Nógrádi Kovács György

A dinnyecsőszök

Ifjúsági regény

2

Második, javított kiadás

Kiadta,

a Robinson Íróműhely,

Szécsény

ISBN 963 500 605 5

3

1.

A fiúk most végezték el a hetedik osztályt. Nyolcan

voltak ugyanis, a két évvel ezelőtti banda két taggal

kibővült.

Vezetőjük, Szekeres Péter, Petyus, a csillogó szemű

seriff maradt.

Amint Utasi Pista bácsival, a gazdaság főrendészé-

vel, annakidején megegyeztek, ezen a nyáron ők vi-

gyáznak majd a gazdaság óriási dinnyetáblájára, ami-

ért Pista bácsi fejenként ötszáz forintot ígért nekik, és

szabad dinnyeevést.

Nemcsak a sok-sok kalanddal és izgalommal teli

tanév ért véget, hanem ők nyolcan már a szokásos

nyaraláson is túl voltak.

Július tizenegyedike volt.

A nyolc fiú jó félórája várt Pista bácsira, ismerkedve

a dinnyetábla szélében lévő, ezelőtti években ott ha-

gyott, földbevájt kunyhó előtt. Mert holnaptól kezdve

mind a nyolcan dinnyecsőszök lesznek. Ám ebbe - a

kimondatlanul is kikiabált - büszkeségbe némi szoron-

gás is vegyült: a büszkeség és az első munkahely vélt

felelősségérzetének megfejthetetlen, furcsa izgalma.

Előttük a hatalmas dinnyetáblában megszámolhatat-

lan zöld dinnyető tapogatta szerteágazó indaujjaival a

laza talajt. Még tovább terpeszkednének, talán az

egész világot is elöntenék ezek a szertekúszó indaren-

4

getegek, ha a hirtelen bele nem ütköztek volna a diny-

nyetábla végi kukoricaszár végelláthatatlan tengerébe.

Bal oldalon krumplitábla húzódott. Mögötte homály-

ba vesző erdőrengeteg terült el. A jobb felőli lucerná-

son formás boglyák hosszú sora katonásdit játszott, a

méltóságteljesen lépkedő, egerekre, szöcskékre vadá-

szó gólyákkal. A boglyák vigyázzban álló katonáknak,

a gólyák méltóságteljesen lépkedő tiszteknek tűntek a

fiúk szemében. A hátuk mögött poros földút vetélke-

dett a mellette elhúzódó káposztatáblával. Mintha

azon versenyeztek volna, hogy melyikük hosszabb. A

szokatlan csendet, amelyet a dinnyetábla - mint leendő

munkahelyük - lenyűgöző látványa parancsolt volna

néma vezényléssel a szájukra, Miszl Jancsi törte meg.

Neki az volt a szokása, hogy úgy rángatta a száját,

mintha dudorászna, vagy valamilyen fúvós hangszeren

játszana. Főleg, ha ideges volt.

- Ez aztán a kasa, mi?

Nem válaszolt senki. Ki-ki szája széle furcsa rándu-

lással, szende mosolygásával, keze különös mozdula-

tával fejezte ki egyetértését.

- Ez se kutya! - A mosolygós arcú Rapp Attila a

mellettük lévő kunyhóra bökött a fejével, mire mind-

annyian odafigyeltek. Olyan szemekkel lesték, mintha

csak most fedezték volna fel, hogy itt van, holott nyom-

ban ideérkezésükkor a szemükbe szúrt.

Jellegzetes földkunyhó volt. A felét földbe süllyesz-

tették, a földből kiálló részét náddal födték be, ame-

5

lyen vastag földtakaró hevert. Most sűrű gaz borította.

A rozoga ajtó mellett kicsinyke ablak kapott helyet,

csakhogy ezt most nem látták. A kunyhó előtt földbe-

ágyazott lábú fapad állt. Odébb hullámpalával födött

nagy, nyitott színt emeltek az elődök.

A gyakran zsörtölődő Péter Zsolt be akart nyitni a

kunyhóba, meg is teszi, ha Péter Zsolt el nem kapja a

kezét.

- Maradj!

A távolba mutatott, eközben szokása szerint a fejét

vakarta.

A messzeségben egy sötét folt tűnt fel, s egyre köze-

ledett: Egy motoros robogott feléjük.

- Utasi Pista bácsi! - kiáltott fel a komolykodó Fila

Gergő, majd hebegőn gyorsan hozzátette: - Kár, mert

éppen most akartam javasolni nektek, hogy dobjunk

célba!

- Jó félórája szobrozunk itt, s te csak most mondod?

- zsörtölődött Zoli.

- Szobroztatok, bámultatok, mint... Ambrus Teri a

táblára matek óra alatt - tette hozzá nevetve Attila.

Az örökké mókás Hekus Tóni hirtelen felvillanyo-

zódott.

- Az a hülye csaj egyetlen feladatot se tud megoldani

magától. A törtek visszaugatnak, az egyenletek oro-

szul beszélnek.

- Semmi, de semmihez sem ért! - ragadt át a nevetés

Miszl Jancsira is.

6

- Ami azt illeti, én se komálom a matekot.

A földbe rúgott.

- Mi vagy te, ló? - szólt rá Zoli.

Nem folytatták, mert Utasi Pista bácsi motorja egé-

szen közel ért hozzájuk. Szekeres Péter, egyetlenként

közülük, eddig a kispadon ül, most ő is felállt, és mint

iskolában a hetes, az élre lépett. Nem fordult hátra,

mialatt a társaihoz szólt, a közeledő motorost nézte.

- Mindent úgy, amint megbeszéltük. Nappal, éjjel,

állandóan kint leszünk. Oké!

- Ne mindnyájan! - vágott a szavába Gergő.

- Mondtam, nem! Úgy, amint megbeszéltük! - Petyus

hangja most nemcsak ingerült, kissé rendreutasító is

volt.

Utasi Pista bácsi közben teljesen melléjük ért.

- Szevasztok! - üdvözölte őket, túlkiabálva a motorja

berregését. - Mindnyájan itt vagytok?

A berregést lekapcsolta, robogóját a kunyhónak dön-

tötte. Ő maga mintha fáradt lenne. A közeli kispadra

ült. Bukósisakját eközben oldotta ki, rakta maga mