágy ból. Csak a kály ha kö rül a pad ló, az

fur csán fol tos. Meg né zem job ban: ned ves.

– Mit ön töt tél te itt ki?

– Szemmit sze – mond ja az izga lom tól kis sé pö szén. Az tán

gyor san hoz zá te szi: – A la vór dûlt ki.

Ek ko rá ra én már a cse rép kály ha há tul ját vizs la tom. A kály-

ha hát tal áll a sa rok nak, mö göt te há rom szög le tû üres zug van,

aho va épp hogy be le het nyúl ni kéz zel. Nyá ron oda do bál tuk

be min dig a fö lös le ges pa pí ro kat, le gyen majd mi vel be gyúj ta-

ni té len.

A kály ha te te jé ig – jó em ber ma gas sá gig – csu pa pa pír volt,

most nincs ott egy da rab se. Csak lent, a pad lón lát ni né hány

ma rék nyi, tel je sen el égett, víz ben szét ázott, fe ke te per nyét.

– Ez meg mi? – ve szem elõ a leg zor dabb han go m.

– Ma gá tól meg gyul ladt – fe le li Kis dom bi. De olyan meg-

gyõ zõ en, hogy egy pil la nat ig ar ra gon do lok: csak nem fû tött

be reg gel tud tom nél kül Any ja? (Ok tó ber el se je van, és nincs

kint ká ni ku la.) De a kály ha tel je sen hi deg.

Most már csak ugyan kez dek in du lat ba jön ni.

– Ne kem ne han tálj ös sze vis sza! Mi tör tént it t?

Kis dom bi ez alatt pa pu csot hú zott, ott áll mel let tem kék

flanellpizsamájában. Õ még min dig nem vesz tet te el a hi deg-

vér ét.

– Tu dod, Apja – kez di ma gya ráz ni kö rül mé nye sen –, én így

fe küd tem a dí vá nyon... (le is fek szik ha nyatt, fej jel a kály ha

fe lé, mely alig egy lé pés nyi re áll on nan), ész így le esz tek a

gyu fák, ész azok meg gyúj tot ták.

A gyu fák az il luszt rált ma gya rá zat sze rint a fe je fölül

es tek le. Most már ér tem. Szer zett egy do boz gyu fát (de

hon nan a csu dá ból?), és úri mód he ve rész ve a dí vá nyon,

szá lan ként gyúj tot ta meg és do bál ta hát ra. Mint õse ink

ha ji gál ták há tuk mö gé Szentgallenban a le rá gott cson to-

kat.

72

Eköz ben már kot rom ki fe lé a kály ha mö gül fél kéz zel a

mocs kot. Hát ez? Fél söp rû nyél meg egy szét ment szék

da rab jai, mind jócs kán el sze ne sed ve.

Mek ko ra tûz le he tett itt?

Most iga zán csak az tart vis sza a tett le ges ség tõl, hogy csu pa

ko rom a ke zem. De or dí tok, mint egy orosz lán:

– Mit csi nál tál, te nyo mo rult?! Fel gyújt hat tad vol na a

há zat!

Né zem a kis dí ványt, az is meg van pör kö lõd ve. Ha ez tü zet

fog, a ben ne le võ tö més olyan láng gal kezd el lo bog ni egy

perc alatt, hogy min dent fel gyújt kö rös-kö rül.

Kis dom bi ol vas a gondolatomban.

– Azt én gyorszan el húz tam...

De még ki se mond ja, el csuk lik a hang ja, és jó for mán min-

den át me net nél kül vált át har sány zo ko gás ba.

En gem ez, saj nos, nem hat meg. Is me rem már õkel mét,

ho gyan igyek szik tu da tos, el szánt elõ re bõ gés sel el há rí ta ni

ki tö rõ dü hö met, ha ros szat tett.

– Csönd! – üvöl tök rá, de eszé be sincs ab ba hagy ni. Egy fél

pillanlatra akad csak el a lé leg ze te. Ez a fél pil la nat is elég

azon ban, hogy meg hall jam: zör get oda kint va la ki.

Õ is meg hal lot ta.

– Zö rög nek – mond ja tisz ta, ért he tõ han gon, s már or dít is

to vább ar ti ku lá lat la nul. Hadd hall ja csak meg az is, aki jött,

mi cso da gye rek zsi ge re lés fo lyik itt.

De mi kor meg lát ja, ki az, el sá pad és el hall gat.

Pázmányné az eme let rõl.

– Ké rem, tud ja, mi tör tént itt ma reg gel? – kér di.

A kö vet ke zõ ket me sé li el:

Reg gel nyolc, fél ki lenc kö rül, va gyis nem sok kal azu tán,

hogy mi el men tünk ha zul ról, ész re vet te, hogy vas tag füst

száll fel fe lé kint, az ab la kuk elõtt. Oda sza ladt, ki nyi tot ta az

egyik ab lak szár nyat, kihajolt: hát a mi la ká sunk ból dûlt ki fe-

lé, sû rûn go mo lyog va, mint ha már min den ég ne oda bent.

Ro hant le rög tön a lép csõn, nyom kod ta a csen gõt (nem tud-

ta, hogy már fél éve sü ket), az tán zör get ni kez dett, de nem

73

74

jött ki sen ki. Egy re erõ seb ben zör ge tett, új ra meg új ra, de

hi á ba. Csak va la mi gye rek nyü szí tést hal lott oda bent rõl,

mint ha több gyerek is nyö szö rög ne. Is te nem, ezek ott ég nek,

ott ful lad nak, ha nem si ke rül gyor san be ha tol nia! A ház ban

(aho va egyéb ként 1956 utol ján köl töz tünk át a szom szé dos

Pi pis ke ut cá ból) csak négy csa lád la kik, de ilyen kor se hol

sin cse nek ott hon, õ az egyet len fel nõtt, mit csi nál jon, ki ro-

hant az ut cá ra, ott kez dett el ki a bál ni: „Tûz van! Tûz van!”

Sze ren csé re épp ak kor jött a Fo gas tól né hány fér fi, mind járt

be sza lad tak ve le együtt, ké szen ar ra, hogy be tör jék az aj tón-

kat, de mi re oda ér tek – a la kás nyit va volt. Be men tek, elõ-

ször nem lát tak az ég vi lá gon sem mit, lé le gze ni is alig bír tak

a füst tõl, az tán fel gyúj tot ták va la hogy a vil lanyt, és fé lig lát-

va, fé lig ta po ga tóz va ku tat ták át a la kást. Se hol egy te rem tett

lé lek. Csak füst és bûz és szenny és lu csok, de a tûz már nem

égett, csak egy ha lom, víz ben úszó, kor mos pa pír ca fat ere-

get te vas ta gon az orr fa csa ró füst fel le ge ket. Né hány la vór ral

még õk is rá loc csan tot tak, az tán men tek is ki fe lé. Az aj tót

csak be haj tot ták, nem csap ták be õk se. Fél óra múl va az tán

õ megint le jött – még ak kor se ta lált sen kit a la kás ban. A

pa pír hal maz még füs töl gött, de lát ni már jól le he tett. Csak

ret ten tõ bü dös volt.

Mi kor elõ ször be jöt tek, az egyik fér fi kü lön ben úgy lát ta,

hogy egy gye rek sza lad fel fe lé a lép csõn, a pad lás irányába.

De ak kor an nyi ra si et tek be a la kás ba, nem tö rõ dött ve le,

ki jö vet meg már hi á ba né ze get tek fel fe lé, nem lát tak ott sen-

kit.– Mert ki sza lad tam az ud var ra, a ház mö gé – kot tyant köz-

be di a dal mas kép pel Kis dom bi, aki úgy lát szik, sej ti, hogy

nem bí rok már iga zán ha ra gud ni rá.

S hát még ha tud ná, hogy nem is a meg bo csá tás, ha nem az

apai büsz ke ség moz dult meg a szí vem mé lyén. Hogy íme, itt

ez a hét éves kö lyök, el sõ is ko lás, s mi kor olyan tûz tá mad,

hogy a men nye ze tig csap nak a lán gok, õ a füst tõl fulladozva se

vesz ti el egy pil la nat ra se a fe jét. El húz za a dí ványt, ki nyit ja az

ab la ko kat, s nyü szít ve, nyö szö rög ve, de hord ja a vi zet la vór-

75

szám a für dõ szo bá ból, míg el nem fojt ja a vészt. Hall ja, hogy

jön nek, er re ki szö kik, de késõbb visszajön, ki hord ja a sze mét-

be az égett pa pí ro kat, fel sze di rong gyal a pad ló ról a vi zet,

vis sza tol ja a dí ványt, ren det rak, az tán le fek szik új ra, jám bor,

fül fá jós be teg nek, mint ha reg gel óta így he ver ne ha nyatt.

Most mit csi nál jak ve le? Pázmányné köz ben már megy el,

ki kí sé rem, a tisz tes ség ked vé ért még ször nyül kö döm is ne ki,

az tán kö szö nök, „kezit csó ko lom”, be csu kom az aj tót, in du-

lok vis sza a szo bá ba. Tu dom, hogy Kis dom bi ott áll, két ség és

re mény kö zött vár ja, mi lesz ve le.

Be nyi tok.

– Nem bújsz rög tön az ágy ba! – ki ál tok rá tet te tett ha rag-

gal. – Ro hadt kö lyök! Ilyet csi nál ni!

Bol do gan bú jik a pap lan alá. Szi dom még egy ki csit,

ré miszt ge tem, mi cso da nagy baj tör tén he tett vol na. Az tán

meg kér de zem, nem éhes-e.

S ho zok ne ki egy jó ko ra ka réj va jas ke nye ret.

1959

76

Gyáva nyúl

Hús vét szom bat ján hoz ta Any ja a vá ros ból. A Kál vin té ren, a

temp lom elõtt szó lí tot ta meg egy em ber, ko sár ral a kar ján,

nem kell-e ne ki. Csak húsz fo rint. Ha tot már el adott, ez az

utol só.

Meg vet te tõ le, de már elõ re félt, mit szó lok hoz zá. Eb ben az

év ben ko rán volt hús vét, hi deg idõk jár tak, még ja vá ban fû töt-

tünk. A né hány he tes, gyön ge nyu szit – töp ren gett – nem le het

ki rak ni a fa gyos fás kam rá ba. Er rõl mind járt eszé be ju tott a

kó bor kis macs ka, ame ly be szö kött egy szer hoz zánk, és én

há rom na pos ven dég lá tás után ke gyet le nül ki zár tam a la kás ból,

mert éj sza ka min dig be fe küdt a gye re kek mel lé az ágy ba.

– Nem vár juk meg – mond tam mo gor ván –, míg oda is

csi nál.

Ha za jö vet egész úton ezen gon dol ko zott. Mi lesz a nyu szi-

val? Meg is sza gol gat ta, de nem érez te sem mi rossz sza gát.

Pe dig a nyúl, azt mond ják, bü dös. De ez en ni va ló, hó fe hér

jó szág volt. Elõ zõ gaz dá ja meg is fü röszt het te, mert a bun dá-

já ból ára dó fi nom il lat a gon do san pá tyol ga tott cse cse mõ ké re

em lé kez te tett.

Mi re ha za ért, a vég sõ kig el volt szán va a nyu szi vé del mé re.

De tud ván, hogy le het en gem a leg kön nyeb ben le ven ni a

lá bam ról, ra va szul alá za tos kép pel nyi tott be.

– Apó kám, van egy nagy bû nöm.

Én nem is kér dez tem, mi az, ott állt, sze gény, te li szaty rok kal,

zacs kók kal – ket tõs ün ne p re kel lett be vá sá rol nia –, si et tem

le szed ni ró la a ter het. De hogy is ha ra gud tam rá, ami kor elõ ke-

rült a kis jö ve vény. Rám pis lo gott a pi ros sze mé vel, s el kezd te

mind járt moz gat ni a csu kott szá ját is, ha mi sí tat lan nyuszimódra.

– Jaj, de he lyes!

– Csak húsz fo rint volt. Ugye, nem bá nod?

– Hogy bán nám? Ret ten tõ fog nak örül ni a gye re kek. Csak

ho va te gyük?

Elõ ször a fás ko sár ba tet tem, de on nan pil la na tok alatt

77

ki ug rott. Az tán egy nagy pa pír do boz ba, on nan is pró bált

ki sza ba dul ni, de nem bírt. Hi á ba ka pasz ko dott, min dig új ra

le csú szott a kör me az ol da lá ról.

Hoz tam ne ki vi zet, hoz zá se nyúlt. Egy ide ig még kí sér le te-

zett, hát ha kí vül jut hat na a do bo zon, az tán be hú zó dott az

egyik sa rok ba, s ott gub basz tott. Még a sze mét is be huny ta.

– Nem be teg ez, te?

Ez alatt a gye re kek is meg jöt tek. Jó lett vol na el dug ni elõlük a

nyu szit, más na pi meg le pe té sül, de ez zel, saj nos, elkés tünk.

Be ron tot tak, meg lát ták. Egy szer re mind kö rül fog ták.

– Lát já tok? – mu tat tam. – Ez fog nek tek hol nap ra pi ros

to jást toj ni. Meg cuk rot, cso ko lá dét.

– Csak cso ko lá dét – mond ta vi gyo rog va And ris. – Azt fog-

ja a Petyó szo po gat ni.

– Azt csak szo po gasd te! – s már men tek is öl re, alig bír tam

szét vá lasz ta ni õket.

A nyu szi fel nyi tot ta köz ben a fél sze mét, hon nan ez a nagy

haj ci hõ. Az tán ijed ten csuk ta be megint.

– Hoz za tok ne ki friss fü vet a rét rõl! – ad tam ki az ord rét.

– Hát ha azt meg eszi.

Kis dom bi szó nél kül sza ladt a ko sár ral.

– Nem tej ké ne in kább ne ki? – kér dez te Any ja.

– Pró bál juk meg azt is.

Nem nyúlt sem mi hez. Se fû höz, se tej hez, se ke nyér hez, se

sár ga ré pá hoz. Igaz, hogy foly ton ott nyü zsög tek kö rü löt te a

gye re kek, si mo gat ták, fog dos ták, sõt And ris egy óvat lan pil-

la nat ban ki is vet te a do boz ból a két fü lé nél fog va.

– Hagy já tok már bé kén a nyo mo rul tat! Nem ér ti tek, hogy

be le dög lik? Nincs ez szok va en nyi nép hez.

– De hogy nincs! – til ta ko zott Ger gõ. – Ne ki is volt hat

test vé re.

Any ja ugyanis már ér zel me sen el me sél te ne kik, hogy a

nyusziék he ten vol tak test vé rek, és mind a he tet más va la ki

vet te meg, úgy hogy most na gyon ár vák a sze ren csét le nek, de

ha õk is úgy fog ják sze ret ni a mi en ket, mint a test vé rei, nem-

so ká ra megint ví gan fog en ni és ug rál ni.

78

– Csak ne nyúl ja tok hoz zá! – in tet tem õket. – Nek tek se

es ne jól, ha ak ko ra bá csik, né nik jön né nek, mint a ház, és azok

si mo gat ná nak, és emel get né nek a fü le tek nél fog va.

– Csak mi nem va gyunk ak ko rák, mint a ház!

– Hogy ne vol ná tok! A nyu szi olyan ki csi, hogy ak ko rá nak

lát.Vé gül is si ke rült meg egyez nünk, hogy fel vált va ül nek mel-

let te, de min dig csak egy, és az is tisz tes tá vol ság ban. El sõ nek

Kis dom bi, mert õ ho zott fü vet (még alom nak is bõ ven elég

lett).

Nem is olyan so ká ra láb ujj he gyen som poly gott oda hoz-

zám Kis dom bi.

– Ap ja! – su sog ta. – Eszik.

Mes szi rõl néz tük, óva to san. Csak ugyan evett, a te jet le fe-

tyel te.

Kis dom bi nem áll hat ta meg, hogy el ne di cse ked jék:

– Be le nyom tam az or rát, és ak kor le nyal ta az or rá ról, én

meg el men tem mes szebb, s ak kor kez dett el en ni.

Rö vi de sen rá ka pott a sár ga ré pá ra is. Az tán a fü vet kezd te

rá gi csál ni. Órák hos szat maj szol gat ta, egyik szá lat a má sik

után, lát szó lag tel je sen csu kott száj jal. Es té re min den gye rek

õt utá noz ta.

– Nyu szi va gyok! – ki a bál ták, és bár gyú po fá val moz-

gat ták az ös sze zárt két aj ku kat, puk ka doz va a ne ve tés tõl.

Más nap, har mad nap gye re kek se re ge járt ná lunk lá to ga tó-

ban, nem szól va a szo kat la nul sok lo csol ko dó ról. Még egy-

két alig is mert ma ma is be ko pog ta tott a gye re ké vel, sû rû

bo csá nat ké ré sek kö ze pet te, hogy ne ha ra gud junk, õt ez a

kö lyök nem hagy ja nyug ton, min den áron lát ni akar ja a nyu-

lat, ami rõl an nyit me sél nek a Var ga-gye re kek. És áll tak, és

néz ték áhí tat tal, hogy moz gat ja a szá ját (ez volt a fõ szám),

hogy bil le ge ti a ba ju szát, ko nyít ja le a fél fü lét, huny ja, nyit ja

pi ros bo gyó sze mét.

Mi vel is me rõ se im meg gyõz tek ró la idõ köz ben, hogy a

nyúl nak ez mit sem árt, még azt is meg en ged tem, hogy And-

ris a fü lé nél fog va húz kod ja ki a do bo zá ból.

79

– Csak fi no man! – fi gyel mez tet tem azért idõn ként.

Nyu szink meg adó an tûr te ezt a nagy nép sze rû sé get. Nem-

csak hogy nem kez dett újabb éh ség sztrájk ba, ha nem ki tû nõ

ét vág gyal evett.

Esze ágá ban se volt per sze be le tör ni a rab ság ba. Mint

ha ma ro san ki de rült: csak erõt gyûj tött.

Ne gyed nap ra vir ra dó éj jel fur csa zaj ra éb red tünk Any já val.

A kis nyúl ka pa rász ta esze ve szet ten a do boz ol da lát. A hold

épp be sü tött az ab la kon, vil lanyt se kel lett gyúj ta ni, hogy lás-

suk a do boz pe re mén fel-fel buk ka nó fe hér fe jét, ahogy kö rül-

pis lo gott, nincs-e ve szély a lát ha tá ron, majd vé gül azt is,

amint egy utol só erõ fe szí tés sel min de nes tül át lök te ma gát a

bör tö ne fa lán, és le hup pant a föld re.

– Ni, a kis szem te len, hogy ez már mit nem tud! – mond-

tam, né mi apai büsz ke ség gel a han gom ban.

Any ja is ész re vet te ezt a büszkeséget, és ki ne ve tett.

– Valld be, hogy egy ki csit már te is csa lád tag nak ér zed!

– Ér zi a ha lál! – til ta koz tam, de nem tud tam meg áll ni én se

ne ve tés nél kül. Az tán egyi künk se szólt, né mán fü lel tük

együtt a sö tét ben a ki sza ba dult kis ál lat iz gal mát.

Ele in te óva to san ug rán do zott, hal la ni le he tett, hogy hup-

pognak a pad lón a kis szõr pa macs lá bai. Majd egy szer re ne ki-

ira mo dott, ro hant egy sort, meg tor pant, megint ne ki ira mo-

dott, megint meg állt (nyil ván meg for dult va la hol a fal nál),

az tán megint ne ki eredt, s fu tott, fu tott – él vez te a vég re

el nyert, ha csak egy szo bá nyi, szû kös sza bad sá got. Így ro han-

gált ta lán reg ge lig, nem tu dom, mert ad dig hall ga tóz tunk

meg ha tot tan, míg el nem nyo mott ben nün ket az álom.

Más nap fel éb red tünk – nincs a nyu szi se hol.

A reg ge lek ná lunk min dig rum li sak, öl töz kö dés és öl töz te-

tés, ágya zás, ta ka rí tás, fû tés, be vá sár lás, reg ge li, csak sza po-

rán, sza po rán, si et ni, si et ni, si et ni, mert el ké sünk. Fut tá ban

be néz tünk azért egy-egy zug ba, kály ha mö gé, ágyak, szek ré-

nyek, asz ta lok alá, de a szö ke vény nem ke rült elõ.

– Na, mind egy – mond tam –, hagy juk. Dél utá nig nem for-

dul fel éhen. Majd ak kor meg ke res sük.

80

Dél után vé gig is ku tat tam az egész la kást, még a szek ré-

nyek bel se jét, a ko mód fi ók ja it is, hát ha be ug rott va la me lyik-

be, s most ott la pul. Nyo mát se ta lál tam se hol.

A la kás ból nem szök he tett ki ész re vét le nül. Az ab la kon

nem bírt ki ug ra ni. Meg fog ha tat lan.

Vé gül is dí jat tûz tem ki a fe jé re. Öt fo rin tot kap, aki meg-

ta lál ja.

Mint a vizs lák, szag lász ták a gye re kek ké sõ es tig, ho vá

le he tett. A szó szoros ér tel mé ben is szag lász ták, ek ko ri ban

ugyan is kez dett már sa já tos il la tot árasz ta ni. Õk se men tek

azon ban több re ná lam.

– Tud já tok, mit? Ki te szünk ne ki a szo ba kö ze pé re te jet

meg sár ga ré pát, hát ha éj sza ka elõ jön rá.

Nem jött elõ. Reg gel ott állt az étel érin tet le nül.

Ezek után ke resz tet ve tet tünk a nyu szi ra. Is ten tud ja, hogy

s mint, de csak ki kel lett lóg nia a la kás ból. Az óta túl jár he ted-

hét ha tá ron.

Más nap dél után azon ban vá rat la nul je len ti Kis dom bi:

– Ap ja, meg van! Meg ta lál tam.

– Hol, te?

– Ott, a kály ha mö gött a sa rok ban.

Si e tek oda láb ujj he gyen, be le sek: a nyu szi nincs ott. Kis-

dom bi vi szont es kü szik, hogy eb ben a perc ben né zett be, és

ott lát ta.

– Azt a pa pír gom bó cot!

– Nem! – ráz za a fe jét el szán tan. – A nyu szit!

Be kot rok a ke zem mel a cse rép kály ha mö gé, hát ha csal a

sze mem a fél ho mály ban, de csak a csu pasz fa la kat, a da rab-

ka pad lót meg a kály ha hát só ol da lát ta po ga tom. De mi ez

a lyuk? A köz vet le nül a föld re ala po zott, lá bat lan cse rép-

kály ha há tul ján szel lõ zõ nyí lás ve zet be a tûz tér és a pad ló

kö zöt ti kis kö rül fa la zott tér be.

Ó, az át ko zott! Ké pes volt ide be búj ni!

Oda csõ dült ez alatt a töb bi gye rek is.

– Lát já tok? – von tam le azon me le gé ben a kí nál ko zó

ta nul sá got. – Ez a nyo mo rult nyu szi olyan gyá va, hogy kész

81

in kább ha lál meg ve tõ bá tor ság gal ön ként éhen dög le ni egy

bü dös kály ha lyuk ban, sem hogy tõ le tek ret teg ve él jen to-

vább.

Pan csi er re tüs tént el kez dett böm böl ni.

– Én nem is bán tot tam! – zo kog ta han go san, mint ha sze-

mély sze rint épp õne ki szólt vol na az in te lem.

– Ez után ne is si mo gas sá tok! Hoz zá se nyúl ja tok! Se te, se

a töb bi!

Majd a má sik szo bá ba tes sé kel tem õket, nagy ne he zen

ki ug rasz tot tam a szö ke vényt a bú vó he lyé rõl, a lyu kat meg

ter mé sze te sen azon nal be töm tem.

Tap si fü le sünk et tõl fog va va la mi vel na gyobb sza bad sá got ka-

pott. Nap pal is ne megy szer hagy tuk, hadd sza lad gál jon ked vé re

a szo bá ban, bár ide je ja vát to vább ra is a do boz ban töl töt te, he ve-

nyé szett far ác csal le ta kar va. Kis dom bi szor gal ma san hord ta ne ki

a friss fü vet és ta ka rí tot ta aló la az al mot; õ jó ízû en evett, ész re ve-

he tõ en nõtt, csak egy re bü dö sebb lett. Mi már egész jól hoz zá-

szok tunk ugyan, lá to ga tó ink ar cán azon ban, saj nos, pon to san le

le he tett mér ni, mi lyen tö mény sé gû nyúl szag csap ta meg az or ru-

kat, mi kor be lép tek a la kás aj ta ján.

El is ha tá roz tuk, hogy ha ma ro san le köl töz tet jük az

ud var ra.

82

Né hány nap telt így el bé kes ség ben, bár a nyuszinyuvasz-

tásnak, per sze, nem lett vé ge. Pan ni volt a fõ mes ter ben ne.

Szen ve dé lye sen sze ret te pél dá ul roz zant ba ba ko csi já ban to lo-

gat ni, mely nek a nyi kor gá sá tól én is majd a fal ra mász tam.

Más kor az ölé ben hur co lász ta órák hos szat, meg fel öl töz tet te

ba ba ru hák ba, sõt, egy szer meg is für det te. Hadd vall jam be

azon ban tö re del me sen, hogy én is se gí tet tem meg té páz ni az

ide ge it sze gény nek. Mi kor be kel lett ten ni a do bo zá ba, több-

nyi re én fog tam meg. Ha nem idõ vel olyan ügyes lett, foly ton

ki ug rott a ke zem kö zül. Kény te len vol tam les bõl csap ni rá.

Egy-egy ilyen al ka lom mal hal lot tuk, hogy fel sír, mint ha

macs ka vagy vér cse kap ta vol na el hir te len, s vit te vol na a biz-

tos ha lál ba.

Szív sza kasz tó hang volt. Any ja rám is szólt:

– Ke gyet len vagy. Üss már ne ki ös sze oda lent egy ket recet!

De mi re hoz zá ju tot tam vol na, megint el tûnt.

Ez út tal há rom na pig ke res tük hi á ba. Sem mi nyo ma. Vé gül

megint csak azt kel lett hin nünk, hogy meg szö kött.

Har ma dik nap es te meg lá tok egy kis tó csát az egyik szek-

rény elõtt, a pad lón.

– Ki pi silt itt be? – kér dem szi go rú an.

Egyik se vál lal ja. Pe dig ez pi si. Csak az a fur csa, hogy mint-

ha a szek rény alól folyt vol na ki.

Egy szer re elhûlök. Már min dent ér tek.

Ez a szek rény szin tén lá bat lan, épp úgy, mint a cse rép kály-

ha, s leg fel jebb há rom-négy ujj nyi rés le het a fe nék desz ká ja

és a pad ló kö zött. Há tul ról, úgy lát szik, va la hogy be fér kõ zött

a nyúl, s az óta ott la pul egyet len hang nél kül, még csak nem

is ka pa rá szik kín já ban, né mán vár ja a vé get.

Ne ki fe szü lök, óva to san eme lem a szek rényt (tol ni nem

me rem, szét ne mor zso lód jék a sze ren csét len) – csak ugyan

ott van. And ris meg fog ja, hagy ja ma gát, nem ug rik el, tán

nem is vol na ere je hoz zá. Be tes szük egy ko sár ba (a do bozt

ki dob tuk köz ben), te jet adunk ne ki, szom ja san szür csö li. Kis-

dom bi megint el sza lad fû ért, s õ nem so ká ra épp úgy maj szol-

gat, ko mi ku san moz gat va a csu kott szá ját, mint ré gen.

83

Mi azon ban már tud juk Anyjá val, hogy ez így nem me het

to vább. Ha sza bad ezt a szót hasz nál nom: meg ren dül tünk a

kis nyúl er köl csi ere jé tõl.

Más nap reg gel a Fo gas ke re kûn ta lál ko zott Any ja a tõ lünk

nem mes sze la kó Gyürkinével. A Gyürki-gyerekek nyu szink

leg hí vebb bá mu lói kö zé tar toz tak. Gyürkiné azon nal vál lal ta

az õ ne vük ben is, hogy to vább ne ve lik. Ná luk van egy nagy,

be ke rí tett gye pes ud var, ott ví gan el leg elész het.

Dél után már jöt tek is ér te, és vit ték nagy ga u di um mal.

Gye re ke im kis sé el szon tyo lod tak, de nem túl sá go san, et tõl

fog va õk jár tak át foly ton Gyürkiékhez.

Há rom nap múl va jön Ger gõ lé lek sza kad va, ki gom bolt

ka bát ban, fél re csú szott sap ká ban, és azt li he gi:

– El vit te a nyu szit a Cé zár...

– Mi fé le Cé zár?

– A Brebánék Cé zár ja.

An nyi ra iz ga tott, hogy per cek be te lik, míg ki há mo zom

sza va i ból a tör tén te ket. A nyu szi épp kint leg elé szett, mi kor a

ki seb bik Gyürki-gyerek át hoz ta a szom széd ék far kas ku tyá ját,

amel lyel más kor is szo kott ba rát koz ni. Ar ra nem is gon dolt,

hogy az bánt hat ná a nyu szit – míg egy szer oda nem ka pott a

ko nya fü lé hez s meg nem vé rez te. A sze gény kis jó szág azon-

nal el kez dett ro han ni: itt a tá gas, zöld gye pen, a me len ge tõ

ta va szi nap sü tés ben de hogy is vá gyott a ha lál ra. Cé zár azon-

ban né hány ug rás sal be ér te, el kap ta a nyak szirt jét és el ro hant

ve le. A gye re kek utá na, de per sze hi á ba. Még a ma rad vá nya it

se ta lál ták meg a nyu szi nak.

A töb bi gye re kem döb ben ten, szo mo rú an, de na gyobb lel ki

meg ráz kód ta tás nél kül vet te tu do má sul a gyász hírt. Ki vé ve

Pan csit, aki azon nyom ban el sír ta ma gát, s az tán órák hos szat

zo ko gott egy foly tá ban a kis szé kén ku co rog va, és ki ál toz ta

vi gasz ta la nul min dig csak ugyan azt az egy mon da tot:

– Meg halt a nyu szi! Meg halt a nyu szi!

1960

84

A tölgyfa tetején

Egy nyá ri va sár na pot a Nor ma fa-lej tõ öreg tölgy fái alatt töl-

töt tünk, kinn is ebé del tünk, ter mé sze te sen sza tyor ból. A fák

kö zött itt kisebb-nagyobb tisztás foltok vannak, meg egy

valóságos rét is, úgyhogy ki-ki kedvére vá lo gat hat nap sü töt te

és ár nyé kos he lyek ben.

Mint min den va sár nap, ki rán du lók lep ték el most is a kör-

nyé ket. Egy-egy te re bé lyes, vén fa ár nyé ká ban több csa lád is

el he lyez ke dett, ilyen kor is meg tart va azon ban az írat la nul is

kö te le zõ tisz tes tá vol ság mi ni mu mát. Mi elég ké sõn ér kez-

tünk, úgy hogy lej jebb szo rul tunk a lej tõn, ahol már sû rû söd-

ni kezd az er dõ, és csak itt-ott tör át a lom bo kon a nap. Kár-

pót lá sul ta lál tunk vi szont egy jó ko ra le dön tött fa tör zset – fi a-

im ter mé sze te sen tüs tént bir to kuk ba vet ték.

Ele in te csak mász kál tak raj ta – pró bál tak hos szá ban vé gig-

sé tál ni kö tél tán cos mód já ra, meg a ma ra dék ágai kö zött buj-

kál tak –, míg vé let le nül rá nem jöt tek, hogy a törzs bil leg. Ha

ket ten rá ne he zed nek a vas ta gab bik vé gé re, le bil len és ne ki-

ütõ dik a föld nek, ha pe dig egyi kük le ug rik ró la, ma gá tól

megint föl emel ke dik. And ris és Petyó el is hin táz ga tott ilyen-

for mán, de az tán el un ták, hogy egyi kük nek min dig le kell

ug ra nia és új ra vis sza mász nia, Kis dom bit is be von ták hát a

já ték ba. Már rég ott vin nyo gott úgy is Ger gõ vel, mért nem

hagy ják õket is ját sza ni. Meg bíz ták, men jen a törzs má sik

vé gé hez, s ha az fel biccen a ket te jük sú lyá tól, más szon fel rá,

és bil lent se vis sza. Õk Ger gõt is küld ték ugyan, azt gon dol-

ván, hogy leg alább két gye rek nyi el len súly ra lesz szük ség, de

én ezt túl ve szé lyes nek vél tem és meg til tot tam. Ger gõ vel

majd én hin tá zok kü lön.

Most te hát már Kis dom bi mász kált törzs re fel, törzs rõl le,

And ris és Petyó csak lo va gol ta ura san a ma ga vé gét. Dom bi

azon ban egy elõ re bol do gan iz zadt, majd lán got ve tett az ar ca,

tet szett ne ki, hogy õ egye dül meg tud ja bil len te ni a ha tal mas

tör zset, mely nek a má sik vé gén rá adá sul a két báty ja is ott ül.

85

Ment is ví gan a já ték, míg azok ös sze nem kap tak, s le nem

lök ték egy mást a föld re. A vá rat la nul vis sza bil le nõ fa törzs

egyik ág csonk ja épp a Kis dom bi lá bá ra zu hant.

Na gyon meg ijed tünk – õ per sze üvöl tött esze ve szet ten –,

de mi kor le húz tuk a ci põ jét, lát tuk, hogy nincs nagy baj. Egy

kis zú zó dás mind ös sze. Csont ja csak nem tört. Hogy csi tít-

sam, el me sél tem ne ki, hogy zu hant rá egy kö zép ko ri csa pó aj-

tó a bal lá bam hü velyk ujj ára a sá ros pa ta ki vár ban, és hogy

üvöl töt tem én is a fáj da lom tól, de ab ból se lett az tán sem mi

baj. Si ke rült is meg mo so lyog tat nom, ez után már csön de seb-

ben pi tyer gett to vább.

Ami kor egé szen el csi tult, a há tam ra vet tem, úgy vit tem a rét

86

kö ze pén le võ kút hoz, gon dol ván, hogy nem árt azért ki mos ni

a se bét. A töb bi fi am is jött ve lünk, õk meg in ni akar tak.

– Ap ja, ve gyél ne kem luftbalmot! – nyö ször gött a fü lem be

Kis dom bi. Én még ész re se vet tem, õ már föl fe dez te, hogy a

kú ton túl moz gó árus jár-kel a ki rán du lók cso port jai kö zött.

Csu dá la tos szi mat tal most épp fe lénk tar tott. Egyik ke zé ben

lég göm bök, a má sik ban kof fer.

Gye re ke im jól tud ják, hogy én utá lom a lég göm böt. Min-

den já té kot utá lok, mely gyön ge ah hoz, hogy meg ér je a más-

na pot. Õk a ki puk kadt lég gömb da rab ja i val is sze ret nek

ugyan ját sza ni, szá juk ba ven ni, szo po gat ni, meg cse resz nye-

mag nyi kis göm böcs ké ket fúj ni, s azo kat is sor ra ki puk kasz ta-

ni, vé gül már kö nyé kig úsz va a nyál ban. Ha nem én eh hez

már túl fel nõtt és fin nyás va gyok, lát ni se bí rom.

Fi gyel me met ép pen ezért in kább a kof fer ra irá nyí tot tam.

– Ab ban mi van?

Az árus kész sé ge sen si e tett ki nyit ni.

– Gyö nyö rû pa pír sár ká nyok. Húsz mé te res zsi nór ral.

Da rab ja csak há rom öt ven.

Csak ugyan nem volt drá ga, bár elég hit vány lé cek bõl ké-

szült a vá za. De ak kor már in kább ezt, mint a lég göm böt.

Kis dom bi eköz ben le má szott a há tam ról, s a sár kány tisz-

te le té re el is kez dett mind járt a ma ga lá bán bi ceg ni. Én meg-

töl töt tem víz zel a ma gam mal ho zott üve get, az tán nyu god tan

vis sza men tem any já ék hoz, hadd igya nak õk is fris set. A fi úk

ott ma rad tak a ré ten a sár kán nyal.

Né hány perc múl va azt mond ja Any ja:

– Te, nem a Kis dom bi sír megint?

– Á, ez va la mi ide gen gye rek.

– Nem, ez a Kis dom bi.

Nem ha gyott bé kén, míg el nem men tem utá nuk. Hát per-

sze, hogy Dom bi or dí tott a fü vön ül ve, har sá nyab ban, mint

az elõbb.

– Az And ris ös sze gu ban col ta!

Már mint a sár kány far kát és a ma dzag ját.

Ne gyed órá ba telt, amíg ki bo goz tam. Ez alatt meg be szél tük,

87

hogy kell a sár kányt oko san fel re pí te ni, szél lel szem be sza lad va,

s fo ko za to san pör get ve le a ma dzag ját a fa da rab ról. De hogy

biz to san si ke rül jön, elõ ször majd én föl eresz tem.

A szél nagy já ból épp ar ról fújt, amer re Any já ék ta nyáz tak.

Elõ re ki néz tem, hogy eb ben az irány ban elõbb ös sze szû kül a

rét, de az tán nem mes sze tõ lük is mét ki öb lö sö dik. Oda kell

el jut nom.

Ne ki in dul tam, és sza lad tam, sza lad tam, nyo mom ban a

négy gye rek. Gyö nyö rû en szállt fel fe lé a sár kány, egy re

ma ga sabb ra, csak a bi ce gõ Kis dom bi nem gyõz te az ira mot, s

ki a bált utá nam: – Várj meg! Várj meg! – Már az egész rét

min ket bá mult, de én per sze nem áll hat tam meg, ilyen kor

nem le het meg áll ni.

– Várj meg, Ap ja! – har sant fel megint a Kis dom bi már-

már két ség beesett hang ja.

– Vi gyáz zon, fel akad! – szólalt meg egy kö ze leb bi hang.

Ab ban a pil la nat ban meg áll tam. De már ké sõn. A ma dzag

meg fe szült: a sár kány ott fe hér lett egy vén tölgy fa te te jén.

88

Hir te len szél ro ham vág ta fél re elõ re ki né zett pá lyá já ról?

Mind egy volt már. Kis dom bi har mad szor is fel bõ gött, min-

den ed di gi nél szív sza kasz tób ban.

Ott áll tam, mint a sze ren csét len ség, vagy száz em ber szem re-

há nyó te kin te té nek ke reszt tü zé ben, ke zem ben még min dig a

ma dzag vé gét szo ron gat va. El sõ gon do la tom per sze az volt,

ve szek a fen na kadt sár kány he lyett egy má si kat. Vagy akár egy

lég göm böt, már azt se bán tam vol na. De hol jár az óta az az árus!

Né hány ki rán du ló kö rénk gyûlt. Fõ leg fi a ta lab bak. Néz ték

a sár kányt.

– Ezt ne héz lesz le szed ni, pa pus kám – je gyez te meg atyai

han gon egy fi a tal em ber a kes keny re bo rot vált fe ke te ba ju sza

alól. Tár sai ös sze vi gyo rog tak.

Kis dom bi is oda ért köz ben.

– Ap ja, mért nem vár tál meg? – zo kog ta.

Le gug gol tam mel lé, le tö röl get tem a kön nye it, azért is,

hogy csi tít sam, de azért is, hogy el te rel jem a fi gyel met a sa ját

szé gye nem rõl.

A fi a tal em be rek azon ban ma ka csul bá mul ták a fen nakadt

sár kányt.

– Meg le het ne azért pró bál ni – mond ta az egyik.

Andrisék csak áll tak és néz tek, hol a sár kány ra, hol én rám.

Nem mond ták, de tud tam, mit vár nak tõ lem. Az õ ap juk ne

le gyen köz rö hej tár gya.

Szó nél kül le rúg tam a ci põm. Meg si mo gat tam a még min-

dig sír do gá ló Kis dom bit, az tán egyet len len dü let tel felka-

paszkodtam a fa al só ágá ra.

Ele in te kön nyen ment a má szás. Gye rek ko rom ban so kat

gya ko rol tam ezt a mes ter sé get, még fi a tal há zas ként is

ne megy szer bor zol gat tam ve le Any ja ide ge it. Egy perc alatt

fent vol tam most is a fel sõbb ré gi ók ban.

Ak kor jött a ne he ze. In nen már jól lát szott, hogy az egyik

mes sze kinyú ló ol dal ág te te jén akadt meg a sár kány.

Le tör tem egy hos szú szá raz gal lyat, s an nak bir to ká ban

kúsz tam óva to san ki fe lé az ol dal ágon, amed dig a le sza ka dás

ve szé lye nél kül te het tem.

89

Ott el kezd tem ope rál ni a gal lyal. In nen már el ér tem ve le a

sár kányt, de an nak a far ka és ma dzag ja jócskán be le ga ba lyo-

dott a ki sebb ágak ba. A gye re kek nem ér tet ték, mit va ca ko lok

an nyit.

– Mért nem lö köd már le, Ap ja? – ki ál tott fel And ris.

– Vár ja tok, mind járt!

Le pil lan tot tam rá juk, ott áll tak mind a né gyen, fel sze gett

fej jel, de olyan fur csán ki csik vol tak ott lent a mély ben.

Egy szer re be lém állt a re me gés. Mind járt le szé dü lök!

Éme lyeg ni kez dett a gyom rom, a tor kom lük tet ni, s érez-

tem, hogy kiüt a ve rej ték a hom lo ko mon.

Pe dig én már ré gen nem fé lek a ha lál tól. Ma ga mért nem

tu dok ret teg ni, hogy ve lem mi lesz. De mi lesz õve lük?

Jaj, kel lett ne kem fel jön ni ide!

Te he tet len kí nom ban ki csor dult a kön nyem. Et tõl kis sé

meg kön nyeb bül tem.

– Lökd már le, Ap ja! – ki ál tot ta megint And ris.

Nem is fe lel tem ne ki. Utol só erõ fe szí tés sel meg mar kol tam

a szá raz gal lyat, és si ke rült is ki sza ba dí ta nom a sár kányt. Lök-

tem raj ta egy na gyot, de nem mer tem le néz ni, nem tud tam,

nem akadt-e meg egy al sóbb ág ban. Fi a im üvöl té se tu dat ta,

hogy sze ren csé sen föl det ért.

Te kin té lyem meg volt ment ve. Gye re ke im sze mé ben ez u-

tán is én le szek a leg kü lönb em ber, aki bár mi baj jal ké pes

meg bir kóz ni, aki min dent tud és min dent mer, aki még a

sár kányt is le hoz ta a szé dí tõ ma gas ból...

De én so ha en nyi re nem érez tem, hogy ez csak csúf csa lás.

Csi ga las sú ság gal csúsz tam vis sza fe lé az ágon, szí vem ész nél-

kül ka lim pált a fé le lem tõl. Alig bír tam ka pasz kod ni, el ha-

gyott min den erõm. Õk már, tud tam, a sár kányt né zik, fel se

pil lan ta nak. Én pe dig gyöt rõd ve vár tam, mi kor mond ják fel

resz ke tõ tag ja im vég képp a szol gá la tot, s te rü lök el vé res

rongy ként lenn, a lá buk elõtt.

1960

90

Sebzett lélek

Ger gõ nél szeretni valóbb ki csi gye re ket ke ve set hor dott még

há tán a föld. Nem mint ha a töb bit nem sze ret get tük vol na

ele get, mint má sok is a ma gu ké it, vá lo ga tás nél kül. Mit bán-

tuk mi, hogy And ris nak iksz-lá ba volt és csú nyán el fe küdt

feje, hogy Petyó fiamnak, a hí res nemevõnek zö rögtek a

csont jai, hogy Kis dom bi, aki ma ki tû nõ en ta nul, ele in te olyan

bu tus nak lát szott, egy más közt Dummbinak csú fol tuk... szü-

lõi szí vünk rit kán ad ilyen ki csi sé gek re, úgy fog va tart ja a

sejt je ink bõl sar jadt új éle tek va rá zsa, úgy fel ol dó dik a csa lá di

élet kez de ti me le gé ben.

Ez a friss me leg csap hat ta meg, gon do lom, azo kat a fi a tal

ba rá ta in kat is, akik egy más nak ad ták ná lunk a ki lin cset ak ko-

ri ban. Jöt tek fû tõz ni min den nap ja ik ri de gebb vi lá gá ból: ha

éhe sek vol tak, et tek, né ha ná lunk is alud tak (a re ka mié

le emel he tõ kes keny há tul ján), s egyéb ként hõ si e sen tûr ték az

ölük be te le pe dõ, zse bük ben ko to rá szó, ru há ju kat le disz nól-

ko dó, há tuk ra ug rá ló, nya kuk ba csim pasz ko dó gye re kek

nyag ga tá sa it. Sõt oly kor nem csak tûr ték, ha nem ví gan ve lük

vi hán col tak, lé vén még ma guk is köly kök egy ki csit. Gye re-

91

ke im nek ak kor vál ha tott vé ré vé, hogy az ide ge nek se iga zán

ide ge nek, elég egy biz ta tó mo so lyuk, s bát ran bir tok ba le het

ven ni õket.

Ger gõ már eb be a lég kör be szü le tett be le, és si ke rült is

ne ki ha ma ro san közkedvenccé elõ ruk kol nia. Mi szi go rú an

tar tot tuk ugyan ma gun kat ah hoz: egyik se le het ked ve sebb a

má sik nál, mind egyik nek ugyan an nyi ka ló ria szü lõi sze re tet

jár, de volt eb ben né mi ön csa lás. Mert az apa sá got, anya sá got

is ta nul ni kell, s mi kö rül be lül épp ek kor ra let tünk bir to ká ban

az ös szes ti tok nak, hogy s mint le het egy né hány arasz nyi kis

em ber bõl a le he tõ leg több ked ves sé get ki csi hol ni.

Csi hol tuk is – a ma gunk ked vé re és má so ké ra – a bi zony ta-

la nul fel de ren gõ el sõ mo so lyok tól a két-há rom éves ko ri nagy

han cú ro zá so kig, s még azután is so ká ig. Ger gõ, ter mé sze té tõl

fog va de rûs fér fiú lé vén, szí ve sen ben ne volt min den ilyen

mu lat ság ban. De va la hogy még sem az zal a pa ra di cso mi bol-

dog ság gal, ön tu dat lan oda adás sal, mint, mond juk, a Kis dom-

bi. Ne ki már a mo so lya is hun cu tabb volt, ez idõ tájt ra gadt rá

a név: Gergõ-morgó-vigyorgó. Mo rog ni ugyan egy elõ re nem

mor gott, azt csak a rím ked vé ért mond tuk hoz zá, ne ve té sé ben

azon ban ta gad ha tat la nul volt va la mi a cin kos ba rá ti vi gyor ból,

ami után szinte már a ka csin tást vár ta az em ber: élvezkedjetek

csak, na gyok, én ha gyom.

Ro ko nok, is me rõ sök kéz rõl kéz re ad ták. Ha szó ba jött,

hogy el vin nék né hány nap ra va la me lyik gye re ket, tud tam

már, hogy né mi kis kö te le zõ nek vélt ha bo zás után Ger gõt

fog ják megint vá lasz ta ni. Vit ték és hoz ták, és hoz ták ve le

együtt az ap ró tör té ne te ket is, hogy nap hos szat tar tó mun ká-

val mi lyen ügyes kis csó na kot fab ri kált, vagy hogy meg kér-

dez te a csir kék rõl: „ugye, azok a tyúk anyó le ány gyer me kei”,

vagy hogy fi gyel te a ker tész nagy báty já nál a pró ba csí ráz ta-

tást, s hal lot ta, hogy azt mond ják: „ed dig 54 kelt ki”, az tán

„még 4 ki kelt”, s ak kor köz be szólt: „ak kor az 58”. Pe dig még

csak há rom éves volt... Most utó lag ma gam is csudálkozom,

hogy kelt het tek ek ko ra lel ke se dést ezek a gyer me teg meg nyi-

lat ko zá sok. Ha már ilyes mik rõl van szó, több fan tá zi át lá tok

92

Pan csi lá nyom ké sõb bi, de

ugyan ilyen ko rú fag ga tó-

zá sá ban a li ba ere de te

fe

lõl, hogy az, ugye, a

li ba fán te rem. Ger gõ nek

azon ban ak ko ri ban csak-

ugyan nem le he tett el len-

áll ni. Ma gam se tu dom,

mi volt a tit

ka en

nek.

Elõt tem min dig a szí nei

de ren ge nek fel: hir te len-

szõ ke ha ja, ég kék sze mei,

a pi ros és a fe hér örök

já té ka az ar cán, fo gai

gyöngy vil lo gá sa – s mind-

ezek ben Any ja meg újult

fi a tal sá ga. De má so kat

ta lán más sal ej tett meg,

mert okos is volt csak-

ugyan, amel lett egy csöp-

pet se ko ra érett, mint a fel nõt tek kö zött ne vel ke dõ, ma gá nos

gye re kek, akik óha tat la nul a kör nye ze tük höz ido mul nak.

Ne ki ott vol tak hát vé dül a test vé rei, azok táp lál ták ben ne a

ki fogy ha tat lan gyer me ki ke délyt, me lyet a na gyok tár sa sá ga

és el is me ré se se tu dott meg mér gez ni. So ká ig leg alább is úgy

lát szott, hogy nem.

Má tyás ki rály mi att tá madt az el sõ gya núm, hogy va la mi

még sincs rend ben. Ró la több ször me sél get tem a gye re kek-

nek, akár csak Tol di ról vagy Kolombuszról és más hal ha tat lan

ha lan dók ról, akik föl di em ber lé tük re kel lõ táp lá lé kot nyúj-

that tak tün dér me sé ken ne ve lõ dött fan tá zi á juk nak. Meg-

megkérdezték ugyan, hogy ez iga zán így volt-e, de alig ha nem

csak an nak bi zony sá gá ért, hogy va ló ban él tek ef fé le me sés

ala kok, nem olyan re mény te len vá gya ko zás tehát ha son ló vá

vál ni hoz zá juk, mint, mond juk, arany szõ rû táltoslóval ug rat ni

át üveg he gye ket.

93

Ger gõ azon ban az zal jött egy nap, hogy két Má tyás ki rály volt.

Báty ja ival kö zöl te ezt, én csak a szom széd szo bá ból hal lot tam, nem

is a be je len tést, csak már a há rom na gyobb fi am fel zú du lá sát, amel-

lyel a meg ren dí tõ hírt fo gad ták. Meg ér tem õket. Áb ránd ja ik

Pantheonjába õk csu pa olyan pá rat lan hõst vá lo gat tak ös sze, akik

ele ve nem él het tek két vagy több pél dány ban, egy sze ri cso dái lé vén

en nek a föl di vi lág nak. „De igen, a Pis ta bá csi is meg mond ta, hogy

két Má tyás ki rály volt” – erõ sít get te Ger gõ el ke se re det ten, sõt

már-már sír va, mert a vi ta, úgy lát szik, tett le ges sé kez dett fa jul ni.

Rám fur csa mód nem mert hi vat koz ni. Félt talán, hogy

nem ta nús ko dom mel let te. Nem is tar tott tán olyan tá jé ko-

zott nak, mint Pis ta bá csit, aki több ször el vit te ma gá val a

Duná ra gu ru ló ülé ses csó nak já ban, s en nek foly tán az el sõ

he lyet sze rez te meg a sze mé ben a te kin té lyek vi lág rang lis tá-

ján.– De két Má tyás ki rály volt! – üvöl töt te a hit val lók ko nok-

sá gá val még ak kor is, ami kor rá juk nyi tot tam az aj tót, pe dig

már az ágyon fet ren gett, s And ris – a min den ko ri ha tal mas-

sá gok szo kott vég sõ ér vé vel él ve – épp a szá ját igye ke zett

be ta pasz ta ni a te nye ré vel.

– Igen, két Má tyás ki rály volt! – üvöl tet tem én is, mi re

hirtelen mély csönd támadt, épp al kal mas a bõ vebb ma gya-

rá zat ra.

Ha

nem Ger

gõ

nek ez nem volt elég. Né

hány na

pig

unos-untalan elõ ho za ko dott a két Má tyás ki rál lyal, fõ leg

And ris fü le hal la tá ra.

– Ugye, Ap ja, az egyik ma gyar volt, a má sik né met? És az,

ugye, nem is sze ret te a ma gya ro kat?

Fel vág – gon dol tam. S nem vet tem ész re, men nyi re ki van

éhez ve az ön ér zet e egy kis táp lá lék ra.

An nyit kons ta tál tam – s ez az tán nap ról nap ra nyil ván va-

lób bá vált –, hogy nincs már jó ban a test vé re i vel. Hol Pannit

rí kat ja, csip ke di, lá bá ra lép, copf ját rán gat ja, hol meg a

na gyob bak kal kezd ki, s az tán sír va vo nul vis sza az egyen lõt-

len küz de lem bõl, de még ak kor is or dít te he tet len dü hében,

hogy kés sel le szúr ja õket, vagy bal tá val ve ri szét a fe jüket.

94

Ha igaz sá got kel lett ten nem köz tük, a ta núk val lo má sa

alap ján több nyi re õ ma radt baj ban.

– Verd meg az And rist – üvöl töt te ma gá ból ki kel ve –, vagy

té ged is agyon üt lek!

– De hisz te rúg tál be le elõ ször a lá bá ba!

– Nem igaz, õ kezd te! – S ezt órá kig haj to gat ta esze lõs

ma kacs ság gal, tel je sen be le él ve ma gát a sa ját kép zelt igaz sá-

gá ba.

Nem tud tam na gyon saj nál ni. Ma gam ban már ré gen ha ra-

gud tam a ve le va ló ki vé te le zé se kért.

– A kis princ – mond tam Any já nak szemrehányólag –, a

min den ki tõl kö rül csu dált kis princ. Ha rag szik, hogy ide ha za

õ is csak an nyi, mint a töb bi.

Jaj, ha én azt a ré gi kis princet még egy szer feltámaszthat-

nám! Ölem be fog hat nám s ka cag tat hat nám! Ha me het nék ki

ve le a rét re, s fog hat nám a mar kom ba si mu ló ke zét!

Ez a fi am, aki he lyet te ma radt, már so ha nem ad ja úgy

ma gát ne kem. Ez az apa, aki én let tem az óta, már nem tud

úgy töb bet ma gá hoz hódítani gye re ke ket. Nem csak Ger gõt

– Pan nit és Kismagdust se. Ezek már úgy lesz nek nagy gye re-

kek, hogy alig kós tol tak bele az ap juk-any juk lé nyé ben va ló

el rej te zés tel jes bol dog sá gába.

Any ja még to vább is búj tat ta vol na pe dig õket a ma ga

me le gé ben. Mi kor nem vol tam itt hon, Ger gõ vel aludt, és

Kismagdusnak fog ta a gye rek ágy rá csán ke resz tül ki nyúj tott

ke zét. Míg én az igaz ság ke gyet len an gya la ként át nem köl-

töz tet tem õket is a má sik szo bá ba. Ami a töb bi nek nem jár,

az ne kik se jár.

Ger gõ ben ek kor tájt sza kadt meg va la mi. Kez dett az el len-

sé gé nek te kin te ni.

Csak hogy a gye re kek iga zi fáj dal mai rit kán lát vá nyo sak.

Kis sem mi sé ge kért mind járt el bõ gik ma gu kat, azon na li elég-

té telt, vagy leg alább is vi gasz ta lást kö ve tel ve. Éle tük iga zi

se be it azon ban ma guk nya lo gat ják csend ben, csak nem ész re-

vét le nül.

Ger gõ vel ijesz tõt for dult a vi lág, mi kor rá jött, hogy én, az

95

ap ja, el le ne dol go zom. Nem csak hogy nem sze re tem már, azt

se en ge dem, hogy má sok sze res sék. És sor ra el is árul ja a ked-

ve mért min den ki, Bogyi né ni, Pis ta bá csi, Mag di né ni, vé gül

még Any ja is, mert az is fél tõ lem, hogy rá ki a bá lok, hát in kább

hall gat, pe dig úgy meg mon da ná, hogy a Ger gõ re nem sza bad

mér ges nek len ni, Ger gõ, az iga zá ból jó.

Egyik öcsém le he tett így el sõ ele mis ta ko rá ban. Sen ki nek

se zo kog hat ván el, hogy õt ok ta la nul tart ják rossz nak, egy

da rab fa sze net szer zett, és a há zunk fa lá ra rót ta fel nagy

nyom ta tott beûkkel:

VAR GA ZSOLT PAP NAK A FIA

KUNSZENTMIKLÓSON JÓ

De Ger gõ más ter mé szet. Õ nem til ta ko zott. Õ ma ka csul

vál lal ta a lát sza tot, hogy õ rossz.

– Ka ma szo dik – mond tam rá, s fel nõtt ba rá ta im ezt el is

hit ték.

– Ko rai ka masz kor – bó lo gat tak egyetértõleg.

Meg aka rom si mo gat ni, el kap ja a fe jét. Meg csó kol nám, két

kéz zel lök el. Már egyik test vé ré vel se fér meg. Nem is igen

ér dek lik. Ül és gon dol ko zik. Vagy nem is ül, ha nem áll a la vór

mel lett egy ga tyá ban, és töp reng.

– Ger gõ, mo sa kodj már! – Ve szi a szap pant, az tán le te szi,

töp reng to vább. Ugyan így öl tö zik és vet kõ zik is. Fél lá bát

be dug ja a nad rág szá rá ba, az tán ne gyed órás szü net kö vet ke-

zik. Mint ha tel je sen te he tet len vol na. Más kor meg épp el len-

ke zõ leg: rö hög ve ug rál, mint az õrült, ci põs tül a re ka mi én,

alig bí rom le csil la pí ta ni. Hogy más nap reg gel újra mint az

ájult éb red jen, s ne le hes sen ki rán ci gál ni az ágy ból...

Va ló já ban per sze hos szú hó na pok ba telt, míg a tel jes kór-

kép így ki raj zo ló dott. S én még ak kor se vol tam haj lan dó

meg ren dül ni tõ le.

Re mény te le nül bir kó zik bennem még ma is a két igaz ság: a

Ger gõé és az enyém. Valaki itt min den kép pen kín ló dás ra volt

ítél ve. Én meg le he tõ sen fo gé kony va gyok az em be ri fáj dal-

96

mak ra, s ak ko ri ban a dis szo nan ci ák egész ze ne ka ra har so gott a

fü lem be. Kis dom bi esen gé se, hogy õt is vi gye már el egy szer

Bogyi né ni. Pan ni vin nyo gá sa min den sem mi sé gért, de iga zá-

ban az egy nagy okért, hogy õ nem ré sze sül az Any já val al vás

gyö nyö ré bõl. And ris dur va sá ga a ki seb bek kel, amit, ha ön tu-

dat lan is, megint csak a fél té keny ség vált ha tott ki, hogy õ majd

le ve ri raj tuk, amen nyi vel több sze re te tet kap nak. S mint fõ szó-

lam, Any ja csön des két ség beesé se, aki ez idõ tájt kezd te úgy

érez ni, hogy fogy tán az ere je, mért ölik hát õt a sa ját gye re kei,

mért sza po rít ják a ba ját?

En gem egy gon do lat ve zé relt ak kor: ki lá bal ni eb bõl a vál-

ság ból. Mó zes sze re pét ját szot tam a csa lád ban, aki a Hóreb

he gyé rõl le száll va, tör vényt adott a nép nek, és kény sze rû

kö nyör te len ség gel tör te le az el len sze gü lõ ket, már csak azért

is, hogy ment se a ma ga lel két az Egyip tom ból va ló ki jö ve tel

emész tõ fe le lõs sé ge alól. Én is azért tud tam idõn ként ri deg,

sõt né ha már-már ke gyet len len ni: a lel kem me ne dé két is

ke res tem a Rend ben, a meg nyug vást, hogy még is ér de mes

volt mind nyá ju kat élet re hív nom.

De mi fo gal ma volt ar ról az ár va Ger gõ nek, hogy õ a kö zös

jó ért szen ved mél tat lan sá got (mint már an nyi an az em be ri

tör té ne lemben), s nem én lök tem ki a szí vem bõl? Meg né ha

már csak ugyan az ide ge im re ment.

– Mi ért nem mos dasz már? – kér dem ti zed szer is, s õ csak

áll és né zi, hogy vil ló dzik a la vór al ján a vil lany kör te víz tör te

fé nye. Vagy a szap pan hab szi vár vány szí ne it ta nul má nyoz za

az uj jai kö zött. – Ger gõ, mosd már a ka rod, az Is ten áld jon

meg! – Hogy mos sam? – S áll, mint ha nem tud ná, s tán nem

is tud ja, mert nem akar ja. Vég re tü rel met le nül el ka pom a

csuk ló ját. – Így, így, így, lá tod, így! – S fél perc alatt meg mos-

da tom de ré kig. De mi re le mo som a szap pant az ar cá ról, és

tö röl ni kez dem, már bõg. Ágy ba du gom, las san el csön de se-

dik, de meg nem bo csát, tíz perc vagy ne gyed óra múl va hal-

lom, hogy azt dün nyö gi:

– Hü lye ap ja.

A töb bi gye rek per sze bol do gan há bo ro dik fel:

97

– Ap ja, mit mon dott a Ger gõ?

– Nem ér de kel! – mor du lok rá juk. – Bo lond lik ból bo lond

szél fúj. – Mi re Ger gõ, aki nek az elõbb még csu rog tak a köny-

nyei, hisz té ri ku san kezd el ka cag ni. – Nem, ha nem bü dös

lik ból bü dös szél fúj az or rod alá!

Nya kon le gyint sem? Tu dom már, hogy hi á ba. Raj ta csak

ront min den ve rés.

– Nem ér de kel – mon dom a töb bi ek nek, de hogy õ is hall-

ja. – Majd meg ja vul. And ris is mi lyen rossz volt, ami kor még

nem dol go zott!

Iga zá ból pe dig egy re job ban ér de kelt a Ger gõ dol ga. Sõt

ége tett már, mint az ele ven pa rázs. Idõ köz ben is ko lá ba kez-

dett jár ni, s ez vég képp ki bil len tet te a lel ki egyen sú lyá ból.

Évek óta min dig csak azt hal lot ta, hogy õ mi lyen okos, õ a

leg esze sebb kis-Varga, min den test vér ét le fog ja pi pál ni. Volt

is tán ben ne olyan vá ra ko zás, hogy az is ko lá ban majd elég té-

telt kap ott ho ni meg aláz ta tá sa i ért. Ment is bol do gan a báty-

jaival, vet tem ne ki min dent, köny vet, fü ze te ket, szá mo ló ko-

ron go kat, szí nes pál ci ká kat, ki vág ha tó be tû ket, még egy

do boz szí nes ce ru zát is. Na gyon gaz dag nak érez te ma gát. A

be tû ket már el sõ nap ki is vág ta mind, ki csi ket, na gyo kat, az

A-tól a ZS-ig, hi á ba mond tam ne ki, hogy vár jon ve le, el szó-

ró dik, mi re majd kel le ne. Né hány nap alatt ki is de rült, mi lyen

iga zam volt. Ijesz tõ mér ték ben kezd tek fogy ni a be tûi, de per-

sze a ce ru zái, pál ci kái és ko rong jai is. Má so dik hé ten vi szont

az de rült ki, hogy még se volt iga zam, a szét vá gat lan ság sem

se gí tett vol na: ek kor ve szett el az ol va só köny ve.

Ek kor kezd te ta ní tó né ni je is az el sõ vész hí re ket kül de ni.

Ger gõ nem fi gyel, egész órán pa pír ga la csi no kat gyárt, vagy

ös sze vis sza for go ló dik, fe cseg, nem tud ve le mit csi nál ni, ki ál-

lí tot ta már a sze me tes lá da mel lé, te gye an nak a fe de lé re a

köny vét (köz ben újat vet tünk ne ki), úgy ol vas sa a be tû ket, hát

ad dig-ad dig, míg be lök te a köny vet a lá da mö gé, õne ki kel lett

ki ha lász nia... S a fü ze tei is olyan ko szo sak: ha lá to ga tót vár,

el du gat ja ve le, hig gyék in kább, hogy ott hon hagy ta. Az or rá-

ból is foly ton lóg va la mi, azt mond ja, nincs zseb ken dõ je,

98

papírfecniket kény te len ad ni ne ki, hogy ne a ka bát ja uj já ba

ken je.

Ez már Any já nak is sok volt. Hogy õ nem ad a Ger gõ nek

zseb ken dõt? Mi kor vé res re mos sa a ke zét mi at tuk, hogy min-

dig ren de sek és tisz ták le gye nek!

De Ger gõ ben an nyi ra meg bom lott már be lül min den har-

mó nia, hogy a kül se je is min den nap új ra eh hez a lel ki ál la pot-

hoz ido mult. Amúgy se volt már az, aki ré gen. Ar cá ról le ko-

pott az egy ko ri ma ga biz tos, cin ko san ra vasz kás mo soly. Elül-

sõ gyöngy fo gai is ki hul lot tak, csor ba lett a szá ja, mint a

ma gu kat el ha nya go ló (mert sze rel met már vég képp nem

re mé lõ) idõ sebb fér fi a ké és nõ ké. Emel lett szin te szen ve dé-

lye sen sze rez te tes té re és ru há já ra az el ha nyagolt ság mind

újabb bé lye ge it, vér bõl, kosz ból, sár ból, tin tá ból, az is ko lai

pad ló ola já ból, az út épí tõk kát rá nyá ból, a tit kon vett nya ló ka

ra ga csá ból meg a jó ég tud ja, mi bõl.

Any ja kön nye it se bán ta. Kész volt az élet fi lo zó fi á ja: õt se

sze re tik, õ se sze ret sen kit.

Egy éj sza ka ná lunk aludt ré gi nagy sze rel me, Mag di né ni.

A Pis ta bá csi fe le sé ge. Szín ház ba men tünk, ad dig õ vál lal ta a

gye re kek gond ját, bár én az zal biz tat tam, hogy már csak a

le rá gott csont ja it ta lál juk, mi re ha za é rünk. Ne ki ugyan is

nem hogy hat, egy gye re ke se volt, hi á ba vá gyott rá évek óta.

Ger gõt is azért ka pat ta ma gá hoz, egy kis kár pót lá sul. Na pok-

ra el vit te né ha, s ilyen kor fel hõt len bol dog ság ban él tek, hol

Pis ta bá csi val hár mas ban, hol csak ket tes ben, ha az vi dé ken

járt. Egy-egy ilyen ven dé ges ke dés után Ger gõ az zal is el di-

cse ke dett, hogy éj sza kán ként együtt alud tak a Mag di né ni vel.

De ez, mint ki de rült, nem volt igaz, csak õ be le él te ma gát.

Ná lunk aludt hát Mag di né ni (csak nem megy éj fél tájt

egye dül ha za), s így ez út tal – nem lé vén több ágyunk – csak-

ugyan osz toz nia kel lett valamelyik gye rek kel. Ger gõ ben ez

még egy szer fel lob ban tot ta a vá gyat, hogy õt is sze res sék, sõt

job ban, sok kal job ban a töb bi ek nél. Mint ré gi di csõ sé ge tel-

jé ben, mi kor min den test vé re õt iri gyel te. Alig vár ta, hogy

ágy ba ke rül je nek, s õ Mag di né ni hez búj has son, vál lá ra hajt-

99

has sa fe jét, vár ta a meg vál tó csó ko kat, si mo ga tá so kat, me lyek

ki sza ba dít hat nák ma gá nyos sá ga jég bör tö né bõl, ahol már

hó na pok óta di der gett, egy re re mény te le neb bül. Nem is

gon dolt rá, hogy mást is vá laszt hat na he lyet te, hisz õ volt

jó for mán a fo ga dott fia. És ak kor Mag di né ni egy szer csak azt

mond ja:

– A Kis dom bi val al szom.

Kis dom bi nak szé le sebb az ágya. Mag di né ni mond ta is ezt

az tán Ger gõ nek, in dok lás kép pen. De igazából az ve zet het te

in kább, az a gon do lat: Ger gõ nek ros szat tett a ki vé te le zés,

nem sza bad hát te téz ni a bajt. Szi lár dan ki is tar tott emel lett

még ak kor is, mi kor a ne ki ke se re dett zo ko gás el sõ si ker te len

ro ha mai után az ma gá ból ki kel ve kezd te or di bál ni neki az

osz tály tár sa i tól, vagy hon nan fel sze dett vá lo ga tott ocsmány-

ságokat, míg csak a hos szú bõ gés tõl el bá gyad va el nem csön-

de se dett.

De még ha za tér tünk kor is dúlt volt az ar ca, zak la tott vo ná-

sa it az álom se tud ta tel je sen el si mí ta ni.

Én ak kor már jó ide je ke rül tem ve le min den ös sze üt kö zést.

Ha nem öl tö zött, öl töz tet tem, ha nem mos dott, mos dat tam;

még etet tem is né ha, ha ma gá tól csak tur kált a tá nyér já ban.

Nem mond tam ne ki, hogy „te már nagy vagy”, hagy tam, hogy

olyan ki csi le gyen, ami lyen csak akar, szü le i re szo ru ló, rá juk

ha gyat ko zó. Ha nem volt mu száj, nem szid tam, ha volt mi ért,

di csér tem, el ve szett hol mi ja it új ra meg vet tem, sza ka do zott

köny ve it meg ra gaszt gat tam: ren dít he tet len tü rel met rót tam

ma gam ra, egy ki csit penitenciaképpen is.

De ked ves ked ni nem ked ves ked tem ne ki. An nyi volt az

ös szes ki vé te le zés, hogy õtõle nem kö ve tel tem sem mit.

Nem hogy se gít sé get, még jó in du la tot se.

– Ap ja, te nem vagy igaz sá gos – mon do gat ták még így is

Andrisék.

– Hagyjátok, õ még ki csi, sok kal ki sebb, mint ti.

– Sok kal ám! Na gyon sok kal! Csak lus ta dol goz ni!

Ger gõ ben csak ugyan tá mad ha tott né mi ka ján öröm, hogy

ne ki si ke rült, ami a báty jai nak nem: ki húznia ma gát min den

100

mun ka alól. Úgy van, õ ki csi. Lá tom ám, hogy kezd megint

ös sze me le ged ni a hú ga i val, fo gócs káz nak, bú jócs káz nak, ipi-

a pa csoz nak. Egy es te meg ar ra me gyünk be a szo bá juk ba

Any já val, mi u tán mind el alud tak, hogy a Kismagdus ki nyúj-

tott ke zét, me lyet az át te le pí tés óta min dig Petyó fo gott,

most Ger gõ tart ja a mar ká ban, úgy szun di kál nak édes de den.

– Tu dod, mi lyen jót tesz ez ne ki? – mond ta in kább, mint

kér dez te Any ja. Áll tunk, és néz tük per ce kig. Jaj, csak hogy

már gyógy uló ban van!

S az óta?

Az óta kezd megint ki nõ ni a ki csik kö zül. Ar cát ko mi ku san

ked ves sé te szi két új nagy ka pa fo ga s a vis sza lo pó dzott ön bi-

za lom, amel lyel körültekint a vi lág ban. Fél év kor már je les

bi zo nyít ván nyal ál lí tott be. Sõt, ott hon is meg száll ja né ha a

jó lé lek, hogy tü ze lõt hoz zon, vagy vá sá rol ni men jen, bár én

most sem erõl te tem.

Nem me rem mon da ni, hogy egé szen meg gyógy ult. Az

ilyen se bek, mint az övéi, na gyon las san he ged nek, és még

fel nõtt kor ban is fel-felszakadnak.

De a csa lád ba vis sza ta lált. És még tán ben nem, ádáz el len-

sé gé ben is kez di meg lel ni megint az ap ját.

Most tör tént a na pok ban, hogy ré gi szo ká sá hoz hí ven

megint el ve szett. A há rom báty já val ment el út tö rõ vas úton a

Hû vös völgy be, si et tek el ver ni né hány fo rin tot a hús vé ti

lo csol ko dás sal szer zett pén zük bõl a Nagy rét bó dé i ban. Ger-

gõt kü lön rá bíz tam And ris ra, de bíz hat tam, mert amíg ez

el me rül ten cél ba lõtt, õ el sod ró dott a há ta mö gül. Nem is

ta lál ta meg se And ris, se a Petyó-Kisdombi pár, pedig ke resz-

tül-ka sul kó bo rol ták a kör nyé ket, és re kedt re or di bál ták a

tor ku kat. Vé gül bú san ha za jöt tek.

Ger gõ nél még pénz se volt (az övét is And ris õriz te). Te le-

fo nál tunk mind járt a hûvösvölgyi rend õrõr szo bá ra – már

es té re járt, erõ sen sö té te dett –, de nem tud tak ró la sem mit,

csak azt ígér het ték, hogy ke res ni kez dik.

Né hány perc múl va azon ban vá rat la nul be top pant. Ar ca

csu pa el kent mo csok: gya log jött vé gig a vas út mel lett, az

101

er dõn ke resz tül. Útköz ben el-el sír ta ma gát, te nye ré vel tö rül-

get te kön nye it, de meg nem állt egy perc re, le nem ült, hisz

tud ta, hogy nem so ká ra bees te le dik, s ak kor õ meg hal a fé le-

lem tõl, ott egye dül a sö tét ren ge teg ben. Jó két és fél óra alatt

tet te meg a 13 ki lo mé te res utat.

Õ is ke res te egyéb ként Andrisékat a Nagy ré ten, de az tán azt

hit te, ott hagy ták. S er re szó nél kül ne ki vá gott a nagy út nak.

Jó le sett ne ki, hogy nem szid tam meg ezért, sõt, még el is

di cse ked tem ve le né hány is me rõ söm nek, mi lyen hõs tet tet

vitt vég hez.

– Tu dod, mit üzen ne ked a Kopátsy Im re bá csi? – új sá gol-

tam ne ki más nap. – Azt, hogy de rék gye rek vagy, em ber lesz

be lõ led.

– Hát ne ki is el mond tad?

– El.

Lát tam, meg ha tó dott. S egy szer re meg nyílt a szí ve, me lyet

már jó ide je ma ka csul zár va tar tott elõt tem.

– Tu dod, Ap ja, mi kor jöt tem ha za fe lé a sín mel lett, min dig

csak azt mon do gat tam ma gam nak: ha en gem el üt a vo nat,

vagy el gá zol az úton egy au tó, vagy ha úgy el fá ra dok, hogy

el esek, én ak kor is ha za me gyek.

102

Én a re ka mi én ülök, õ mel let tem áll. Szán dé ko san nem

né zek rá, za var ba ne hoz zam. Egy szer csak ér zem: be széd

köz ben egy gyön géd moz du lat tal – nyil ván tel je sen ön kén te-

le nül – meg si mo gat ja a fe je met.

1961

103

Andris, az individualista

Sa nya rú sors az el sõ szü löt te ké!

Az any juk tes té bõl ki sza ka dó gye re kek tö ké le te sen is me-

ret len vi lág ba ér kez nek. S min dig az el sõ szü lött a kény te len-

kel let len pi o nír. Õ tö ri az utat a töb bi ek nek is a Tit kok Bi ro-

dal má ba, melyrõl se tér ké pe, se la kó i ról sem mi tu do má sa.

Még a sa ját szü le i rõl se. Azok is egy is me ret len törzs tag jai, a

Régótaélõké, akik közt kü lö nös szo ká sok dív nak. Az újon nan

jöttet pél dá ul tüs tént ha tal muk alá ve tik, s ár gus szem mel

fi gye lik, mi kor hág ja át az ál ta luk sza bott szi go rú tör vényt. E

tör vény nek száz ezer pa ra gra fu sa van, és õ kez det ben egyet

sem is mer kö zü lük. Min den moz du la ta kész ve sze de lem.

Pe dig a Régótaélõk hajt ha tat la nok. Kis buta fe jé be még nem

ver het vén be le, ösz tö ne i be igye kez nek be le mar ni a ti lal mak

és muszájok so ka sá gát, az zal, hogy mér ge sen néz nek rá, meg

hogy rossz nak mond ják, hogy rá ki a bál nak, hogy meg dá dáz-

zák, sõt, iga zá ból, ke gyet le nül

meg is ve rik. Ér ti, vagy nem

ér ti, mind egy, csak fáj jon ne ki,

az a jó, ha fáj: a szen ve dés

ido mítja a ku tyát, a macs kát, a

fe hér ege ret, a ma ki maj mot és

az em berfió kát egy aránt.

A töb bi gye rek már mind az

el sõ szü lött nyo má ban ér ke zik.

Jön a má so dik, a har ma dik, a

ne gye dik, s a Régótaélõk mind-

inkább pá nik ba es nek. Mi lesz,

ha ez a sok új jö ve vény nem

tanul ja meg jól a tör vényt? És

ír ják, ír ják a pa ra gra fu so kat,

nem kõ táblák ra, nem fó li án sok-

ba, ha nem az el sõ szü lött ele ven

ide ge ibe. Õ a min den ko ri pél da,

104

a két lá bon já ró ta nul ság, aki nek a sor sá ból ol vas ni uk kell a töb bi-

ek nek. Még tán négy éves sincs, még talán há rom sem, de már õ az

Ilyen nagy gyerekés még setudja, õ a Persze hogyakkorakicsi-

kisutánacsinálják, õ a Látjátok-ígyjárakirossz.

105

Jaj, a mi And

ri

sunk

hány szor így járt! Hisz szü-

le té sé tõl fog va szer te len,

fék te len, ide ges faj ta, aki

nem hogy nap pal, még éj jel

se nyug hat. Hét-nyolcéves

ko rá ig olyan volt va ló ság-

gal, mint az ele ven ör dög.

Mint ha csak ar ra tet te vol-

na fel az éle tét, hogy szá-

zad szor is, ez red szer is,

min dig új ra szem be száll jon

az õt re gu lá zó és meg alá zó

szü lõi ha ta lom mal.

Ele in te ki gon dol ta vol-

na per sze, hogy egy meg-

rög zött in di vi du a lis ta rej te-

zik eb ben a gye rek ben? Azt

hit

tük, csak ilyen faj

ta.

Sajt ku kac. Hebrencs. Nem fér a bõ ré be. Hisz már a vi lág ra is

úgy jött, vá rat lan si et ség gel, hogy az or vos – bár ide jé ben ér te-

sí tést ka pott – csak post festa ér ke zett meg, nagy ször nyül kö dé-

sek és bo csá nat ké ré sek kö ze pet te. Hogy õ hu szon öt éve prak-

ti zál, de õve le ilyen még nem történt. Vi gasz ta lá sul hoz zá tet te:

meg lát juk, ez va la mi kü lön le ges gye rek lesz.

Jós la ta be is tel je se dett. And ris – mi helyt moz gat ni tud ta

ke zét-lá bát – pél dát lan szor ga lom mal kezd te ízek re szed ni

já té ka it, fec nik ké szag gat ni köny ve it (de az enyé me ket is),

fúr ni-fa rag ni a bú to ro kat, ere de ti raj za i val éke sí te ni a fa la kat,

kés sel, vil lá val és egyéb fém tár gyak kal va kar ni le a va ko la tot,

rok kant tá rug dos ni a re ka mi ét, víz zel árasz ta ni el a für dõ szo-

bát, meg sem mi sí te ni le he tõ leg az egész em be ri ci vi li zá ci ót.

De nem el va kult düh vel, ész nél kül, ha nem hû vös, meg fon-

tolt ra vasz ság gal, min den óvat lan pil la na tot azon fris si ben

tüs tént ki hasz nál va.

Szen ve dett, ha kel lett, de nem ad ta meg ma gát. Még egye-

106

107

dül se. S hát még mi kor se re ge tá madt a pó lyá ból sor ra ki bú-

jó ki csik bõl, és sok lúd ként igye kez het tek disz nót gyõz ni!

Ek kor már ér het te And rist akár hány ve re ség – már mint a

fe ne két –, övé ma radt az ön tu dat, hogy ha le gyõz ték is, nem

kön nyû szer rel.

Né ha csak ugyan majd vért iz zad tunk, hogy kor dá ban tart-

suk. Ahogy most eze ken az idõ kön tû nõ döm, nem tu dok sza-

ba dul ni a gon do lat tól: õ már ak kor az elsõszülötti sors el len

lá zadt. Mond hat nám, bos szút igye ke zett áll ni, hogy bol dog

egy ké bõl két, há rom, négy, öt, majd hat gye rek egyi ké vé tet-

tük, sõt ne megy szer a töb bi ek pálcásfiújává, aki – mint a Kol-

dus és ki rály fi Humphrey Marlow-ja a szent és sért he tet len

wa le si her ceg he lyett – hi te sze rint õhe lyet tük is meg-meg-

kapta a ma gá ét.

Mind egy, hogy men nyi re volt ez tu da tos ben ne ele in te.

Érez ni ak kor is így érez te, és las san az eszé vel is fel fog ta.

Min ket, szü le it, az a hit él te tett: a több gye rek ko ra if jú sá-

gá tól fog va meg szok ja, hogy csó kon, cso kin és min den egye-

ben osz toz kod nia kell, nem érez vén te hát egyi kük se, hogy

õkö rü löt te fo rog a vi lág, kön nyeb ben vál nak kö zös sé gi

em ber ré, iga zi tár saslén nyé.

And ris azon ban mit sem tu dott er rõl. Õ csak azt lát ta, hogy

a ma ga ko rú gye re kek több test vér nél kül is ví gan él nek, sõt

ná la ví gab ban. S hogy en nek mi az oka, azt ma gam is se gí tet-

tem gon do san a fe jé be ver ni, szer te len vá gyai fe lett foly ta tott

vi tá ink örö kös ref rén jé vel:

– Hát nem ér ted, hogy ti so kan vagy tok?

Ér tet te õ, hogy ne ér tet te vol na! Csak azt nem, hogy mi ért.

An nyit ha sej tett, hogy más nem igen te het ró la, csak mi.

Ak kor vi szont mi jo gon pré di ká lunk ne ki?

Sok gye rek – ke vés pénz, ez a prob lé ma nem hagy ta nyug-

ton. Öt éves múl ha tott (még csak né gyen vol tak), mi kor azt

kér dez te egy szer:

– Ap ja, ne ked ke vés pén zed van?

– Bi zony ke vés.

– És aki nek száz gye re ke van? An nak egy pén ze sincs?

108

Né hány év vel ké sõbb pe dig már ki mond ta ke re ken:

– Az lett vol na jó, ha csak én szü le tek, meg a Petyó. Ak kor

ne kem sok kal kön nyebb vol na az éle tem.

– Hogy be szél hetsz így? – för med tem rá. – Nem szé gyel led

ma gad?!

Mi re még azt is hoz zá tet te:

– Ha én meg há za so dom, ne kem nem lesz egy gye re kem se.

Én nem fo gom a ka kis pe len ká ju kat szagulni!

Eb ben az idõ ben – nyolc-ki lencéves ko rá ban – mér he-

tet le nül meg ve tet te ös szes öc csét és hú gát. Petyóval nem

is tu dom, mért tett ki vé telt, ne ki mért en ge dé lyez te utó lag

a vi lág ra jö ve telt. Mert ver ni épp úgy ver te õt is, mint a töb-

bit, mint ha nem fél fej jel, hanem leg alább há rom mal vol na

na gyobb ná la, s a fel nõtt ség jo gán to rol ná meg min den

vét két, amit csak szu ve rén mó don an nak ítél.

Fáj dal mas fel fe de zés volt, mi kor rá jöt tem, hogy en gem utá-

noz ez zel. Ne ki a tes ti meg je le né se is olyan, mint az egész

egyé ni sé ge: egy más tól szél sõ sé ge sen el ütõ vál to za to kat mu tat,

a min den te kin te tet ma gá hoz von zó, át szel le mült szép ség tõl a

vis sza ta szí tó, torz rossz in du la tig. Kí sér te ti es volt lát ni, hogy

düh tõl dúlt vo ná sai egy-egy go rom ba ve re ke dés után hogy

tet ték egy szer re szem be szö kõ vé bor jú fel nyal ta ha ját, csa pott

vál lát, csám pás lá bát: ott állt, mint a sa ját ele ven ka ri ka tú rá ja,

de mint az enyém is, hisz õ nem rossz és csú nya, õ csak nagy

akart len ni.

Õt ne ál lít sák kis sza ros köly kök kel egy sor ba, akik foly ton

csak bõg nek, és csi nál ják a ren det len sé get, ne ki kell még az

épí tõ koc kát meg a töb bi já té kot is ös sze szed ni utá nuk, de ha

cuk rot osz tunk vagy cse resz nyét, épp úgy tart ják õk is a mar-

ku kat, és or dí ta nak, hogy ne kik is an nyi szem jár! Hol itt az

igaz ság?

S ke res ni kezd te a ma ga kü lön igaz sá gát, mely nek el sõ

pont ja az volt, hogy õbe lõ le vi lág ren ge tõ te het ség lesz – csak

azt nem dön töt te még el, hogy mi ben. Szá mo ló mû vész? Fel-

ta lá ló? Afrika-vadász? Díj bir kó zó? Nyelv zse ni? Õ mindez

nagyon sze re tett vol na len ni, és még an nyi más is, de csak

109

olyasvalaki, aki so kat ke res. En gem is fag ga tott, ki ke res a

leg töb bet. A mi nisz te rek?

– Nem – mond tam –, egy hí res or vos pro fes szor töb bet

ke res.

– Ak kor én or vos pro fes szor le szek.

– Ne vic celj már! Hisz te egy csöpp vér tõl el ájulsz!

– Hát ak kor még ki ke res olyan so kat?

– Egy jó mér nök is ke res het an nyit, de csak ha na gyon tud.

Már von ta is le a kö vet kez te tést:

– Ak kor mér nök le szek.

Volt õ ál ma i ban min den, de fõ leg per sze rég holt vagy so se

volt hõsök élet re kelt má sod pél dá nya, a vi king ha jó sok tól

Nemo ka pi tá nyig. Ott ágál tak mind a lel ké ben, s hol az egyik,

hol a má sik nyert raj ta áb rán dok ba rin ga tó ha tal mat. Lá tom

egy szer, hogy zász lót csi nál egy da rab le pe dõ vá szon ból.

Egyik ol da lá ra azt ír ta: „Én va gyok Ki ni zsi Pál, a vi lág leg erõ-

sebb em be re” –, a má sik ra öt ágú csil la got raj zolt, kö rü löt te

ez zel a fel írás sal: „Él jen a ma gyar sza bad ság!” Ki vit te a rét re,

az ott fut ká ro zó fi úk kö zé. Azt re mél te tán, hogy zász la ja alá

gyûl nek né há nyan, s azok nak õ lesz a vezé re. Kö rül is áll ta a

jó nép, néz ték. Õt és a zász lót. And ris nem ép pen gyön ge, de

elég vé kony cson tú le gény ke. „Ki ni zsi Pál.” „A vi lág leg erõ-

sebb em be re.”

– Te gya gyás vagy – mond ta meg ve tõ en Toplic, a há rom-

szor bu kott fõ ve re ke dõ. Mi re fel nyi ho gott az egész társaság.

And ris még csak ne kik se ug rott. El for dult, és né mán elvo-

nult. Le eresz tet te a föld re, úgy húz ta ma ga után – vé gig a rét

fü vén s az út po rán – éle te el sõ lo bo gó ját.

Épp ki néz tem az ab la kon, nem tud tam még, mi tör tént,

csak azt lát tam, hogy úgy bak tat gör nyed ten, le-le bil le nõ fej-

jel, mint egy meg tört öreg em ber.

De õ nem ar ra ter mett, hogy tar tó san ma gá ba ros kad jon.

Ti tok za tos erõk ûz ték mind újabb ro ha mok ra, hogy ki tör jön

a köz le gé nyi sor ból. Fõ leg ve lem sze ret te vol na egyen jo gú sít-

tat ni ma gát. Örök ké nyag ga tott, hogy mal moz zak ve le, sak-

koz zak ve le, lab dáz zak ve le, ping pon goz zak ve le, gomb fo ciz-

110

zak ve le, ül jek oda es te az ágya szé lé re és be szél ges sek ve le,

min dig csak ve le, õve le.

Egy szer na gyon in ge rül ten szól hat tam rá: – Mért kell

neked örök ké en gem nyu vasz ta ni? Játssz a töb bi ek kel!

Mi re el gör bült a szá ja, s nagy fiú lé té re el pi tye reg te ma gát.

– De én õket utá lom! Én csak ve led sze re tek!

A gye re kek nek nin cse nek és nem is le het nek vi lá gos fo gal-

mai ró la, mi lye nek va gyunk mi, na gyok. Mint ha Olüm posz

kö dé ben él nénk, szá muk ra el ér he tet len és meg ért he tet len

vi lág ban, úgy te kin te nek ránk ti tok ban még tán a leg pi ma-

szab bak is. An nál na gyobb a csa ló dá suk, mi kor ké sõbb, ser-

dülõfélben, rá döb ben nek egy nap, hogy a fel nõt tek is mi lyen

kor lá tol tak, ki csi nye sek, iri gyek, ha zu gok, ke gyet le nek –

nincs Olüm posz, nincs két vi lág, csak egyet len egy. And ris

azon ban még az Olümposzt os tor omol ta, is te ni lét re szom ja-

zott. Foly ton csak azt les te, ku tat ta, mi le het a nyit ja a mi

félt ve õr zött tit ka ink nak, mi tesz min ket más sá, mint õt.

Hány szor in tet tem a sze mem mel Any já nak, mi kor egy mással

be szél get tünk: nézd, már megint fü lel And ris! Meg állt egy

hely ben, egy szót el ne ejt sen, de mint ha csak a tás ká já ban

ko to rász na, vagy a köny ve ket né ze get né a pol con. Hát még

mi kor ven dé ge ink jöt tek! Hat szor ki to lon col tam a szo bá ból

– he ted szer re megint be szö kött. Rá vet te a ki csi ket, nyis sa nak

be hir te len, tó dul ja nak mind át, õ meg a há tuk mö gül igye ke-

zett ész re vét len be sut tyan ni az asz tal alá, vagy a ko mód

mö göt ti zug ba. Csak si ke rül ne megint egy-egy ne kik ti lal mas

szót el kap nia! Bár a sza vak nál is job ban iz gat ta a lé nyeg: a

ken dõ zet len felnõttélet. Mert ar ról meg volt gyõ zõd ve, hogy

mi so hasem mu tat juk meg ne kik iga zi ma gun kat. Csak ugyan

olyan be csü le te sek, ön zet le nek, igaz sá go sak, egy mást sze re-

tõk vol nánk, mint tõ lük kö ve tel jük? Vagy csak cin kos ös sze-

es kü vés az egész, és õrá csak rá süt jük a ros sza ság bé lye gét?

Nem tu dott be le nyu god ni sem mi kép pen, hogy mi Ju pi te-

rek le gyünk, õ meg csak ökör. Hogy mi ak kor és oda men-

jünk, aho va aka runk, tõ le meg szi go rú an szá mon kér jük,

mer re jár. Hogy mi ked vünk sze rint vi sel ked jünk, ahogy jól-

111

esik, õt meg sem mi sé ge kért nya kon cser dít sük. Hogy szá-

munk ra ne le gye nek ti los sza vak, ti los vic cek, ti los fil mek,

ti los ita lok, ne ki meg min den ti los le gyen. Hogy mi szá za so-

kat hord junk a zse bünk ben, el se je tá ján egész kö te get, bár me-

lyik bolt ba sza ba don be me hes sünk, azt ve hes sük meg, amit

sze

münk-szánk kí

ván, õne

ki meg csu

rog

jon a nyá

la az

ötvenfilléres fa gyi után.

Nem, nem és nem. Ez nem igaz ság.

S egy szép nyá ri na pon, mi u tán már ott ácsor gott egy da ra-

big az út tö rõ vas út vég ál lo má sa elõtt, még egy szer kö rül né-

zett, nem lát-e is me rõst, majd a zse bé be nyúlt, meg mar kol ta

az Any ja re ti kül jé bõl csórt pénzt, és do bo gó szív vel szólt oda

a fagy lal tos nak:

– Ké rek egy két fo rin to sat!

(And ris kám, fi am, aki eze ket ma gad is ol vas ni fo god, fé lig

ta lán még gye rek fej jel, szé gyen tõl szo rongat va – ne ha ra gudj

apád ra, hogy így ki ad. De ez az And ris már ré gen nem te

vagy, ha nem an nyi más gye rek: ne ked tö ké le te sen is me ret le-

nek, is me rõ sök azon ban az e köny vet ol va sók nak, akik nem

te rád – õrá juk gon dol nak. S úgy sír nak ta lán a sor su kon, mint

én a ti e den har mad éve.)

Ki csi ben kezd te, mint a vi lág sok név te len és ne ves gaz em-

be re, de az tán igye ke zett több re vin ni. A pénz szer zés ben is,

és még in kább a hasz no sí tás ban. Nem volt ki csi nyes. Nem

bújt be a bok rok kö zé, zacs kó cuk rát hogy egye dül el szo po-

gassa, gálántul kí nál gat ta vé gig cim bo rá it. Ci ga ret tá já ból

öccsei is ré sze sül tek (bár, mint utó lag be val lot ták, okádhat-

nékjuk volt tõ le), nem kü lön ben a dur ra nó pat ron ja i ból. Még

ki puk kadt lég gömb je i nek gumicafatait is ke gye sen szét osz to-

gat ta köz tük. Él vez te, hogy õ vég re va la ki. Pén zez ni se állt le

tíz-húsz fil lé res ala pon: õ fo rint ban ját szott, több nyi re né hány

felsõtagozatossal, aki ket tár sa ik snúrfiú né ven tisz tel tek. S nem

fa kadt el sír va, nem toporzékolt, nem üvöl tö zött, nem ro hant

pa nasz ra a ta ní tó né ni hez, ha fél ma rék pén zét zse bel ték is be.

Tud ta, mi vel tar to zik a be csü le té nek.

Ment sé gé re le gyen mond va, hogy nem csak a mi pén zün ket

112

vesz te get te így el, a sa ját ját is. Amit hús vét kor „ös sze lo csol-

ko dott”, amit vi dé ki ro ko na ink nál árult ki a pi a con, amit az

egyik nagy báty já tól ka pott – mind ha mar el ol vadt. Ha nem

volt pén ze, ak kor meg csen cselt. Szü le tett ga val lér lé vén, sze-

ren csé re rit kán csi nált jó vá sárt. Egy szer ho zott csak ha za egy

drá ga töl tõ tol lat (a szí nes ce ru zá it ad ta oda ér te), s én azt is

kí mé let le nül vis sza küld tem ve le. Na gyon a szí vé re vet te.

An nál meg kön nyeb bül teb ben jött ha za más nap. Le se dob ta

a tás ká ját, már új sá gol ta: vé gig mo toz ták õket a toll mi att,

mert az a fiú, az lop ta, de ak kor õ már visszaad ta ne ki, és az

kín já ban ki ké redz ke dett sür gõs szük ség re, és ott, a vé cé ben

ta lál ták meg.

No – gon dol tam –, ez jó lec ke volt And ris nak. De el te lik

né hány nap, s egy másnak a nevére szóló iskolai ta ka rék -

betét köny vet fe de zek fel ná la. 61 fo rint ára bé lyeg volt ben ne;

már ra gaszt gat ta is át a sa ját köny vé be, mi re ész re vet tem.

– Ezt meg hon nan vet ted?

Egy ba rát ja ad ta ne ki hu szon há rom fo rin tért – nyög te ki

nagy ne he zen –, mert an nak most kell a pénz, és ezt csak év

vé gén kap hat ná meg, de kü lön ben is azok nem olyan sze gé-

nyek, mint mi, még te le ví zi ó juk is van, mert an nak a pa pá ja

fa sisz ta, és mi kor a né me tek itt vol tak, an nyit szer zett, hogy

még most is van be lõ le bõ ven.

– Ezt meg ki mond ta ne ked?

– Õ. A Ke re kes.

– S te mi ket szok tál mi ró lunk mon da ni az is ko lá ban?

El ér tet te és el vi gyo ro dott.

– Én sem mit.

– Na jó. Ak kor hol nap is ko la után ide ho zod a Ke re kest,

majd én be szé lek ve le.

El is hoz ta, vis sza is csi nál tam az üz le tet. Ke re kes en ge del-

me sen zseb re vág ta a ta ka rék könyv ét. Ké sõbb tud tam csak

meg, hogy még a la ká sunk aj ta já ban vis sza ad ta az õt ki kí sé rõ

And ris nak. Így volt meg be szél ve.

En nek hal la tá ra már csak ugyan kezd tem két ség be es ni. Fel-

nõt tek kö zött is fáj dal mas ál la pot, ha va la ki re rá száll kö zü-

113

lünk a gya nú. Gye re kek re gya na kod ni meg már nem is fáj dal-

mas – un do rí tó. Ku tat ni sze mük tük ré ben a ho mályt, ar cu kat

für kész ni, és szó val is fag ga tóz ni, hogy Petyó azt az öt ven

fo rin tot, ami bõl a napközidíjukat kel lett vol na be fi zet nie,

csak ugyan el vesz tet te-e, vagy hogy Kis dom bi csak ugyan az

egyik Gyürki-fiútól kap ta-e azt a lég gömb fe jû har mo ni ka-

em ber két, me lyet az aj tó nyí lás ba akasz tott, a két szo ba kö zé,

és még val la tás köz ben se bír ta meg áll ni, hogy ne néz ze gyö-

nyör köd ve. Az igaz ság pe dig hol ki de rül, hol nem, de a gya nú

min den képp to vább mér gez, mert aki ben úgy se bíz nak, mért

le gyen az tisz tes sé ges?

And ris ma ga fõ leg an nyit ész lelt eb bõl a lap pan gó vál ság-

ból, hogy õt már alig-alig sze ret jük. Sõt olyan for mán kez-

dünk rá néz ni, ahogy az any ja mé hé tõl fog va esze lõs vagy

nyo mo rék gye re kük re néz nek a szü lõk: több-ke ve sebb szá na-

lom eny hí tet te gyû lö let tel, iga zá ból tán nem is a sze ren csét-

len kö lyök, ha nem a sors iránt, mely ilyen foly ta tást adott

ne kik. Ez pe dig még egy kis idi ó tá nak is fáj hat, nem hogy egy

ép eszû, ér zé keny gye rek nek, aki úgy el süt ké rez ne szü lei sze-

me fé nyé ben, csak örül né nek ne ki.

Ki csi volt még And ris ah hoz, hogy ki akart vol na sza kad ni

kö zü lünk. Tud ta õ jól, hogy élet re-ha lál ra hoz zánk van köt ve.

Egy es te csú nyán ös sze kap tunk. Megint volt a ro vá sán va la-

mi. Én emi att meg le he tõ sen kur tán kö zöl tem ve le, hogy fel-

hoz a kam rá ból há rom ko sár fát. Na gyon bánt hat ta a han-

gom, mert meg ma ka csol ta ma gát. Le szeg te a fe jét, úgy

né zett rám vadsötéten a szem öl dö ke alól.

– In du lás! – szól tam rá még nyer seb ben. – Fogd a ko sa rat,

és eredj!

Állt, és nem in dult.

– Nem hal lod, mit mond tam? Na jó, tí zig szá mo lok. Ha

ad dig se in dulsz a fá ért, ve szed a ka bá tod, a sap kád, és me-

hetsz, amer re látsz.

A tí zig va ló szá mo lás ré gi, jól be vált mód szer volt ar ra,

hogy nyak le ves nél kül is le sze rel jem el len ke zé sü ket. A nyu-

godt tem pó ban, de ha tá ro zott hang súl lyal mon dott szá mok

114

kö nyör te len egy más után ja elég volt ah hoz, hogy fel idéz ze

elõt tük a kö zel gõ vég ze tet. A vég szót, a vész jós ló „tíz!”-et

már nem igen vár ták meg. And ris ez út tal meg vár ta. A szá mon

ki csú szott fe nye ge tés, mely õt mint egy örök re ki uta sí tot ta a

csa lád ból, esz te len da cot éb resz tett ben ne.

– Tíz! – mond tam, és hogy er re se moz dult, le vet tem a

fo gas ról a ka bát ját, sap ká ját. – Tes sék! Öl tözz, és me hetsz!

Szó nél kül el ment. Ok tó ber re járt az idõ, elég hi deg volt

oda kint, bár még nem fa gyott. Gon dol tam, tán meg te szi,

hogy el megy gya log a bá tyá mék hoz, vagy va la ho vá is me rõ-

sök höz, s mi kor már kel lõ kép pen meg ijed tünk, és meg bán tuk

el le ne el kö ve tett minden bû nün ket, ak kor ve tõ dik majd ha za.

De en nyi se telt tõ le. Ti zen öt-húsz perc múl va már csön ge-

tett, di de reg ve kért be bo csát ta tást. Nem mond tam ne ki: „Na,

lá tod!”, csak ke zé be nyom tam a ko sa rat, õ pe dig ment, és

hoz ta a fát.

An nyi jó ér zés volt azért ben nem, hogy ne örül jek na gyon

en nek a gyõ ze lem nek. Amúgy is igen zak la tott volt eb ben az

idõ ben. Szü le té se óta szün te le nül ára dó ener gi ái mint ha

kezd tek vol na el apad ni, és vé gül is be le fá radt vol na az örö kös

lá za dás ba. Sza bad er köl cse i nek – ott hon és az is ko lá ban is –

an nyi meg aláz ta tás volt az ára, amit már alig tu dott ép lé lek-

kel el vi sel ni. Nap pal ki me rült ség rõl pa nasz ko dott, szí vét

fáj lal ta, éj sza kán ként meg nyug ta la nul aludt, min den nesz re

fel pat tant, jobb ra-bal ra ka szált a kar ja i val, s ös sze vis sza

ha dart va la mi kü lö nös, ért he tet len nyel ven, me lyet a hang-

zá sa után leg in kább még orosz nak le he tett vol na gon dol ni,

bár egyet len ér tel mes szó se volt ben ne. Né ha még fel is kelt,

tel je sen ön tu dat lan ál la pot ban cset lett-bot lott a sö tét la kás-

ban, egy szer a mi szo bánk ban gug golt be a ko mód mö gé, ott

aludt to vább, más kor meg a kony há ban szed tem le a szék rõl,

mi kor már emel te a lá bát, hogy fel lép jen a vil lany fõ zõ re.

Ölem be fog tam, be vit tem az ágyá ba, be ta kar gat tam, meg-

vár tam, míg egé szen el nyu g-szik, az tán én is le fe küd tem.

Kér dez tem más nap – nem tu dott sem mi rõl.

A szin te ál lan dó idegfeszültségnek az az idõ sza ka, amely-

115

ben ek kor tájt ver gõ dött And ris, sok ban ha son lí tott Ger gõ

ké sõb bi fáj dal mas hó nap ja i ra. A két gye rek krí zi se még is

más ból fa kadt. Ger gõ – ki sebb lé vén – éle te el sõ éve i nek

el rin ga tó, me leg fész ké be vá gyott még vis sza, And ris meg

már a szár nya it sze ret te vol na pró bál gat ni, és sor sa kö tött sé-

ge i tõl sza ba dul va száll ni a ma gas ba.

Ma gam is kezd tem be lát ni sze ren csé re, hogy bár mi lyen

sze gé nyek va gyunk (s én bár mi lyen fu kar), na gyob bacs ka fi a-

im nak – fõ leg And ris nak – több csa lá di lag biz to sí tott öröm

kel le ne. Nem csak lel ki örö mök, ha nem pénz be ke rü lõk is.

Ek ko ri ban szün tet tem meg az egyen lõ osz toz ko dás el vé-

nek ad di gi egyed ural mát a csa lád ban, és kezd tem pon toz ni

na pi mun ká ju kat.

Ré gi rög esz mém volt úgy is, hogy zsen ge gye rek ko ruk tól

fog va rá kel le ne ka pat ni õket a do log ra. – Se gít se tek csak –

biz tat tam õket ne megy szer –, a ma jom ból is a mun ka csi nált

em bert.

Dol goz gat tak is õk, de csak ha ked vük tar tot ta. Kö nyö rög-

het tem ne kik más kor, vagy a tü dõ met or dít hat tam ki, hiá ba.

Órák alatt se rak tak pél dá ul ren det a szo bá juk ban – pe dig ha

rá juk nyi tot tam az aj tót, foly ton tet tek-vet tek.

Any ja már majd a ha ját tép te né ha ide ges sé gé ben.

– Mi cso da ször nyû fel for du lást csi nál ta tok már megint!

Tes sék ki ta ka rí ta ni! Ad dig nincs va cso ra! – Az tán sír va adott

ne kik még is en ni. – Vis sza él tek ve le, hogy olyan so vá nyak

vagy tok! Go no szok, ke gyet le nek!

Azon a ne ve ze tes va sár nap reg ge len azon ban, mi kor kö zöl-

tem ve lük, hogy ez után zseb pénzt kap nak, még pe dig he ti mun-

ká juk ará nyá ban, egy szer re ne ki szi la jo dott a fan tá zi á juk.

Pénz, pénz!

Ezt a na pot olyas for mán tart ják szá mon az óta is, mint idõ-

szá mí tá sunk kez de tét. Az elõtt volt az ántivilág, az ál ta lá nos

lus ta ság és pénz te len ség sö tét kor sza ka.

Ele in te min den hét vé gén ke zük be ad tam a ke re se tü ket.

Hadd lás sák, hogy nem csa lás, amit ki ta lál tam, nem ámí tás

(csak egy kis szá mí tás). Elõ re meg mond tam: mind egyi kük

116

ar ra köl ti a pén zét, ami re akar ja, én nem szó lok be le. Meg is

szé dí tet te õket ez a szo kat lan sza bad ság. Az el sõ hét múl tá val

ver senyt ro pog tat ták a cuk rot, még Petyó is, csa lá dunk fõ zsu-

go ri ja. Hagy tam, nem szól tam egy szót se.

A há rom nagy fiú kü lön ben, di csé re tük re le gyen mond va,

egy más ke zé bõl kap kod ta ki a sep rût és a mo so ga tó ron gyot,

meg esett, hogy egyik-má sik tíz fo rin tot is meg ke re sett egy

hé ten.

– Ne dol goz za tok már an nyit – si rán koz tam ne kik két ség-

be es ve –, nem bí rom! – Ér tet ték a vic cet, ne vet tek is raj ta

jó kat. Bár ko mo lyan is el töp reng tek né ha: mi vi he tett rá

en gem er re a bõ ke zû ség re? Nem így is mer tek. Mi üt he tett

be lém egy szer re?

A má so dik vagy har ma dik hé ten Petyó el kez dett tar tó sabb

ja va kat vásárolni. Elõ ször is egy ol csó bics kát. Az tán egy

di ák töl tõ tol lat. Az tán egy tár sas já té kot. Az tán egy ide ig nem

is kér te ki a pén zét: hasz nált sí lé cet ajánlott fel ne ki egyik

ba rát ja hat van fo rin tért, ar ra gyûj tött.

And ris nak már a bics ká val a szí vé be dö fött (hogy stíl sze rû

ha son lat tal él jek). A sí léc cel az tán vég leg be adott ne ki, úgy-

hogy el is kez dett kö nyö rög ni:

– Ap ja, ne kem, ha ké rem, ak kor se add ki a pén zem, mert

én min dig el köl töm.

– Hát ne kérd ki! Ilyet nem ját szunk. Aki ké ri, an nak én

ki adom.

He te kig küsz kö dött ma gá val. De az tán csak oda ju tott,

hogy nem azért sö pört, mo so ga tott, pu col ta a ci põ ket, mos ta

fel a lép csõ há zat, hord ta fel a fát, vit te le a sze me tet, hogy a

vé gén ne le gyen pén ze.

Azt, hogy ekkortájt még min dig hoz zá nyúlt vol na a mi enk-

hez, nem vet tem ész re. Egyet len ese tet ki vé ve, mi kor a 14

éven alul nem aján lott Asch õr mes ter t néz te meg a Re ge úti

mo zi ban a kis ka bá tom ol dal zse bé bõl szer zett öt fo rin ton,

még pe dig pá holy jeg gyel, hogy mi kor fel gyújt ják a vil lanyt, õ

le búj has son. A tur pis ság azon ban ki sül vén, ezt a pénzt is szi-

go rú an meg fi zet te.

117

Er köl csi el vei las san úgy ala kul tak, hogy vil la mo son jó vicc

tíz éven alu li po fát vág ni, a Vi dám Park ban jó vicc ti tok ban

vis sza dob ni a már ki hor gá szott szá mo zott pléh ha lat, és má si-

kat fog ni he lyet te, mely eset leg ér té ke sebb ju ta lom ra jo go sít,

de el tér ni ott hon a ver seny sza bá lyok tól az öc cse i vel foly ta tott

ve tél ke dés ben, az nem jó vicc, mert meg alá zó, ha ezek szem-

be rö hö gik.

Pénz éhes, ön zõ ala kok ká ne ve lem õket – ve ti sze mem re

egy-egy is me rõ sünk. Bú san be val lom: úgy a szí vem sze rint

szólnak! Úgy vágynék én is asz ké ta ter mé sze tû, ön megtartóz-

tató gye re ke kre, akik csak dol goz ni sze ret nek, de a pénzt gyû-

lö lik, a föl di ja va kat utál ják. Ko runk gyer me kei azon ban, saj-

nos, nem ilye nek. Va la hogy túl ke vés pu ri tán haj lam szo rult

be lé jük. De bocsáttassék meg ez ne kik. Mert ha jól szét né zünk

a vi lág ban, könnyen ki de rül het, hogy a na gyok ba még an nyi

sem.

S nem is olyan ön zõ frá te rek azért ezek a gye re kek. A kö zö-

sen vég zett sok fé le mun ka – meg per sze ki sebb-na gyobb

vá gya ik so ro za tos tel je se dé se – a szo li da ri tás ti tok za tos szá la it

szõt te köz tünk. Ar ról nem is be szé lek, hogy And ris már rég óta

hoz zá nem nyúl na a pén zünk höz: ha tíz fil lért ta lál söp rés köz-

ben, azt is azon nal ide ad ja. Ez csak szimp tó ma. A lé nyeg az,

hogy a min de nes tül be lõ lünk élõ, reg gel, dél ben, es te szü lõ-

húst fa ló kis gye rek tár sa ság he lyett olyan ele mi em be ri kö zös-

ség szü le tett, amely re már tá masz kod ni is le het.

Ez a kö zös ség tet te And rist is ke ze seb bé, jó szó ért jó val

fi ze tõ, ko moly kis fér fi pa lán tá vá. An nyi ra akart nagy len ni, és

most ott áll las san az iga zi fel nõtt ség kü szö bén. Azt kér di

tõ lem egy nap (nyil ván hos szú töp ren gé sek után):

– Ap ja, mért van az, hogy én min den reg gel el ha tá ro zom,

hogy jó le szek, és az tán még is rossz va gyok? – Igyek szik nyu-

god tan be szél ni, de foj tot tabb a hang ja, mint más kor, s alig

ész re ve he tõ en meg-megremeg.

– De hogy is vagy te rossz – mon dom. – Sok kal-sok kal jobb

vagy, mint vol tál. – S kis sé meg ha tot tan si mo ga tom meg a

fe jét, mert tu dom, hogy míg egé szen gye rek egy gye rek, so se

118

ér zi ma gát szív bõl rossz nak: ben ne már az az ön ma gá val

kí mé let le nül küsz kö dõ, nagy or rú, nagy fü lû ka masz szó lalt

meg, aki vé nem so ká ra lesz.

De most azért még majd nem gye rek. Öc cse i vel össze-

összezördül, kü lö nö sen Kis dom bi val té pik-mar ják egy mást,

mint két kö lyök ku tya. Ez azon ban az õ koruk ban hoz zá tar-

to zik a társasélet õszin te örö me i hez, épp úgy, mint a kö zös

nagy já té kok, ver sen gé sek, vagy az ön tö zés, ka pál ga tás a sa ját

kertecskéjükben, me lyet együtt te le pí tet tek, s most nap ról

nap ra le sik, hogy nõ ben ne a bab, a re tek, a zel ler, a pet re-

zse lyem, mint ahogy mi les sük õket, gye re ke ket, hogyan

nõ nek, nö ve ked nek.

Mert a leg iga zibb örö mök még is csak azok, ami ket nem

le het pén zen meg sze rez ni.

Múlt szom ba ton sza mó cáz ni volt kint And ris az er dõn. A

bu dai he gyek ben ke vés a sza mó ca, egy li ter nyit ha ös sze sze-

dett egész dél után. Ma ga alig evett né hány sze met, hogy több

le gyen. Hoz ta nagy büsz kén. Én per sze mind járt mond tam,

hogy ezt õ oszt ja el, tet szé se sze rint.

– Jó – fe lel te –, ak kor min den ki nek adok, csak a Dom bi nak

nem. – De mi re ka nál lal ki mé re get te, ki de rült, hogy ne ki is

pon to san an nyit osz tott, mint a töb bi nek.

Más nap reg gel vi szont, mi kor a kez de ti si ke ren fel lel ke sül-

ve már mind a négy fiú in du ló ban volt ki az er dõ re, õ meg-

kö töt te ma gát. Õ a Dom bi val nem megy. Az ma rad jon itt-

hon. Vé gül is a há rom öc cse ment együtt, s õ megint csak

egye dül vá gott ne ki az út nak, épp úgy, mint elõ zõ nap.

Ahogy ez il lik is egy ilyen ja vít ha tat lan in di vi du a lis tá hoz.

1961

119

Jaj, Pannikám!

A ró zsa

So se vá gyik a pir ka dás ra:

Szin te örökkéválva ágán

Vá gyik va la mi más ra.

A ró zsa

So se vá gyik az árny ra, tu dás ra:

Test és álom ha tá rán

Vá gyik va la mi más ra.

A ró zsa

So se vá gyik a ró zsá ra:

Le beg ve az ég si ma sá gán

Vá gyik va la mi más ra.

(Federico García Lorca)

Megint fel ri ad tam.

Már nem is tud tam, há nyad szor, azt se tud tam már, éb ren

va gyok-e csak ugyan, vagy al szom. Ös sze gu ban co ló dott ben-

nem va ló ság és álom, csak a teg nap es ti üté sek hal kabb-han go-

sabb rit mu sa lük te tett, hol a fe jem ben, hol a szí vem elszorult

do bo gá sá ban. Né ha egé szen el csi tult, már nem is hal lot tam,

az tán megint erõ re ka pott, egé szen ad dig, míg a raj tam ülõ

szo ron gás esz te len düh be nem vál tott át, míg az agyam ba to lu-

ló vér tõl szé dül ten már úgy nem érez tem: szét tud nám szag-

gat ni a Pan nit. Pe dig nem vol tam egé szen ma ga mon kí vül:

tud tam, hogy most gyil ko lok – a fél álom ab ban a pil la nat ban

min dent va ló ság gá va rá zsolt –, de szin te jó le sett a fe szült ség

hir te len fel ol dó dá sa és a lük te tés rit mu sát el nye lõ zûr za var.

Éle tem ben elõ ször sej tet tem meg va la mit a sza dis ták torz gyö-

nyö ré bõl, hogy a szí vem re szál ló hi deg, a jó zan tu da té, ezt is

mind járt ön vád dá fa gyas sza, és egé szen felébresszen.

120

Ki nyi tot tam a sze mem.

Vak sö tét volt, csak a szo ba

szemköz ti fa lán de ren gett

hal vá nyan a szom szé dos

ut cai lám pa fé nye, már

amen nyi át tu dott szi vá rog-

ni be lõ le a sû rû de cem be ri

kö

dön. De ez a csöpp

nyi

fény is elég volt ah hoz, vagy

tán ez se kel lett vol na már,

hogy a kéz zel fog ha tó vi lág

pon to san meg ha tá ro zott he-

lyén tud jam ma gam: a re ka-

mi énk kül sõ fe lén, Any ja

mel

lett, aki mély álom

ba

me rül ten szu szog ta ki ma gá-

ból nap pa li fá radt sá gát.

Ezt a meg bé kélt szu szo-

gást min dig na gyon sze ret-

tem hall

gat

ni. De most

kü lön jó ér zés volt, hogy

al szik, és egy elõ re nem tud

sem mi rõl.

Nem volt még ott

hon

es te, mi kor meg ver tem Pan-

nit. A töb bi gye rek se árul-

hat

ta el ne

ki, mert õk se

tud ták. Csak ket ten vol tunk kint a kis szo bá ban. Pan ni alig

sírt, s azt is in kább elõt te, mi kor már sej tet te, mi kö vet ke zik.

Ké sõbb alig ej tett kön nyet. Nem is si kol to zott: tud ta, hogy

ha õ nem csap zajt, én nem adom a test vé rei szá já ra, hogy

még rö hög je nek is raj ta. Meg kap ta és kész.

Pe dig na gyon ki ka pott. Nem is ér tet tem, hogy tûr het te

ilyen el szán tan, egyet len jaj nél kül. Bos szan tott is, hogy nem

tört meg job ban. Hát még ez se volt elég ne ki? Múlt kor meg-

mond tam, hogy leg kö ze lebb a dup lá ját kap ja. Most a ve rés

121

után megint meg mond tam. De mi lesz, ha ez se fog raj ta, és

ha a kö vet ke zõ és az azu tán kö vet ke zõ se?

Megint lük tet ni kez dett a fe jem a be le tó du ló vér tõl. Meg

se moc can tam, föl ne ne szel jen Any ja, de olyan jó lett vol na

fel ug ra ni, tör ni-zúz ni. Majd megint csak Pan nit kép zel tem a

ke zem kö zé, amint ki töl töm raj ta a dü hö met:

„Mért ho zod szé gyen be a csa lá dot? Mért kell ne ked min ket

szé gyen be hoz ni? Hát mit csi nál jak már ve led, mondd?

Agyon üs se lek?”

Akik is mer nek, tud ják, hogy nem jel lem zõ tu laj don sá-

gom a bes ti a li tás. Még an nyi ra se va gyok ke gyet len, mint

amen nyi re egy át lag nor má lis em ber hez il lik, aki meg akar

él ni a föld szí nén. Nem mon dom, hogy nem le gyin tem

né ha nya kon a gye re ke ket, de in kább öt ször is szó lok ne kik

elõbb, hát ha ész re tér nek. Hogy a fe ne kük re ver jek, az meg

iga zán rit ka eset, s utá na az én gyom rom alig ha nem job ban

kó vá lyog a szé gyen tõl és az un dor tól, mint amen nyi re õk

fáj lal ják az üté sek he lyét.

Ha nem Pan ni most ki bo rí tott. Már he tek óta jöt tek az egy-

re ri asz tóbb hí rek vi selt dol ga i ról. Egy olyan kis lán nyal ke ve-

re dett ha lá los nagy ba rát ság ba, aki a je lek sze rint hí ján volt

min den gát lás nak. Pe dig az ar ca mást mu ta tott: tisz ta te kin-

te tû volt és fel sza ba dult, csöp pet se tük rö zõ dött ró la a fel nõtt

tár sa da lom mal ál lan dó konf lik tus ba sod ró dott gye re kek leg-

több jé nek ri adt su nyi sá ga. Ta valy meg bu kott, most a har ma-

di kat is mé tel te, de nem meg alá zot tan, ha nem szin te büsz kén.

Mert ha nem volt is olyan ér tel mes, mint arc vo ná sai lát tán

hi het te az em ber, tá vol ról se volt olyan bu ta, hogy ami att kel-

lett vol na meg buk nia. Ha még is így esett, õ eb bõl is igye ke-

zett szé gyen he lyett in kább di csõ sé get sze rez ni ma gá nak.

Hisz a ki csik kö zött õ volt a nagy, az egy fej jel ma ga sabb és az

ezer nyi élet ta pasz ta lat tal gaz da gabb, aki akart és tu dott is

im po nál ni ne kik. Akik ud va rá ba sze gõd tek, azok kal tö rõ dött

is, anyás ko dott ve lük, ki he gyez te a ceruzáikat, be kö töt te a

fü ze te i ket, vis sza kö töt te a ha juk ból ki esett sza la got, még meg

is fé sül te né ha egyi ket-má si kat. Sõt meg esett, hogy a lec ké jü-

122

ket is õ ír ta meg. Mert az írá sa se volt csú nya, ha nem ka nya-

rí tot ta is olyan túl göm bö lyû re a be tû ket, ahogy azt mos ta ná-

ban meg kö ve te lik. Akad tak gye re kek, akik még a ne vü ket is

ve le írat ták rá a köny ve ik re, fü ze te ik re, hogy szebb le gyen.

Pan nit is meg ej tet te en nek a kis lány nak a va rá zsa. Õ még

csak má so dik ba járt, de a nap kö zi ben egy cso port ba osz tot ták

be õket. Ha ma ro san egy más ba sze ret tek. Ha dél utá no sak

vol tak az is ko lá ban, és Pan ni elõbb vég zett, akár két óra hosz-

szat is ott ácsor gott a ka pu elõtt, csak hogy együtt jö hes se nek

ha za. Na gyo kat csa tan gol tak a hegy ol dal zeg zu gos ut cá i ban.

A kis lány, ne vez zük Fló rinak, eb ben is tu dós volt, hol le het

szert ten ni egy cso kor ker ti vi rág ra, vagy né hány szem di ó ra,

man du lá ra. Ne megy szer sö tét es te lett, mi re Pan ni le sunyt

fej jel be ál lí tott, hogy jaj, most mit kap.

Egy kis kö te le zõ szi dás nál egye bet nem igen ka pott.

– Hát te? Te meg hol csa va rog tál? Ilyen so ká ig tar tott az

is ko la?

– Igen – ka pott a kön nyû ha zug sá gon –, csak most lett vége.

– Ne mondd! Ilyen ké sõn?

– Igen, mert Má ria né ni csak most eresz tett ha za.

– És az is ko la elõtt ki ácsor gott fel öl töz ve, tás ká val a ke zé-

ben, már négy óra után? – ki ál tot tam rá. – Azt hi szed, nem

lá tott a Dom bi? És ak kor ha za jön há rom ne gyed nyolc kor, és

még ha zu dik is. Hol vol tál?

Lát ta, hogy már nincs ment ség. Ki bök te, de hal kan, épp

hogy ért sem: – A Füs tös Fló ri val vol tunk sé tál ni.

Múl tak a he tek, a hó na pok, szep tem ber, ok tó ber, novem-

ber, s Fló ri, akit ak ko ri ban még nem is mer tem sze mé lye sen,

kez dett csa lá dunk mind gyak rab ban em le ge tett kültag já vá

vál ni. Pan ni már nem csak jó ban volt ve le, ha lá lig hûsé ges

ap ród já vá sze gõ dött.

Be le má mo ro so dott a cso dá la tos ér zés be: vég re va la ki, aki

õt sze re ti a leg job ban, aki nek õ a leg fon to sabb, aki tõl nem

kell csöp pet se fél nie, hisz mást se csi nál, csak vé di, be cé zi,

ked ves ke dik ne ki.

Mert hát mi re vágy jék, aki ötö dik gye rek, még hoz zá kan-

123

csal, még hoz zá lány egy fi ús csa lád ban, még hoz zá nem is az

egyet len lány és nem is a ki seb bik – s akit minden nek foly tán

so ha nem kényeztettek szí ve sze rint?

Pe dig ezért küz dött ki tar tó an, úgy szól ván cse cse mõ ko ra óta.

Egy kis kü lön tö rõ dé sért. Ami csak õne ki jut, sen ki más nak.

E ja vak meg szer zé sé nek azon ban épp a leg al kal matlanabb

mód ját vá lasz tot ta. Mi helyt meg ta nult be szél ni – Kismagdus

ak kor tájt je lent meg a szí nen –, vér fa gyasz tó áll ha ta tos ság gal

kez dett el nya fog ni és kö ve te lõz ni.

Nem kö ve telt õ sem mi kü lön le ge set. Csak min dig va la mi

mû so ron kí vü lit, min dig va la mi mást. Ha kék kö tényt akart

rá ad ni Any ja, ak kor pi ros kö tényt. Pi ros kö tény he lyett kék

kö tényt. Ha hús le ves volt, ak kor pa ra di csom le vest.

Paradicsomleves helyett húslevest. Vagy sem mi lyen le ve st,

mert sze ret te épp ebéd- és va cso ra idõ ben fáj lal ni a ha sát, s

ös sze szo rí tott száj jal néz ni, a töb bi ek hogy esz nek. És sze re-

tett a maga szeszélyei szerint meg éhez ni és meg szom jaz ni.

Pél dá ul es te, le fek vés után.

Három- vagy négy éves ko rá ban, em lék szem, anyá mat bosz-

szan tot ta fel egy szer, de na gyon. Én be te gen fe küd tem, Anyjá-

nak es ti el fog lalt sá ga akadt lent a vá ros ban, anyám vál lal ta az

ins pek ci ót. A gye re kek még ki csik vol tak, ug rá ló sak, or dí tó sak,

nagy ne he zen va cso ráz tat ta meg õket és dug ta mind ágy ba.

Ak kor az tán ne kem kez dett en ni va lót ké szí te ni. De meg szó lalt

köz ben Pan ni a sö tét szo bá ból:

– Szom jas va gyok!

Õ va cso ráz tat ta meg, tud ta, hogy ez út tal ren de sen evett és

ivott. Nem le het szom jas. Meg aztán is mer te is már a jó ter-

mé sze tét.

– Csönd le gyen! – ki ál tott vis sza. – Tes sék alud ni!

– De szom jas va gyok!

– Nem hal lod, hogy csönd le gyen? Tes sék alud ni!

– Ké rek vi zet! Szom jas va gyok!

– Be akarsz pi sil ni, mondd? Egy nagy bög re te át meg it tál

va cso rá ra!

– De szom jas va gyok, ké rek vi zet!

124

– Nem kapsz, meg ér tet ted? Tes sék alud ni!

Pan ni er re rá zen dí tett. Egy ide ig csak ar ti ku lá lat lan han-

go kat hal la tott, de azu tán megint rá kezd te:

– Ké rek vi zet! Ké rek vi zet!

Le vá lasz tott la ká sun kat csak féltéglányi vas tag sá gú fal

vá laszt ja el a szom szé do ké tól. Kí nos volt ar ra gon dol nom:

ezek most azt hi szik, saj ná lunk egy korty vi zet a gye re künk-

tõl, tor ka sza kad tá ból üvöl tet jük inkább, mi kor már õk is nyu-

ga lom ra vágy ná nak.

– Ad jon már ne ki egy kor tyot! – kér tem anyám tól súg va.

– Ez olyan ma kacs, hogy reg ge lig el üvölt itt ne künk.

De õ nem akar ta. Hét gye re ket ne velt fel ma ga is, s jól

is mer te a ré gi sza bályt: a fel nõtt le gyen kö vet ke ze tes. Ha

ki mon dott va la mit, ah hoz tart sa is ma gát.

Csak hogy kö vet ke ze tes ség ben ne héz volt Pannival ver se-

nyez nie. Az né ha egy kis sé lej jebb eresz tet te a hang ját, de

az tán böm bölt to vább, ahogy a tor kán ki fért:

– Vi zet aka rok! Vi zet aka rok!

Nem is volt már eszé nél. Fel állt az ágyá ban, úgy har sog ta

be le a vi lág ba, nem is a víz utá ni vá gyát – hisz va ló já ban nem a

125

víz rõl volt itt szó –, ha nem azt az õszin tén át ér zett fáj dal mát,

hogy õt nem sze re tik elég gé, nem sze re tik, nem sze retik.

Vé gül se ka pott vi zet, er re még em lék szem, de ar ra már

nem, hogy csi tult el. Fel kel tem vol na a be teg ágy ból, hogy a

fe ne ké re ver jek? Még az se le he tet len.

Õ volt az egyet len a gye re ke im kö zül, aki nek a ve rés – köz-

vet len ha tá sát te kint ve – lát szó lag jót tett. Meg nyug tat ta.

Mint ha csak azért nyö ször gött, nya fo gott vol na, hogy vég re

el csat tan jon az áhí tott nyak le ves vagy fe ne kes, amely meg sza-

ba dít ja gyöt rel me i tõl, s õ kön nyek kel a sze mé ben, de majd-

hogy nem bol do gan búj jék oda meg ve rõ jé hez.

Ilyen kor nem lök tem el per sze, hagy tam, hadd bé kél jen

meg egé szen, még meg is si mo gat tam, meg is csó kol gat tam,

né hány ilyen kor szo ká sos in tõ szó kí sé re té ben: „Lá tod, Pan-

ni kám...” – és így to vább.

De õ alig

ha lá

tott va

la

mit, mert más

kor is ugyan

így

rá kezd te.

Egy ide ig azt hit tem: ön zõbb a test vé re i nél. Ki de rült azon-

ban, hogy szó sincs ró la: imád ja a ná la ki seb be ket, a gyá mo lí tás-

ra szo ru ló kat. Ilyen kor mind járt ki bú jik be lõ le az anya ter mé-

szet. El sõs ko rá ban pél dá ul hó na po kig kí sér ge tett ha za az

is ko lá ból egy véz na kis fi út. Any ja meg is kér dez te tõ le egy szer:

– Mért sze re ted te an nyi ra ezt a Gyu szi kát?

– Mert olyan gyön ge! – hang zott a vá lasz.

A csa lád ban se lett vol na tán sem mi baj, ha el sõ gye rek nek

szü le tik, és õ to to jáz hat ja a töb bit. Így azon ban, hogy kap ni õ

is csak rész sze re te tet kap, mint a töb bi gye rek, és nincs olyan

kis test vé re se, aki re õ áraszt hat ná tel jes lé lek kel a ma ga gyön-

géd sé gét (Kismagdus, az más, az ne ki örök ri vá li sa, ahogy

csak nõ tud len ni nõé) –, így bi zony nem igen le li a he lyét

ott hon, és szün te le nül „vá gyik va la mi más ra”, mint Lorca

ró zsá ja.

En nek a más nak ez út tal a Füs tös Fló ri ba rát sá ga volt a for-

rá sa.

A nap kö zi nek az a cso port ja, ahol véd- és dac szö vet sé gük

meg kö tõ dött, ri asz tó zûr za var ban élt ez idõ tájt. Egy ál dott

126

jó lel kû ta nár nõt kap tak, aki tõl úgy szól ván bár mit le he tett

csi nál ni. Al ka lo mad tán még ug rál ni, ki a bál ni és ve re ked ni

is. A fél na pi is ko la után fél na pi nap kö zi re ítélt gye re ke ket

pe dig ilyes mi re az tán nem kel lett biz tat ni, olyan un do ruk

volt már min den egy hely ben ülés tõl, né ma ság tól és moz-

du lat lan ság tól. Bár an nyi ból meg osz lott a tár sa ság, hogy a

ve re ke dést in kább csak a na gyob bak él vez ték, a har ma di ko-

sok, mert azok vol tak az erõ seb bek. Pan ni se ta lált ben ne

sok gyö nyö rû sé get, hogy a leg vá rat la nabb pil la na tok ban

rán gat ták meg két szép, de ré kig érõ copf ját, vagy kop pin-

tot tak a fe jé re, hol vo nal zó val, hol toll tar tó val, hol egyéb

ke mény tárg gyal, vagy hogy töb bé-ke vés bé nyílt erõ szak kal

csak liz ták el a szí nes ce ru zá it. Ger gõ pe dig nem hogy véd te

vol na, még õ is be-be állt a hec ce lõ dõk tá bo rá ba.

Míg egy szép na pon Füs tös Fló ri nem lett Pan ni pat ró ná ja,

és el nem mar ta mel lõ le meg rí ka tó it.

A ta nár nõ – ne vez zük Lí via né ni nek – aligha tu dott mind-

er rõl. Ha csak va la mi ég be ki ál tó disz nó ság nem tör tént, õ

nem is szí ve sen avat ko zott be le a gye re kek bel ügye i be.

Rá jött, hogy nem ér de mes. Ezért is lett nap kö zis tanár. Csak

meg ne öl jék egy mást. A töb bi nem ér de kes.

Le ült a kis asz ta la mel lé és ol va sott. A zaj nem za var ta túl-

sá go san, csak épp har so gó ne le gyen.

Ha min den cse kély sé gért rá juk szól, egyet len sort sem tud

nyu god tan vé gig ol vas ni. Jobb nem ven nie tu do mást sem mi-

rõl.Ült és ol va sott. Leg fel jebb ak kor emel te fel a fe jét, ko pog-

tat ta meg az asz talt és ki ál tott rá juk, ha már kez dett po ko li vá

nõ ni a zûrzavar.

– Csönd le gyen!

De ezt is olyan sze lí den ki ál tot ta, ahogy egész lé nyé hez

il lett. Nem bírt õ iga zán ha ra gud ni rá juk. Ele ve nek? Hát

mi kor le gye nek ele ve nek, ha nem eb ben a kor ban?

Ha már na gyon ne ki va dul tak, meg bün tet te azért õket. A

ma ga sze líd mód ján. Bár mek ko ra port ver tek is, meg til tot ta,

hogy ki nyis sák az ab la kot. (Félt ugyan is, hogy má sok is meg-

127

hall ják a zsi vajt, amit az õ cso port ja csap.) Vagy más kor az volt

a meg tor lás, hogy nem vit te le õket az ud var ra. (Ott hogy

ol vas son. Áll va?)

Itt, eb ben a kör nye zet ben hoz ta mind zaf to sabb gyü möl cse it

Fló ri és Pan ni meg bont ha tat lan nak lát szó, örök ba rát sá ga.

Eze ket most nem szí ve sen szed ném sor ra. A köz vet len ér de-

kel te ken túl má sok nak nem is mond so kat, hány szor csa var-

gott el egy nyolc éves kis lány va la hol a Szé che nyi -he gyen,

hány szor nem ír ta meg a lec ké jét, en nek foly tán és egye bek

foly tán hány egyest ho zott ha za, vagy hogy hány al ka lom mal

fe jez te ki hó do la tát ba rát nõ je és pél da ké pe iránt a ha zul ról

el hor dott ki sebb-na gyobb anya gi ja vak kal, me lyek hol az õ

sze mé lyi tu laj do nát ké pez ték, hol a csa lád egyéb tag ja i ét.

Ek ko ri ban már is mer tem Fló rit, bár csak lá tás ból, ahogy az

ut cán ta lál koz tunk, s a fi a im mond ták:

– Ez az, lá tod? Ez!

Ne kem tet szett. Iga zán he lyes volt. És elég ren des, tisz ta, jól

öl tö zött. Nem látszott rajta sem miféle el va dult sá g, elhanya-

goltság.

Any já ról, aki vel ket tes ben élt, fur csa his tó ri á kat re bes get-

tek, mik tör tén nek ná la a kis lány sze me lát tá ra. De er rõl a

vi dám gye rek arc ról ilyes mik se rít tak le: sem mi je lét nem

mu tat ta a ko ra érett ség nek vagy a rom lott ság nak.

Csa lód tam vol na? Ma se hi szem. Hat-nyolc-tízéves gye re-

kek na gyon rit kán rom lot tak, vagy tán so ha se azok. Az egyik

job ban, a má sik ke vés bé iga zo dik a fel nõtt vi lág rend hez, a na-

gyok aka ra tá nak erõ vo na la i hoz, de ebbõl még ko rai vol na bár-

mi fé le ko mor kö vet kez te tést le von nunk er köl cse ik re néz ve.

Mert elõ ször is ezek az erõ vo na lak se hat nak min dig egy irány-

ban, még a csa lá don be lül sem, hát még az is ko lá ban és a tár-

sa da lom egyéb szfé rá i ban. Más részt pe dig – min den el len ke zõ

hí resz te lés sel szem ben – a leg al kal maz ko dóbb gye rek ben is ott

mo co rog a sa ját aka ra ta, a ki irt ha tat lan bel sõ tö rek vés ön ma ga

ér vé nye sí té sé re. A gye re kek nek, ha egy szer meg szü let tek,

akar ni kell, akar ni és akar ni, s min dig va la mi mást, min dig va la-

mi töb bet az elõ írt nál, ha agyon ütik is õket. Mint ahogy a

128

nö vé nyek ér zé keny gyö kér csú csa i nak is min dig nõ ni kell, min-

dig tör ni kell va la mer re a ta laj ban, amíg csak él nek.

Ezt a tõ lünk füg get len, önál ló, kü lön aka ra tot jó irány ba

te rel ni – a vi lág leg ne he zebb dol ga. Nem is igen ké pes rá, leg-

fel jebb egy-egy ha té kony kö zös ség. Hisz a köz vet len egyé ni

be avat ko zás a gye rek aka ra tát csu pán kor lá toz hat ja, vis sza szo-

rít hat ja, eset leg drasz ti kus mód sze rek kel meg is tör he ti, de

nem ne vel he ti.

Mit te het ar ról a fa, ha gyö ke re alap fa lat bont meg, be ton-

la pot mar szét? De haragusznak azért rá, és jó, ha csak meg-

cson kít ják ér te.

Jaj, Pan ni kám, tu dom én ezt jól, és nem teg nap óta tu dom,

még is na gyon meg ver te lek. Nem bír tam már to vább. He tek

óta hi á ba volt min den ké rés, szi dás, ígé ret, hi á ba a te le sü tött

szem mel el re be gett fo gad ko zá sa id, hogy töb bet nem, nem,

nem, az újabb és újabb his tó ri ák már el vi sel he tet len ter het

rak tak a lel kem re.

Olya nok vol tunk már anyád dal, mint aki ket foj to gat nak, mint

akik nek ös sze dû lõ ben van az egész ad di gi éle te. Min dent vál lal-

tunk, mind a ket ten mun ká ba jár tunk, hogy ne nél kü löz ze tek, s

emel lett alig volt ott ho ni do log, amit ne mi vé gez tünk, s alig volt

sza bad idõnk, amit ne rá tok szán tunk vol na. De mi ér tel me volt

a sok-sok éves küsz kö dés nek, ha ez a vé ge?

Én min dent bí rok, csak Any ja szo mo rú sá gát nem. Mi bol-

dog ság ra szö vet kez tünk. Ha szo mo rú nak lá tom, az meg õr jít,

at tól meg va du lok.

Te mind ezt nem ért het ted, tu dom. Te csak Fló ri nak sze ret-

ted vol na oda ad ni az egész vi lá got min de nes tül, még ha szi dá-

sok, ha ve ré sek, ha meg aláz ta tá sok árán is, de ad ni, de ked ves-

ked ni, de hó dol ni ne ki.

Ak kor is, Fló ra nap ján, no vem ber vé gén, mi kor meg ün ne-

pel té tek a nap kö zi ben. Hisz em lék szel. Lí via né ni ott ült az

asz tal nál és ol va sott. A kö nyö ke mel lett volt a do boz, ben ne a

kö vet ke zõ he ti napközipénz, amit az nap reg gel fi zet te tek be.

Ren ge teg pénz, egész ha lom. Ak kor az egyik nagy fi ú nak –

már ne ke res sük, ki volt – eszé be ju tott a ki tû nõ vicc, hogy a

129

Lí via né ni or ra elõl kel le ne ki csen ni a do boz ból egy tí zest

vagy egy hú szast, és ab ból ül ni Fló ra-na pot. Mert a Lí via né ni

hü lye, az úgy se ve szi ész re.

Lí via né ni – aki egyéb ként az óta már rég más is ko lá ba ke-

rült – nem hü lye, csak na gyon sze ren csét len. El bi zony ta la no-

dott, szo ron gó lé lek, aki úgy me ne kül a köny vek kép zelt vi lá-

gá ba a ma ga értelmevesztett éle te elõl, mint má sok az alko-

hol- vagy a mor fi um má mor ba.

Az nap is: se lá tott, se hal lott. Ol va sott el me rül ten, és nem

is sej tet te, mi tör té nik kö rü löt te. Ha vé let le nül meg lö kik a

kö nyö két, még tán fel néz. De az a kis lány, aki a pénzt ki vet te,

volt olyan ügyes, hogy meg ne lök je.

Az egyik fiú az tán ki szö kött, vett két tíz fo rin tos Mi ku lás-

cso ma got. Vit te Fló ri nak, a bol dog ün ne pelt nek.

Hogy Panninak mi ré sze volt eb ben az egész ben, ar ra bo rít-

son fá tyolt a fe le dés. De en gem úgy ért az eset hí re – még az

em lí tett és nem em lí tett elõz mé nyek után is –, mint aki nek

meg in dult a föld a lá ba alatt, s már csak az van hát ra, hogy az

ég is rá sza kad jon.

Ilyen kor egy más nak sza lad az em ber ben múlt, je len és jö võ,

az ön vád a ré gi ve ré sek mi att, hogy nem kel lett vol na, más-

képp kel lett vol na, a ta nács ta lan ság, hogy most se kel le ne, de

ak kor mi az or vos ság, mi a ki út? És per sze a ri a da lom, hogy a

gye rek be esett mé tely szét rág hat ja nem csak õt ma gát – az

egész csa lá dot. Mind ez egy más nak sza lad és ös sze ka va ro dik,

fõ leg éj sza kán ként, mi kor a zak la tott ide gek álom és éb ren lét

kö zött hány ko lód va jár ják a ma guk bo lond tán cát, a vég ki me-

rü lé sig.

Az zal tisz tá ban vol tam már, hogy a ve rés csak rom bol. Ha

el zá rok egy utat a gye rek elõl, ak kor má si kat kell nyit nom elõt-

te, még pe dig az õ vá gyai és haj la mai irá nyá ban. Vál lal va akár

azt a lát sza tot is, hogy én a meg té vedt bá rányt meg ju tal ma zom.

Csak hogy ami a leg ké zen fek võbb lett vol na, hisz And ris nál

olyan jól be vált an nak ide jén, s amit Pan ni ma ga is el-el em le-

ge tett, hogy tud ni il lik ad jam ke zé be a sa ját pén zét (volt vagy

80 fo rint ja ná lam, amit az ed di gi mun ká já val ke re sett) – at tól

130

én vi szo lyog tam. Ez más eset volt, mint egy kor az And ri sé. Az

a ma ga sza kál lá ra dol go zott. Pan ni mö gött azon ban ott állt

Fló ri, a ki elé gít he tet len ha szon él ve zõ.

Ezek nek a na pok nak a töp ren gé sei kö ze pet te vol tam vé let-

len fül ta nú ja egy há zas pár val lo má sá nak.

Nem is akart az val lo más len ni, csak ke ser gés. Szü lõi fo ga-

dó na pon pa nasz kod tak az is ko lá ban egyet len kis lá nyuk osz-

tály fõ nök nõ jé nek. Az én egyik fi am is eb be az osz tály ba járt.

A töb bi szü lõ már el ment, mi ma rad tunk csak né gyen. Úgy

lát szik, én nem fe szé lyez tem a két elõt tem ülõt. Elõbb a

ta nár nõ mond ta el ugyan a ma gá ét. Igye ke zett ta pin ta tos len-

ni, iga zán na gyon sze lí den szid ta el a kis lányt, hogy bi zony-

bi zony nem jók a je gyei, csu pa egyes és ket tes, pe dig kár

ér te... De a de lik vens ap já nak-any já nak en nyi is elég volt,

hogy ki csor dul jon be lõ lük a fáj da lom.

Ro kon szen ves em be rek nek lát szot tak. Fe ke te fér fi, bar na-

pi ros as szony, mind a ket tõ jó ar cú, még elég fi a tal, alig túl a

har min con. És olyan ter mé sze te sek, ma ga biz to sak, ami lye nek

csak egy más sal ös sze han go ló dott há zas tár sak szok tak len ni.

De a lá nyu kat se hogy se si ke rült ma guk hoz han gol ni uk.

Ahogy el be szé lé sük bõl egy re éle seb ben raj zo ló dott ki a jel le-

me: egy dac volt az egész gye rek. Nem, nem és nem. Azért se,

azért se, azért se.

Sze rin tük így szü le tett. Két éves se volt, mi kor az any ja

rá szólt egy szer a kony há ban: te gye vis sza a sa rok ba az el dön-

tött söp rût. Nem tet te. Rá szólt még egy szer. Hi á ba. „Nem

ér ted, hogy meg ver lek? Tedd vis sza azon nal!” Nem tet te.

Ak kor vis sza tet te õ, és rá pacs kolt a gye rek ke zé re.

Az óta min dent meg pró bál tak ve le. Na gyon sok szor ki ka-

pott. Fõ leg az ap já tól. Ész re vet ték egy szer, hogy min dig ott ül

a nyi tott ab lak ban. Nem csi nál sem mit, csak né zi, csak né zi

oda lent a fák ko ro ná ját. Any ja meg kér dez te: „Mit né zel te ott

min dig?” „A fá kat.” „Mi ért, mit látsz raj tuk?” „Sem mit.” „Hát

ak kor mi ért né zed õket?” „Azért, mert apu en gem an nyit ver,

hogy én egy szer ki fo gok ug ra ni, és ak kor azo kon a fá kon

fo gok fen na kad ni, hogy meg ne hal jak.”

131

Ak kor el ha tá roz ták, hogy meg pró bál koz nak más bün te té-

sek kel is. Nem sok kal ké sõbb ki de rült, hogy a kis lány lo pott.

Egy osz tály tár sá nak hoz ta el a he gye zõ jét. Nem ver ték meg

ér te, ha nem – épp hús vé ti szü net lé vén – be zár ták egy hét re a

für dõ szo bá ba. Min den reg gel, mi e lõtt el men tek, be tet ték az

egész na pi en ni va ló ját, egy mat ra cot, ami re le dõl het, és rá zár-

ták az aj tót. Ma guk se gon dol ták, hogy en nek ilyen ha tá sa

lesz. Dél utá non ként, mi kor jöt tek ha za, ott ló gott-ka pasz ko-

dott a für dõ szo ba ab lak rá csán, és zo kog va ki a bál ta: „Anyu!

Anyu!”

Az óta nem is vet ték ész re, hogy lop na. De min dig ha zu dik.

Õk már nem is tud ják, mit csi nál ja nak ve le. Most is azt

ha zud ta – ta lán az újab ban szer zett egye sei mi att –, hogy

el ma rad a fo ga dó nap. De õk mind járt gon dol ták, hogy nem

mond iga zat. Azt fe lel ték, hogy ak kor is el men nek, s meg né-

zik, nincs-e ott még is a ta nár né ni. Ez volt teg nap elõtt. S hát

teg nap es te a kis lány el kezd pi tye reg ni az ágyá ban. Oda megy

hoz zá az any ja. „Mi ba jod? Mi ért sírsz?” „Anyu kám, édes

anyu kám – nyö ször gi –, még is lesz fo ga dó nap...”

Meg ver ni nem akar ták, hát az volt a bün te té se a ha zug sá-

gért, hogy me get ték a Mi ku lás-cso mag ját. Már elõbb meg vet-

ték és el dug ták, de most elõ hoz ták, s meg mu tat ták ne ki,

mi lyen nagy cso ma got ka pott vol na, ha nem ha zu dik. Elõ ször

na gyon sírt, leg job ban ak kor, mi kor lát ta, hogy le ül nek az asz-

tal mel lé, ki ön tik az egész zacs kót és el kez dik en ni. De az tán

el bújt a pap lan alá, ott nyö ször gött, vagy már nem is nyö ször-

gött, azt se tud ták már, éb ren van-e még, vagy már al szik. A

vé gét a cso mag nak már alig bír ták me gen ni, az asz szony

émely gett, at tól félt, hogy ki ad ja ma gá ból az egé szet. De nem

hagy tak egy sze met se. Nem is kap a gye rek sem mit Mi ku lás-

ra, pe dig ma olyan szo mo rú volt, sza vát se le he tett ven ni. De

hát így ta nul ja meg, hogy más kor ne ha zud jon. Még min dig

jobb, ha szo mo rú, mint ha vi dám volna.

Mind eze ket fõ leg az apa pa na szol ta el, de az as szony nak se

volt egy men tõ sza va se.

– Olyan bá nat ez ne künk, hig gye el, hogy mi ért ép pen min-

132

ket vert meg a sors egy ilyen gye rek kel. Töb bet is sze ret tünk

vol na, leg alább hár mat. De ezek után, mond ja! Most mond ja

meg!

Csak ül tem a há tuk mö gött, hall gat tam. Pró bál tam el kép-

zel ni a kis lányt, ahogy hár muk el be szé lé se nyo mán fok ról

fok ra ele ven em be ri lén nyé vál to zott elõt tem. Job ban mond-

va, csak fé lig ele ven né, mert ne he zen moz du ló vá és alig moz-

dít ha tó vá, rit kán szó ló vá, ma gá ba hú zó dó vá, sem mi re se

kí ván csi vá, csak a bün te té sek tõl ret te gõ vé, a kö rü löt te nyüzs-

gõ vi lá got egy re csön de sebb mu lya ság gal bá mu ló vá: tíz éves

ko rá ra tö ké le tes élet unt tá.

Or dí ta ni jobb lett vol na tán, dü hö sen és fel há bo ro dot tan,

de én eköz ben már he lyet tük is – ma ga mat mar tam.

Jaj, Pan ni kám!

Épp az nap es te jött az üze net, nem Lí via né ni tõl, ha nem egy

má sik nap kö zis ta nár nõ tõl: he lyes nek tar ta ná, ha a tör tén tek

után Pan ni nem kap na ott hon Mi ku lás-cso ma got. A fi úk hoz-

ták az üze ne tet, de mi re el ju tott hoz zám, már õ is tu dott ró la.

Be hív tam a kis szo bá ba, s el me sél tem ne ki a má sik kis lány -

nyal tör tén te ket. Azt is kö zöl tem ve le, hogy õ meg kap ja a

cso mag ját, de mond ja meg, ha kér dik, hogy azért, mert én õt

már elõbb meg bün tet tem.

Bó lo ga tott, hogy ér ti. Meg csó kol tam, ment ki bol do gan.

Más nap es te, mi kor meg jött a Mi ku lás, õ alig evett va la mit

a zacs kó já ból. Egy-két szem cuk rot ha el ro pog ta tott. Fel is

aján lot tam ne ki, hogy ha nem éhes, ad ja ide, majd én meg õr-

zöm, ne hogy a fi úk a ma gu ké fogy tá val az övé re kap ja nak rá.

A fe jét ráz ta. Majd õ el dug ja jó hely re.

Azt azon ban nem vet tem ész re, hogy más nap az egé szet

el vit te az is ko lá ba. Büsz kén mu to gat ta vé gig a gye re kek nek,

hogy lám, hi á ba üzent a Ka ti né ni, õ még is ka pott cso ma got.

Es té re már jött is az üze net, hogy a szó ban for gó ta nár nõ nek

– a Var ga-gye re kek ré gi jó aka ró já nak – ez bi zony nem a leg-

job ban esett.

Ezt meg is ér tet tem. Nem is di csér tem meg ér te Pan nit. De

nem is bán tot tam. Csak ki fe jez tem mély sé ges ros szal lá so mat,

133

és lel ké re kö töt tem, hogy va sár na pig ne le gyen rá újabb pa-

nasz, mert ak kor nem megy Ju ci néniékhez.

A kö vet ke zõ né hány na pot át iz gul tuk Any já val. Csak leg-

alább most le gyen an nyi esze Panninak, hogy ne ront sa el a

ma ga dol gát.

So kat vár tunk et tõl a le ve gõ vál to zás tól.

Pan ni volt az a gye re kem, aki a leg ki tar tób ban igye ke zett

ki tör ni a csa lád kö ré bõl már egé szen ki csi ko ra óta. E te kin-

tet ben is vá gyott va la mi más ra. Két- és há rom éves ko ra kö zött

úgy alakultak a kö rül mé nye ink, hogy hó na pok ra el kel lett

ad nunk a ház tól. Alig ha nem ak kor kós tol ta meg egy élet re,

mi lyen jó ke ve sebb gye rek egyi ké nek len nie, és azok kö zül is

a leg ki sebb nek.

At tól fog va gyak ran em le get te, hogy ne ki több apu ká ja van raj-

tam kí vül is, a Dé nes apu ka, a To mi apu ka, az esz ter go mi apu ka.

És több anyu ká ja is per sze, nem csak Any ja, ha nem a Dé nes anyu-

ka, a To mi anyu ka és az esz ter go mi anyu ka.

Bár kit szí ve sen el fo ga dott apu ká nak vagy anyu ká nak. Erõ-

vel kel lett vis sza tar ta nunk ne megy szer, utá na ne fus son egy-

egy bú csú zó ven dé günk nek, akit tán az nap lá tott elõ ször éle-

té ben.

Ju ci né nit az el mon dott gyá szos ese mé nyek elõtt né hány

hó nap pal is mer tük meg, ba la to ni nya ra lás köz ben. Pan ni ott

fo gad ta, nem is anyu ká já vá, ha nem sze rel mé vé. Mi helyt meg-

lát ta, meg le põ ra gasz ko dást kez dett mu tat ni irán ta (bár ez

csak Ju ci né nit lep te meg, min ket Pan ni ala po sabb is me re té-

ben már nem). Et tõl fog va az el vá lás nap já ig, de még azu tán

is unos-untalan em le get te, hogy Ju ci né ni az õ sze rel me, így

az õ sze rel me, úgy az õ sze rel me.

Ide ha za nem is szûnt meg az tán nyag gat ni, hogy te le fo nál junk

ne ki, hív juk el, te le fo nál tunk-e már, mi ért nem te le fo nál tunk,

mi kor jön már el... El is jött vé gül az urá val, de Pan ni ak kor meg

sür gõ sen ve le akart men ni. Alig gyõz tük ma gya ráz ni, hogy ne

ve gyék ko mo lyan, ez õne ki ré gi má ni á ja.

De most, hogy be ütött a csa lá di csõd, ez lát szott még a leg-

jár ha tóbb út nak, ha vég re mi is ko mo lyan ves szük egy szer a

134

Pan ni má ni á ját, s Fló ri irán ti ra jon gá sát a Ju ci né ni irán ti sze-

rel mé vel pró bál juk kö zöm bö sí te ni.

Ju ci – aki ne kem per sze nem né ni, jó val fi a ta labb, mint én

– vér be li pe da gó gus lé vén, szí ve sen be le ment a kí sér let be.

Pan ni a ka rá cso nyi szü net ben egy hé tig ná luk ta nyá zott, sok

is ten te len sé ge ju tal má ul õ lett a kö rül aj ná ro zott leg ki sebb

gye rek egy an gya li csa lád ban. Ré sze se an nyi gyön géd ség nek,

amit kü lön ben csak sú lyos be teg ség bõl lá ba do zó gye re kek

szok tak meg kap ni.

Ha nem egy hét, az sem mi. Mi lesz, ha ha za jön?

Meg tö retett szü lõi szí vünk egy va la mit mé lyen meg ér tett

ezek ben az idõk ben. Egy na gyon egy sze rû nek lát szó, de na-

gyon bo nyo lult igaz sá got.

Azt, hogy a lá nyok nem fi úk. Még csak nem is ha son lí ta nak

hoz zá juk. Nem csak ka masz ko ruk tól fog va lesz nek majd egé-

szen más mi lye nek, mi kor tel ni kezd a mel lük: egé szen má sok

már elõbb is. S ha Pan ni nem lel te he lyét a csa lád ban, azért se

lel te, mert itt négy nagy fiú ke vés bé ér zel mes ter mé sze te szab-

ta a tör vé nye ket. Meg tán ap ju ké is, meg tán any ju ké is, aki

so ha éle té ben nem áll ta a csak -nõ ket, a foly vást a töb bi nõ höz

iga zo dó kat, egy más fe lé és ma guk fe lé for du lá suk min den

át ká val és ne vet sé ges sé gé vel.

De hát mi se gít het egy sze gény nõi te remt ményt túl lép ni

ön ma gán?

A Pan ni kö rü li bo nyo dal mak kal va ló já ban ez a kér dés te võ-

dött fel ne künk. S ha kis sé ké sõn is, meg sej tet tük rá a vá laszt.

Hogy is mond jam, hogy fél re ne ért sék? Mert ha egy szó val

kel le ne ki fe jez nem, mi se gít het, csak azt mond hat nám: a sze-

re lem.

Nem csak a ti zen hat éves ko ri sze re lem. Már a hat éves is.

Ta lán már a há rom éves is.

Há rom éves ko ruk ban ugyan még a fi úk is éle tük el sõ idõ-

sza ká nak anyás me le gé ben él nek (ha nem ár vák). De ké sõbb

õk sze re lem nél kül is meg tud nak len ni, míg fel nem ser dül-

nek.

A lá nyok nem tud nak meg len ni. Õk ösz tö nö sen vágy nak

135

ér zel me ik sza ba dabb ára dá sá ra, sze mé lyes kö tõ dés re, sõt oly-

kor ra jon gás ra.

„Ju ci né ni az én sze rel mem.” A száz szor ki ne ve tett, ki csú folt

Pan ni na gyon pon to san fo gal ma zott. S még bátyjainak a röhe-

je hallatán, égõ arc cal is tar tot ta ma gát hoz zá: „Igen, a Ju ci

né ni, õ az én sze rel mem.”

A ná luk töl tött egy hét csak ugyan mé zes hét volt. A za var ta-

lan bol dog ság ide je.

Az tán ha za jött. A ki vá lasz tot tak ön tu da tá val, mint ilyen kor

min den gye rek. Ju tott ne ki va la mi, ami bõl a töb bi ek ki ma rad-

tak.

Azon vol tam, hogy meg véd jem ezt az ön tu da tát. Ezt a

büsz ke sé gét. Hogy õ is va la ki.

Kis sé már ez zel is ma gam hoz ka pat tam. De most kü lön ben

is olyan oda bú jós sá vált. Csak hagy nom kel lett, hogy a ke zem

után nyúl jon, az ölem be fész ke lõd jön, vál lam ra hajt sa a fe jét.

Hogy ad ja ma gát.

A fi úk meg-megpróbálták fel hány tor gat ni ele in te a ré gi

dol go kat. Go rom bán le tor kol tam õket:

– Aki bán ta ni me ri a Pan nit, azt agyonütöm. Pan ni az én

lá nyom.

Ezért há lás volt. An nyi ra, hogy kez dett már ter hes sé vál ni az

irán tam va ló gyön géd sé ge. Foly ton le ha jol gat ni, hogy per cen-

ként meg csó kol has son? „Itt a ke zem, azt is meg csó kol ha tod.”

De el nem lök tem. Az óta se.

– Ap ja, be jö he tek a szo bád ba? – Ezt egyik nek se en ged tem

meg so ha, hogy ha dol go zom, be jöj jön hozzám. Pan ni azon-

ban most is itt ül a re ka mié vé gé ben, mi köz ben írok. Fel-

felüti a fe jét a Het ven hét ma gyar nép me sé bõl, és rám les nagy

bar na sze me i vel. Tud ja már, hogy nem sza bad szól nia. Se

kö ze lebb fész ke lõd nie. De egy sze rel mes nek ez is öröm, hogy

itt le het.

Fõ leg ha tud ván tud ja, hogy a töb bi ek nek ez ti los.

Jaj, Pan ni kám! De jó egy ki csit se ha ra gud ni rád!

Most már õ is azon volt, ami ó ta Juciéktól ha za jött, hogy

meg ne ha ra gít son. A nap kö zi ben is új ta nár nõt kap tak ka rá-

136

csony után. Az már tud ta, mi a dör gés: Fló rit meg õt nem

en ged te egy más mel lé ül ni.

De hal lom egy nap – Ger gõ új sá gol ta –, hogy Pan ni megint

flórizik.

– Te! – szól tam rá szi go rú an. – Ezt még egy szer meg ne

hall jam!

Kön nyek gyûl tek a sze mé be.

– Már õ is meg ja vult! – véd te el szán tan. – A Fló ri is, igen!

Nem volt szí vem le go rom bí ta ni ezért.

– Jó – mond tam –, én nem bá nom, ha be szél get tek néha, de

meg ne hall jak va la mi újabb disz nó sá got, mert ak kor az tán

vé ge minden nek!

Nem mint hogy ha túl zot tan hin nék az ilyen dör ge del mes

atyai szó za tok ha tá sos sá gá ban. Ez csak olyan szo kás. Rá jár az

em ber szá ja. Ami ben hin ni me rek, az sok kal in kább a nagy

csa lád ko hé zi ó ja, vonzó- és meg tar tó ere je.

Né ha ma gam is azt gon do lom pe dig, hogy ide jét múl ta a

sok gye rek. A ma nap ság szü le tõ cse cse mõk csak be le szip pan-

ta nak a le ve gõ be, s már meg ér zik, hogy jó kor jöt tek, itt ne kik

áll a világ. Mind járt el is kez dik be haj ta ni szü le i ken a mai idõk

nor mái sze rint ki já ró sok tö rõ dést és sze re te tet.

Csak hogy a mai idõk nor mái egy, leg fel jebb két gye rek re

van nak szab va. Ko runk egyik klas szi kus vic ce a pe li kán csa-

lád ról szól, ahol a szü lõk nagy éhín ség ide jén ön vé rük kel

itat ják és ön hú suk kal ete tik gyer me ke i ket. Már na pok óta

tép de sik a ca fa to kat a mel lük bõl, ami kor az egyik ebéd nél

fa nya log va fa kad ki a fi ó ka had: „Szü lõ hús! Már megint!”

Mi se tud juk ki elé gí te ni a mi e in ket, ha vért iz za dunk se.

De ez tán nem is baj. Il let ve csak ad dig baj, míg a kis gye rek-

kor tart. Fi a i mon leg alább is úgy lá tom, hogy ez a fe ne ket len

ét vágy, ez az utol só por ci kán kat is fel fal ni igyek võ éh ség õben-

nük már a kül sõ vi lág meg hó dí tá sá ra tö rõ am bí ci ó vá vá lik.

Nagy el ha tá ro zá sok ra és nagy tet tek re sar kall ja õket. Ahogy

kö ze led nek a fel nõtt kor hoz, mind in kább olya nok lesz nek,

mint a fel aj zott íj.

Hogy sor sa nyi lát me lyi kük med dig re pí ti, azt per sze hon-

137

nan tud hat nám elõ re? Ami kép pen azt se tud ha tom: két lá-

nyom is így lá bol-e majd ki a gye rek kor kö dös bo zót ja i ból,

en nyi egész sé ges erõ tõl és vágy tól fe szül ten, mint a fi úk? Any-

nyit tu dok, de azt bi zo nyo san, hogy ne kik, a lá nyok nak, több

bol dog ság kell már most is. Több be tel je sü lés.

Ben nük ta lán nem is a ki elé gü let len ség hal moz fel tar ta lék

ener gi á kat. Az õket in kább mér ge zi. Ne kik az kell, hogy sze-

rel mes szí vvel kö tõd je nek má sok hoz, ér tük és ál ta luk le gye-

nek szé pek, jók, oko sak: ez ad ne kik szár nya kat.

138

Ez ad – hi tem sze rint – az enyé mek nek is. Mert ha szár nyuk

sze gõ dik, ak kor jaj ne kem! Nem mint ha ez csak raj tam áll na.

De ha egy gye re ket véd te le nül és ki szol gál ta tot tan eresz te nek

ne ki a szü lei a felnõttéletnek, egye dül õk nem mond hat ják: nem

mi te he tünk ró la. S ak kor az tán néz het nek ég re-föld re, ho va

for dul ja nak, hon nan vár ja nak fel ol do zást, ki tõl bo csá na tot. 1962

139

E világ csodái

...hörpintek va ló di vi lá got,

hab zó ég gel a te te jén.

jó zsef at ti la

Any ja szok ta mon da ni né ha, meg ha tott pil la na ta i ban:

– Azért sze ret lek a leg job ban, hogy úgy tudsz örül ni ne kik.

Ne ked ér de mes volt en nyit szül ni.

Ez az öröm nem örö kös per sze, sõt na gyon is kön nyen vált

át mé reg be, ha rag ba. De mintha csak él ne ben nem va la mi

ál lan dó má mor, eb ben iga za van Any já nak, s eh hez valóban õk

szol gál tat ják a szeszt, majd hogy nem a pusz ta lé tük kel, az zal,

hogy él nek és nõ nek, az zal, hogy míg ne kem egy fo gam el vá-

sik, ne kik hat bú jik ki he lyet te.

Öre ge dõ fér fi a kon lá tom: mi kor már ment he tet le nül ki fe lé

visz út juk az élet bõl, ak kor kezd iga zán fáj ni ne kik, amit fi a tal

fõ vel fel se vet tek, hogy nincs gye re kük, nincs foly ta tá suk.

Pe dig az utó dok ban va ló pusz ta to vább élés a leg hit vá nyabb

út szé li gaz nak is meg ada tik, s az em ber – ép pen mert több a

töb bi élõ nél – ezer más mó don is át ha gyo má nyoz hat ja ma gát

a jö võ nek. De ami fáj, az még is fáj.

Ha ugyan nem sok kal na gyobb fáj da lom azo ké, akik mi u tán

be le kós tol tak a gye re ke ik ál tal va ló tes ti meg úju lás bol dog sá-

gá ba, azt is végigélik, hogy sza kad nak el tõ lük lé lek ben, s

lesz nek fel cse pe red vén, ide ge neb bek az ide ge nek nél.

Mi ket ten a pá rom mal erõ sen el is ha tá roz tuk: nem tesz -

szük ki ma gun kat ilyen csa ló dás nak. Amíg ki csik, ad dig a mi e-

ink, ez ma ga meg ér egy éle tet. Még ket tõt is. De ha egy szer

fel nõ nek, töb bé nem tar tunk rá juk szá mot: le gye nek a sa ját

ma gu ké meg a csa lád ju ké, és mi is a ma gun ké meg egy má sé.

Ez ke gyet le nül hang zik, de az a jó ben ne, hogy nem tilt

meg egy elõ re sem mit. Sõt, ar ra ser ken ti az em bert, hogy

ad dig lel je mi nél több ked vét ben nük, amíg le het, ad dig igye-

140

kez zen ne csak tes ti, ha nem kü lönb-kü lönb szel le mi ja vak kal

is fel ta risz nyáz ni õket, amíg vá gya koz va tart ják fe lénk a ta risz-

nyá juk szá ját.

Kí ván csi nak min den gye rek na gyon kí ván csi, de én ne megy-

szer igye kez tem még fel is csi gáz ni az érdeklõdhetnékjüket. Már

amen nyi ben szük ség volt rá, mert õk ter mé sze tük nél fog va is

ké pe sek vol tak tûz be és víz be men ni a vi lág tit kai után.

Ezt szó sze rint is ér tem.

Kis dom bi val tör tént meg alig más fél éves ko rá ban, hogy a

vas kály ha kö rül totyorászva, vé let le nül ne ki te nye relt az ol da-

lá nak. Azok ban a na pok ban ál lí tot tuk csak be a kály hát, pót-

lan dó a köz pon ti fû tés ad ta cse kély me le get (Ger gõ ak kor volt

ugyan is új szü lött, s épp igen hi deg re for dult az idõ). Sze ren-

csé re nem rég fû töt tünk be, nem volt még túl for ró, csak épp-

hogy ége tett. Dom bi sír va fa kadt, Any ja az ölé be kap ta, de

lát ta, nincs na gyobb baj, hát csak fú jo gat ta ne ki a kezét.

Né hány perc alatt meg is nyu go dott a ki csi. Ak kor le tet te,

hadd bot la doz zon to vább a szo bá ban, mi meg vé gez tük a ma-

gunk dol gát. Egy szer azon ban lá tom, hogy Kis dom bi megint

ott sün dö rög a kály ha kö rül. Most már óva to sabb, tud ja, hogy

nem sza bad ne ki te nye rel nie, meg áll hát, és az egyik uj ját

nyúj to gat ja fe lé. Oda nyújt ja, el kap ja, megint oda nyújt ja,

megint el kap ja.

Alig tu dott még be szél ni. De már vizs gál ta, mi le het az az

is me ret len, fur csa va la mi, ami fáj dal mat oko zott ne ki az

elõbb. Olyasformán tett õ is, mint az a több száz ezer év vel

ez elõt ti, bá tor õse, aki nyü szít ve me ne kült ele in te a töb bi vad-

ál lat tal együtt a tûz elõl, de az tán ki vált kö zü lük, és vissza tért

ke rül get ni a még iz zó pa ra zsat. Hogy ki für kés sze, meg is mer-

je, és vé gül ha tal má ba ke rít se.

A víz be me ne tel nek Ger gõ volt a hõ se, né hány év vel

ké sõbb. Föl fe dez te egyik ta vas szal a Vö rös Csil lag szál ló kert-

jé ben le võ me den cét, mi lyen jó kat le het pocs kol ni ben ne,

nem úgy, mint ott hon, a für dõ szo bá ban, ahon nan mind un ta-

lan ki ker ge tik. S itt még bé kák is van nak. Az a bá na ta volt

csak, hogy hi á ba pró bál ta meg fog ni va la me lyi ket, min dig

141

be ug rot tak elõ le a víz be. Szer zett hát egy bo tot, hogy majd

az zal pisz kál ki egyet. Ha nem a ki sze melt ál do za tok min dig

el úsz tak a me den ce kö ze pe fe lé. Dü hö sen nyúj tóz ko dott utá-

nuk, míg egy szer meg nem csú szott a lá ba, s be le nem ug rott

õ is a hi deg lé be, mint va la mi na gyobb faj ta bé ka. Ru hás tul

per sze és ci põs tül, sõt nagy ka bá tos tul és sap kás tul, mert még

csí põs áp ri li si idõk jár tak. Úgy ért ha za, mint egy ha mi sí tat lan

Nemecsek a fü vész ker ti für dõ zés után.

– Mi re kel lett ne ked az a bé ka? – kér dez tem tõ le az el sõ

ijedt ség el múl tá val. – Mit akar tál ve le?

– Csak néz ni – fe lel te óva to san, is mer vén el len szen ve met

min den ál lat kín zás iránt.

– De hát lát ni úgy is lát tad õket a par ton!

– Az nem olyan! – ráz ta meg szõ ke fe jén ko no kul a csap zott

tin cse ket.

Er rõl bajos is lett vol na vi tat koz nom ve le. A tu dás és a bir-

tok lás ér zé se ben nük még sok kal szét vá laszt ha tat la nabbul él

együtt, mint mi ben nünk. Hisz at tól fog va, mi kor elõször kap-

ták be any juk csecs ét, hogy min den iz mu kat megfe szít ve,

ököl be szo rí tott kéz zel kezd jék szí ni be lõ le a táp lá ló te jet –

nap ról nap ra na gyobb részt ke rí te nek ha tal muk ba a vi lág ból.

Szá juk, sze mük, ke zük, agyuk mind csak esz kö ze en nek az

ádáz hó dí tó had já rat nak, ame lyet ben nük még az a tö ret len,

Nagy Sándor-i hit táp lál, hogy nincs át lép hetetlen ha tár,

le küzd he tet len aka dály. Szen ved nek köz ben veresé ge ket is,

újabb és újabb fáj dal mak árán ta nul ják meg a nevét és ter mé-

sze tét a tûz nek, jég nek, vil lany áram nak, üvegcse rép nek,

bo rot va pen gé nek, kés nek, ol ló nak, ka lapácsnak, tû nek, tüs ké-

nek, csa lán nak, só nak, ecet nek, erõs papri ká nak, for ró le ves-

nek, mér ges bo gyó nak, zöld ba racknak, pók nak, han gyá nak,

her nyó nak, kul lancs nak, bolhának és min den egyéb nek, ami

csak be fo lyá sol ha tat lan ele mi erõként ve szi kö rül õket mind-

ad dig, míg tulajdonsá ga it ki nem isme rik. De vé gül mind ez

bi ro dal muk al ko tó rész évé válik: a tud va bir to kolt vagy tud va

el ke rült dol gok összességé vé.

Eb ben is And ris volt per sze az út tö rõ, az el sõ gyu fa gyúj to-

142

ga tó, jég csap szo po ga tó, zu hany ere ge tõ, kon nek to rok lyu ka i-

ba dró tot dug do só, rozs dás szög be te nye re lõ, já ték ból egy szer

a ma ga, más kor a test vé rei nya ká ra hur kot kö tõ... Alig ha nem

õ in dí tott elõ ször ar ra, hogy igye kez zem – ak kor még min den

kü lö nö sebb el vi meg fon to lás nél kül – a fölfedezésre váró

vi lág min den ség sze lí debb tá jai fe lé te rel get ni fi a i mat. Kap tak

egy jó ko ra mág nes pat kót, az tán még egyet, ezek kel hos szú

éve kig nem un tak meg ját sza ni, kí sér le tez get ni, mi lyen mesz-

szi rõl kap nak el egy-egy vas da ra bot, mek ko ra súlyt tud nak

föl emel ni, mi az, amit von za nak, mi az, amit nem, hogy áll

meg raj tuk he gyé vel a tû, mi lyen vas tag pa pi ro son ke resz tül

tar ta nak meg egy toll he gyet sa töb bi. Kap tak az tán egy nagyí-

tóüveget is, hadd vizs gál gas sák uj juk he gyé nek raj zo la ta it,

pó ru sa i kat, kör mük alatt a pisz kot, ru há juk szö ve tét, az el fo-

gott le gye ket, a ke nyé ren, saj ton a lyu ka kat. Nem szól va a

ki tû nõ mu lat ság ról, hogy a nap su ga ra it ös sze gyûjt ve, mi lyen

jól meg tud ták csik lan doz ni ve le a sa ját te nye rü ket, vagy éget-

ni a má sik nak a karját, ha tör té ne te sen nem fi gyelt oda. A

ho mo rú tü kör meg az ar cu kat mu tat ta nagy ban: úgy meg nõtt

a sze mük, or ruk, fü lük, szá juk, hogy ha még a nyel vü ket is

ki öl tö get ték és po fá kat is vág tak te te jé be, nem áll ták meg

ne ve tés nél kül. Az tán olyan do bozt is csi nál tam ne kik, amely-

nek egy kis lyuk volt az egyik ol da lán, a szem ben le võn pe dig

ho má lyos pa pír, s azon ki csi nyít ve, fej jel le fe lé lát hat ták

mo zog ni az ab lak elõtt el ha la dó ala ko kat, vagy a fél kezük

tán co ló uj jait. Sze rez tem olyan rajz so ro za tot is, mely egy

fü zet lap ja i nak a sar ká ba ra gaszt va és egy uj jal vé gig per get ve,

rajz film sze rû en mu tat ta az ösz tö vér, vo na las fi gu ra szal tó

mortáléját. Az ilyes miket az tán õk is meg csi nál ták, sõt, a

pa pír ból haj to ga tott ha jók és röp csik ké szí té sé ben idõ vel túl is

szár nyal ták mes te rü ket. Csináltunk sár kányt is, nem si ke rült

túl jól, de azért fel re pült vé gül, és fenn is ma radt, amíg volt

tü rel münk min dig új ra jól meg rán gat ni a zsi nór ját, ha lej jebb

eresz ke dett. Kap tak idõn ként lég göm böt, többnyire el puk-

kant, de volt azért egy-ket tõ, ame lyi ken meg fi gyel het ték,

hogyan eresz ke dett le a men nye zet rõl es té tõl reg ge lig, ahogy

143

szép las sacskán ki fo gyott be lõ le a szusz. Az is meg esett, hogy

szán dé ko san el eresz tet tünk egyet-egyet kint a ré ten, és fi gyel-

tük, hogyan tû nik el a ma gas ság ban és a messze ség ben.

Mon da nom se kel le ne ta lán, hogy mind ez ren ge teg kér de-

zõs kö dés re in ge rel te õket. Ké sõbb az tán tu da to san is tö re ked-

ni kezd tem er re, bár ne megy szer jár tam úgy én is, mint az

egy sze ri em ber, aki az ál lat kert ben se an nak a hosz szú nya kú

tar ká nak, se an nak a ló for ma csí kos nak, se an nak a kaj la lá bú

pú pos nak nem tud ta meg mon da ni a ne vét, hi á ba kér dez te tõ le

a fia, de mi kor az as szony rá szólt a gye rek re, ne nyag gas sa már

az ap ját, le in tet te: „Hagyd csak, any juk, úgy ta nul a gye rek, ha

kér dez!” Köd lött pél dá ul va la mi, hogy a mág ne ses sé get a vas-

ato mok sa já tos el ren de zõ dé se okoz za, de hogy mért okoz za és

hogy okoz za, és hogy megy át a mág nes ség egyik vas ról a

má sik ra, vagy mért szû nik meg a for ró kály ha te te jén, ajaj, az

ilyes mik mi att ne megy szer va kar hat tam a fe jem, ha nem akar-

tam sem mit mon dó vá las szal ki fi zet ni õket. S a ki fi ze tés nem is

ment kön nyen, mi kor min den vá lasz ra ott le sett egy újabb

szi go rú mi ért.

Kény te len is vol tam be sze rez ni né hány Öv eges-köny vet és

egyéb for rá sa it a nép sze rû ter mé szet tu do má nyos is me re tek-

nek, mint ha a gye re kek nek ven ném, én csak úgy mel les leg

pis log nék be lé jük. Nem mint ha Any ja be dûlt vol na en nek,

csú folt is ér te ne megy szer, hogy ez az egész csak az én szó ra-

ko zá som, a mág ne se ket is ma gam nak vet tem, meg a na gyí tót

is, én akar tam jó kat ját sza ni. Mint ahogy a vi rá gok is csak az

én má ni ám, alig tud ták még el sely pí te ni a gyerekek: tötöjcsin,

héjics, füjtös döndite meg tözönszédesz dubóvijád, már a mar-

kuk ba nyom tam és mon dat tam ve lük, meg mon dat tam vol na

õve le is, ha kö tél nek áll. Lám, az egyik már hat éves, a má sik

nyolc, és min den ta vas szal kezd he tem ve lük új ra, hogy me lyik

a kö kör csin, me lyik a hé rics, a für tös gyön gyi ke, a kö zön sé ges

gu bó vi rág, a ho mo ki pim pó, a he gyi ternye meg a töb bi.

Eb ben az utób bi ban volt né mi iga za, a bo ta ni zálást csak-

ugyan túl ko rán kezd tem ve lük, un ták már mon do gat ni a sok-

fé le ne vet. De végül ez sem ár tott, nyolc-tíz-ti zen két éves

144

ko ruk ban, mi kor sor ra meg száll ta õket a nö võ gye re kek re jel-

lem zõ gyûjtõszenvedély, lel kes vi rág va dász lett va la men nyi bõl.

Idõ köz ben az én kon cep ci óm is ér le lõ dött per sze, és kez-

dett fi lo zó fi ai mély sé ge ket nyer ni. Én a ma gam éle té nek el sõ

év ti ze de i bõl ho zott hi ány ér ze tek kö zül ket tõt fáj lal tam kü lö-

nö sen: azt, hogy nem szok tam meg a ki tar tó fi zi kai mun kát,

és azt, hogy nem kö tõd tem elég szál lal a raj tam kí vül ál ló

vi lág hoz, így ér dek lõ dé sem súly pont ja túl sá go san, már-már

be te ge sen a sa ját lel ki prob lé má im fe lé to ló dott el. Amit

pó tol ni tud tam ké sõbb a mu lasz tot tak ból, az már ke vés volt és

tö ké let len. Úgy vol tam hát ve le, hogy leg alább a gye re ke im

le gye nek ná lam sze ren csé seb bek ezek ben.

És csak ugyan, ne kik már zsen ge fi a tal sá guk tól fog va rá-rá-

nyílt a sze mük – s ta lán a lel kük is – a fák ra, fü vek re, kövekre,

ma da rak ra, csil la gok ra. Kezd tem re mél ni las san, hogy ben-

nük nem csak a ter mé szet ér tel mi leg kons ta tált rend je, ha nem

a mikro- és mak ro koz mosz cso dá i val va ló ér zel mi azo no su lás

is se gít meg te rem te ni a kül sõ és a bel sõ vi lág har mó ni á ját.

Eh hez az is kel lett ugyan, hogy sok te kin tet ben meg elõz zem

az ér zel mi ne ve lés re ma még alig-alig ké pes is ko lát. Néz tünk

han gya bo lyo kat, fod ro zó dó vi ze ket, fu tó fel hõ ket. Nyár es ti

vi har ban el ol tot tuk a vil lanyt, úgy áll tunk oda az ab lak hoz,

bá mul ni a vil lá mok ci ká zá sát és hall gat ni a rá juk fe le lõ, mély

dö re je ket. Ször nyû lett vol na, ha elõbb ta nul nak ró la, s hall gat-

ják a kö te le zõ ma gya rá za to kat, mint sem ma guk ba szív ják a még

ta go lat lan, ele mi él ményt. Nem sza lasz tot tuk el a né hány év vel

ez elõt ti, majd nem tel jes nap fo gyat ko zást se. S gya ko ri cso dá lói

vol tunk per sze a csil la gos ég nek.

A csil lag ké pek kel megint olyan for mán jár tam, mint az

er dõ-me zõ vi rá ga i val: fi a im csak mér sé kelt lel ke se dés sel

mon do gat ták utá nam a ne vü ket. Ne héz is volt sok szor ujjmu-

togatással meg ér tet nem, hogy a sok ezer csil lag kö zül me lyik

tar to zik, mond juk, a Cepheushoz, me lyik a Sár kány hoz.

Ha nem mi kor si ke rült meg sze rez nem né hány hó napra egy

csu pán ti zen nyolc szo ros na gyí tá sú, de igen jó kis mes sze lá tót,

egy ket tõ re láz ba jöt tek. Meg lát ták szem tõl szem be a Hold

145

ha lott krá te re it, a Vé nusz sar ló ját, az ak ko ri ban épp elég kö zel

já ró Ju pi ter kis göm böcs ké jét és négy ap ró, tû hegy nyi hold ját,

me lyek min den nap má sutt he lyez ked tek el; a Szaturnuszt,

mely gyû rû jé vel együtt se látszott mák szem nél na gyobb nak,

de jól ki ve he tõ volt azért kö zé pütt a kis fé nye sebb pont s az

egész nek a len cse alak ja... Néz tünk né hány ál ló csil la got is,

azok így se lát szot tak na gyob b nak, de egyik-má sikuk szét vált

két iker ré, mint pél dá ul a Göncöl sze kér rúd já nak kö zép sõ

csil la ga (amely fe lett a Kis boj tár ül dö gél), a Fi as tyúk mi ni a tûr

csil lag ké pe pe dig va ló sá gos har ma dik Gön cöl sze kér ré tá gult.

Hogy mi volt mind eb bõl az én bo lon dé ri ám, és mi lesz az

õ ma ra dan dó út ra va ló juk az élet re, azt ne héz vol na per sze

most el dön te ni. Majd el vá lik. Meg az is, hogy mi re lesz ez jó

ne kik: csak ar ra, hogy töb bet tud ja nak, vagy ar ra is, hogy sor-

suk nagy szo mo rú sá ga i ban e lát ha tó vi lág cso dá i hoz for dul-

has sa nak egy kis vi gasz ta lá sért, ahelyett, hogy el sö té tült

szem mel és szív vel emész te nék ma gu kat?

Bár a tu dás se mind egy, hogy men nyi és mi lyen. Az is ko-

lá val ne kem so ha nem volt szán dé kom ban kon ku rál ni. Fõ leg

nem akar tam ön kén tes tár sa dal mi se géd tan erõ nek be áll ni,

le ül ni a lec két író gye re kek mel lé, fü ze te i ket fe lül vizs gál ni,

õket ma gu kat ki kér dez get ni, szel le mi gyám ság alá he lyez ni.

Va la mi mást akar tam – a már el mon dot ta kon felül is. A nagy

egész rõl ad ni ne kik né mi fo gal mat: a Föld he lyé rõl (és ki csi-

sé gé rõl) a világmindenségben, az õ min den na pi vi lá guk

he lyé rõl (és ki csi sé gé rõl) Ma gyar or szá gon, a vi lág tör té ne lem

kon túr ja i ról, azon be lül a ma gyar tör té ne lem he lyé rõl (és

vi szony la gos je len ték te len sé gé rõl), a ci vi li zá ció szü le té sé rõl

és el ter je dé sé rõl, a nagy föl fe de zé sek rõl és a sze gény föl fe de-

zet tek rõl, a föld ke rek ség né pe i nek sok fé le sé gé rõl és sok fé le

fáj dal má ról, tö rek vé sé rõl, és persze ar ról, hogy ma gyar szem-

mel is kell, de nemcsak azzal le het néz ni a vi lá got, ha nem

ro mán nal és szlo vák kal, an gol lal, oros szal, hin du val, még

hot ten tot tá val és po li néz zel is, s bár min de nün nen más mi-

lyen nek lát szik, még is csak egy vi lág ez, egy igaz ság gal (és sok

igazságtalansággal)...

146

Nem tar tot tam én mindezek rõl egye te mi elõ adá so kat

ne kik, csak ahogy ap ro pó akadt egy-egy prob lé ma szóbaho-

zatalára, akár csillagászás, akár a fal ra akasz tott vi lág térkép,

a ke zük be adott tör té nel mi at lasz, vagy a kü lön fé le köny vek

bön gé szé se köz ben. Õk so se vol tak res tek kér de zõs köd ni,

én vol tam rest in kább vá la szol gat ni. Sok szor szo rí tott az

idõ, haj tott a do log, de évek alatt csak fel csi pe get tek azért

an nyi tu do mányt, hogy nagy já ból a he lyük re tud ják ten ni

tér ben és idõ ben az is ko lá ban ta nul ta kat vagy a köny ve ik bõl

ol va sot ta kat, s ko no kul ku tas sák minden nek az okát, ér tel-

mét és cél ját.

Ez zel meg is kön nyí tet tem is ko lai pályafutásukat, meg nem

is. Ta nár ja vá lo gat ta, ki hogy ho no rál ta ké pes sé ge i ket. A min-

den na pi lec ke gon dos ki kér de zõi so hasem lel ke sed tek ér tük.

De min dig akad tak jó aka ró ik, akik sok min dent el néz tek ne kik

az eszük já rá sá ért, még And ris köz be ko tyo gá sa it, kör mön font

kér dé se it, bo hóc ko dá sa it is. Év vé gén ezek több nyi re ki is húz-

ták õket je les re, sõt oly kor ki tû nõ re.

Jó bizonyítányukért so

ha nem kap

tak ju

tal

mat tõ

lem.

Együtt örül tem ve lük, de kü lön ben meg egyez tünk, hogy ez az

õ dol guk. Ma guk nak hoz zák ve le a hasz not, nem ne kem.

Nem az is ko lát aka rom le szól ni mind ez zel, még ke vés bé a

ta ná ra i kat, ta nár nõ i ket, akik nek a tü rel mét és jó in du la tát ezer-

szer megcso dál tam. Tisz te let ne kik és be csü let. Az is ko lá ban

sok kal-sok kal töb bet ta nult bár me lyik gye re kem, mint itt hon,

nem er rõl van szó. In kább ar ról, hogy ami ott hon õszin te kí ván-

csi ság szám ba megy, az az osz tály ban, a kö tött tan me net mel lett

vér lá zí tó, pi masz kö töz kö dés nek, az ok ta tó mun ka tu da tos hát-

rál ta tá sá nak is tetsz het egy 35-40 gye rek kel küsz kö dõ pe da gó gus

sze mé ben. Ilyen kér dé se ik re gon do lok:

Ha a Föld egy nagy go lyó, ak kor mért nem esik le?

De ha a Nap kö rül ke ring, és az tart ja a pá lyá ján, an nak a

von zá sa, ak kor a Nap mi kö rül ke ring? Vagy a Na pot, azt nem

tart ja sem mi?

Az el sõ em ber nek ki volt az ap ja?

És mi lett vol na, ha az em ber nem ab ból a ma jom fé lé bõl,

147

ha nem az orosz lán ból fej lõ dik? Ak kor most sok kal erõ seb bek

vol nánk?

És most már nem fej lõd nek em be rek?

Ha már a ré gi ró ma i ak fel ta lál ják a pus ka port, ak kor még

most is Ró mai Bi ro da lom vol na?

Mi lett vol na, ha nem az eu ró pa i ak fe de zik fel a vi lá got,

ha nem min ket fe dez nek fel az in di á nok, vagy a kí na i ak, ja pá-

nok?

Akik a leg erõ seb bek vol tak ré gen a vi lá gon, azok mért let-

tek gyön géb bek? Mért min dig más a leg erõ sebb?

Ha azok a ma gya rok, akik nem jöttek el a Kárpátokig, mind

meg ma rad tak vol na, ak kor most mi is vol ná nk együtt an nyi-

an, mint a né me tek?

A né me tek mért bán tot ták ré gen min dig a ma gya ro kat?

Mert ros szak?

Kik azok a zsi dók? A né me tek mért öl tek meg an nyi zsidót?

A má so dik vi lág há bo rút mi el vesz tet tük, vagy meg nyer tük?

Ha a Szov jet unió min ket fel sza ba dí tott, ak kor hogy veszt het-

tük el?

Kik vol tak azok a ré gi urak? Van nak olyanok, akik még

most is él nek?

Van nak még ki rá lyok a vi lá gon? És ki bõl le het ki rály? Akár-

ki bõl?

Hány or szág van a vi lá gon? Mi há nya di kak va gyunk?

A pro le tá rok, azok kik? Azok na gyon sze gé nyek?

Mi mik va gyunk? Pro le tá rok?

Mi az, hogy ál lam? Azok em be rek?

Az ál lam, ugye, na gyon gaz dag? Hisz majd nem min den az

ál la mé!

És így to vább, de kós to ló nak tán en nyi is elég.

Szán dé ko san hagy tam meg a kér dé sek ere de ti na i vi tá sát s

az egyik-má sik ból tük rö zõ dõ gyerekes nem ze ti tu da tot.

Az utób bi már vi lág szem lé le ti prob lé mák fe lé ve zet. S gon-

do lom, fõ leg ab ból fa kad, hogy õk már egy olyan tár sa da lom-

ban nõ nek fel, amely ben nem igen van nak ki rí vó an sze gé nyek

és ki rí vó an gaz da gok. „Az urak” az õ szá muk ra már el tûnt ka te-

148

gó ria, több nyi re úgy is em le ge tik: „azok a ré gi urak”. Az is ko-

lá ban is így hall ják. A vi lág or szá gai és ha tal mi cso port jai kö zöt-

ti el len té tek vi szont a le ve gõ ben szik ráz nak, õk is ér zik a

fe szült sé gét, és a ma guk mód ján re a gál nak rá.

Én igyek szem min den nép és nem zet tisz te le té re meg ta ní-

ta ni õket, és ar ra is, hogy mindig az el nyo mot tak, a ki sem mi-

zet tek párt já ra áll ja nak. Nem pré di ká lok ne kik, csak el mon-

dom az igaz sá got. Kik kik kel, mi kor és hogy bán tak és hogy

bán nak, s mi lyen prob lé mák vár nak még meg ol dás ra eb ben a

kín nal va jú dó vi lág ban.

Ne hogy míg a min den ség cso dá in ál mél kod nak, el fe lejt sék,

hogy tûz for ró föl dön jár nak, mely kön nyen meg éget he ti

nem csak a má sok tal pát, még az övé ket is.

Ti tok ban per sze még is azt re mé lem: mi re õk fel nõ nek, ez a

for ró föld már hûl ni kezd. S õk már ke ve sebb szo ron gás sal

ta nít gat hat ják majd a gye re ke i ket.

1962

149

Tartalom

Kutyafülûek. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 5

Menjünk ûttörõvel! . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 9

A halál partjain . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 21

Hol ez a gyerek? . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 32

Lány, de jó. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 45

Népszaporulat . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 54

Két Gergõ . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 65

Nincs szívem megverni a tettest . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 71

Gyáva nyúl . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 77

A tölgyfa tetején. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 85

Sebzett lélek. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 91

Andris, az individualista . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 104

Jaj, Pannikám! . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 120

E világ csodái. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 140

150

A szerzõ mûveibõl

Kutyafülûek (elbeszélések, 1966)

Herman Ottó (regényes életrajz, 1967)

Erdõkerülõben (irodalmi szociográfia, 1970)

Magyarország virágzása és romlása (történelmi esszé, 1970)

Kamaszkrónika (vallomások és tûnõdések, 1971)

Fiúkfalva (regény, 1972)

Õs napkelet (történelmi esszé, 1973)

Kölyökkóstolgató (pedagógiai esszé, 1974)

Vizek könyve (irodalmi szociográfia, 1976)

Európa születése (Vekerdi Lászlóval – történelmi esszé, 1977)

Tisztelt családom, -od, -ja (pedagógiai esszé, 1979)

Aranyhomok (irodalmi szociográfia, 1980)

Finn testvéreink (esszé, 1982)

Vér és arany (Csaba Józseffel – történelmi esszé, 1982)

A világ kereke (Vekerdi Lászlóval – történelmi esszé, 1985)

Ég és föld (gyermekenciklopédia I., 1985)

Rejtelmes világ (gyermekenciklopédia II., 1990)

A mogyeriektõl Mohácsig (történelmi esszé, 1992)

Kies Kiskunság, szeretett Szentmiklós (vallomások a szülõföldrõl,

1994)

Emlékezzünk eleinkrõl (A magyarság rövid története, 1996)

Ritkaszép magyar népmesék (1998)

Nem születtünk szülõnek (vallomások és tûnõdések, 1999)

Édesanyám sok szép szava (regény, 2000)

A tölgyfa tetején (válogatás az életmûbõl, 2000)

Írósikola – Tollforgatás mesterfokon (esszék, 2001)

151

A Hét Krajcár könyvei

1993

Móricz Zsigmond: Hét krajcár, elbeszélések, reprint

Tamási Lajos: Hazatérés, válogatott versek

Benke László: A kihalt játszótér, válogatott versek

Varga Domokos: Kutyafülûek, novellák –

Varga Domokos György: És így tovább..., szociográfia

(Apja és Fia munkája egy kötetben)

1994

Szabó Pál: Tiszta búza, válogatott novellák

Kuczka Péter: Út a folyóhoz, válogatott versek

1995

Benke László: Gyalogos riportok

Gergely Mihály: Mi, gyalogrendûek, korkép hetven jegyzetben

Molnár Zoltán: Veszélyek és meggondolások, válogatott novellák

1996

Vérrel virágzó 1956, negyven magyar költô versei,

szerkesztette: Benke László

Dékány Kálmán: Árnyékgyár, regény

Szeberényi Lehel: Levelem küldöm inkák országából, útirajz

Komoróczy Emőke: Arccal a földön a huszadik század, tanulmányok

1997

Varga Domokos: Tisztelt család -om -od -ja, pedagógiai esszé

Dékány Kálmán: A szerelem tornácán, elbeszélések

Dékány Kálmán: Diákvér, Az úrilány lovagja, két kisregény

Somogyi Imre: Kert-Magyarország felé, szociográfia

Karácsony Sándor: A cinikus Mikszáth, esszé

Ünnepeink – mûsorokra, köszöntôkre készülôk könyve,

szerkesztette: Varga Domokos

152

1998

Kuczka Péter: Határvidék, tanulmányok

Harc és játszma: a Nagy Lajos Társaság antológiája,

szerkesztette: Szerdahelyi István

Szabadság és halál 1848-49. Szem– és fültanúk híradásai,

szerkesztette: Varga Domokos

Piros és fekete, válogatott versek a reformkortól napjainkig,

szerkeszette: Benke László

Gergely Mihály: Bruegel varázslatai, esszé,

színes és fekete-fehér képek

Világvégi palota, versek, szerkesztette: Erdélyi Erzsébet

és Nobel Iván

Varga Domokos: Ritkaszép magyar népmesék

Molnár Géza: Hózápor Budán, válogatott novellák

Kuczka Péter: Az utolsó kenet, válogatott novellák

Bárány Tamás: Kis magyar irodalomtöri, válogatott paródiák

Dékány Kálmán: Toronykiáltás, Edzésben,

két kisregény

Derzsi Sándor emlékkönyv, szerkesztette: Derzsi Ottó

és Varga Domokos

Tóth Endre: Gyermekkorom krónikája, emlékezések

1999

Anyanyelv, világnyelv – Bábel,

szerkesztette: Gergely Mihály

Varga Domokos: Ritkaszép magyar népmesék, 2. kiadás

Dékány Kálmán: A szív vására, novellák és színmû

Katkó István: Tabló babérlevelekbôl, portrék

Kopré József: Móricz Zsigmond „mindenese” voltam, emlékirat

Varga Domokos: Nem születtünk szülônek, pedagógiai esszék

Kuczka Péter: Seregek Ura, versek

Kuczka Péter: A torony, vers

Dékány Kálmán: Nôkön innen és túl, regény

Magvető A magyar irodalom élô könyve,

szerkesztette: Móricz Zsigmond

153

2000

Varga Domokos: Édesanyám sok szép szava, regény

Bárány Tamás: Zsibvásár, versek prózában, félpercesek

Kadosa Árpád: Károly-laktanyától a Don-kanyarig, emlékirat

Ünnepeink – mûsorokra, köszöntôkre készülôk könyve,

2. átdolgozott kiadás, szerkesztette: Varga Domokos

Ákody Zsuzsanna: Földanyácska gyermekei, regény

Dezséry András: Szabadítsatok meg az emlékeimtôl, emlékirat

Hendi Péter: Rekviem egy jogászért, novellák, színmûvek

Kádár Ferenc: Levette kezét rólunk a Teremtô, versek

Benke László: Sértôk és sérültek, regény

2001

Varga Domokos: Íróiskola – Tollforgatás mesterfokon, esszék

Varga Domokos: Tisztelt család -om -od -ja, novellafüzér

Gergely Mihály: Ébredj, emberiség! röpirat hetven kiáltásban

Gergely Mihály: Vége a MÛVÉSZETnek?

Avagy: miért csiszolták a kôbaltákat? – esszék

Csontos Gábor: A boldogság korlátai, elbeszélések

Siklós László: Részeg halak, regény

Benke László: Halálig szomjazom, versek –

Szélvízvölgye, mese felnôtteknek

Szalay Károly: Fancsaliságok, publicisztika

Molnár Géza: Trombi, a kiselefánt, mese

Nagy Mihály Tibor: Szomjazó madár, versek

Ünnepeink – mûsorokra, köszöntôkre készülôk könyve,

szerkesztette: Varga Domokos, 3. kiadás

2002

Varga Domokos válogatott művei:

Víg játék – végjáték, búcsúkötet;

Kutyafülûek, novellák;

Ritkaszép magyar népmesék

Európa születése, esszé ;

Herman Ottó, regény;

Fiúkfalva, regény

154

Bárány Tamás: Államcsíny Paránában, szatírikus regény

Győrffy László: Pásztázó, magányerôbôl, publicisztika

Bistey András: A képviselô vidékre megy, novellák

Illés Lajos: Az Új Írás hôskora, Irodalmi történetek, emlékezések

2003

Benke László: És hirtelen leszáll az este,

Öregek menedéke, szociográfia

Bokor Levente: Aranylázálom, válogatott versek

Szalay Károly: Fintorgások, publicisztika

Molnár Géza: Lángoktól ölelve, regény

Bárány Tamás: Rákóczi zászlai, regény

Gergely Mihály: A Kozmosz 15. törvénye, fantasztikus regény

Csongor Rózsa: A fekete hárászkendô, novellák

Szőke Kálmán: Szavak a némasághoz, válogatott versek

Csák Gyula: Egy május fejfájára, válogatott novellák és kisregény

Varga Domokos: Ritkaszép magyar népmesék, 4. kiadás

Varga Domokos: Nem születtünk szülônek, pedagógiai eszzék

Varga Domokos: Víg játék – végjáték, búcsúkötet

2004

Varga Domokos: Kamaszkrónika – vallomások és tûnôdések

Varga Domokos: Ritkaszép magyar népmesék, 5. kiadás

Szuly Gyula: A Krisztinaváros lovagjai, regény

Nagy István: Aki lemaradt a hajóról, válogatott novellák

Gergely Mihály: Az artista balladája,

a szerzô válogatása életmûvébôl

Szalay Károly: Arcok törött tükörben, regényes portrék

Illés Lajos: Irodalmunkkal Európában,

tanulmányok, emlékezések

Marafkó László: Kukkoló, kisregény

Sulyok Katalin–Siklós László: Macska-élethalálharc, regény

Tóth Endre: A világ végén, válogatott versek

155

2005

Benke László: Veszteség, válogatott versek

Ünnepeink – mûsorokra, köszöntôkre készülôk könyve,

3. átdolgozott kiadás, szerkesztette: Varga Domokos

Csanádi Imre: Hajnali káprázat, szerkesztette: Alföldy Jenô

Tamási Lajos: Keserves fáklya, válogatott versek,

szerkesztette: Benke László

Molnár Géza: Csúcsok és szakadékok, önéletrajzi regény

Varga Domokos: Kamaszkrónika, vallomások és tûnôdések

Varga Domokos: Édesanyám sok szép szava,

Kis magyar századelô, regény, 2. kiadás

G. Komoróczy Emőke: A szellemi nevelés fórumai, Kassák Lajos,

Tamási Lajos, Kárpáti Kamil körei, tanulmányok

Borbély László: A lándzsa Longinusa, Az utca napos oldalán,

két kisregény

Csontos Gábor: A Hortobágy szélén, Nádudvari beszélgetések

2006

Vargha Gyula: A végtelen felé, válogatott versek és fordítások,

szerkesztette Mészöly Dezsô

Konczek József: A tájjal maradtam, versek

Iszlai Zoltán: A leányzó fekvése, novellák

Ferdinandy György: Chica – trópusi lány – szociográfia

Alföldy Jenő: Templomépítôk, tanulmányok, kritikák

Gombár Endre: Hangyaháború, ifjúsági regény

Vérrel virágzó 1956 – ötven magyar költô versei – második, bôvített kiadás,

szerkesztette: Benke László

2007

Gergely Mihály: Hatalomvágy–halálveszély,

naplórészletek, versek

Baán Tibor: Papírmozi, válogatott versek

Gáll István: A napimádó, regény

Marafkó László: Litera-túra, cikkek, tárcák, interjúk

Benke József: Az ó- és középkor egyetemei, mûvelôdéstörténet

156

2008

Kiss Dénes: Hódoltság, versek

Konczek József: Formáért sóvárgó, versek

Baán Tibor: Fékezett habzás – jegyzetek és kommentárok

Borbély László: Üzenet a ringbôl, novellák

Illés Lajos: Az író magántörténelme, emlékezések, krétarajzok

Verzár Éva: Mire megvirrad – mai székely balladák

Varga Domokos: Ritkaszép magyar népmesék, 7. kiadás

Benke László: Otthonkeresô, regény

2009

Móricz Zsigmond: Szegény emberek, válogatott novellák,

szerkesztette: Benke László

Varga Domokos: Kutyafülûek, novellafüzér

Baán Tibor: Konstelláció – Kollázsok és haikuk –

Zsila Ágnes: Sötétségre ébredve, regény

Ákody Zsuzsa: Zazi – Történet egy szerelemrôl – regény

2010

G. Komoróczy Emőke: A „tûrt” és „tiltott” határán

Az elmúlt félszázad háttérbe szorított alkotóiról, tanulmányok

Baán Tibor: Nagylátószög – kritikák –

Egy homo politicus itthon, Európában és Amerikában –

Kovács Imre élete és munkássága –

szerkesztette: Molnár M. Eszter

Gittai István: Sóhajobeliszk, versek

Jasper Gyula: A mindenség határán, versek

Saáry Éva: Olajtornyok az Egyenlítô alatt, emlékezések

Prohászka László: Mikor a fûrészgépek a madarak nyelvét kivágták, versek

Gazda József: A megpecsételt vég – Kilencven év Erdély földjén

– interjúk

Kesselyák Péter: Túl a Kinai Nagy Falon, emlékirat

2011

Gazda József: A harmadik ág – Magyarok a szétszóratottságban,

I. kötet: Az idôk árján, II. kötet: Félszáz ország, szociográfia

157

Baán Tibor: Visszajátszás, versek

Benke László: Az Élet szerelme, versek

2012

Baán Tibor: Gyûjtemény, versek

Tertinszky Edit: Rádiós emlékek – olvasmányélmények

Gődény Endre: Tájolás a tájban, Szellemi-lelki révkalauz

2013

Székely Dezső: Amíg szól a harang, válogatott versek

Kálmán Mária: Drámák

Bozók Ferenc: Kortársalgó – Beszélgetések XXI. századi magyar költôkkel

Borbély László: Feszület a ring felett – novellafüzér

Varga Domokos: Édesanyám sok szép szava

– Kis magyar századelô – válogatott mûvek

Benke László: Hová lett aranytrombitád? – válogatott versek

2014

Somogyi Imre: Kertmagyarország felé

Pomogáts Béla: Varázskörben, tanulmányok és elôadások

Baán Tibor: Szénszüret, versek

Prohászka László: Tejútra nézô ablak, versek

Varga Domokos: Ritkaszép magyar népmesék, válogatott mûvek

Kálmán Mária: Zsarát, válogatott versek

Benke László: A szerelem erôterében, versek

Gazda József: Vezényelt történelem, sorsregény

2015

Varga Domokos: Tisztelt család-om, -od, -ja, válogatott mûvek

Gombár Endre: Végítélet elôtt, regény

Pőcze Zoltán: Déjà vu, regény

Varga Domokos György: Tévé a tanyán, elbeszélô költemény

Neszmélyi Károly: Népi írók, népi irodalom, tanulmányok

Verzár Éva: Anyaország ölében, regény

Pomogáts Béla: Magyar Erdély, tanulmányok

Baán Tibor: Névmások, miniesszék

158

2016

Vicei Károly: Adomás históriák és álmok

Kónya Lajos: Válogatott versek

Varga Domokos György: Bilhebolha – beavató mesefüzér

Benke László: A megôszült kert, versek

A kötetek megrendelhetôk

a 06-20-574-05-45-ös telefonszámon,

a Hét Krajcár Kiadó címén, levélben és személyesen:

Benke László,

Magyar Írószövetség 1062 Budapest, Bajza u. 18.,

e-mailen: hetkrajcar@t-online.hu

honlapunkon: www.hetkrajcar.hu

159

160

161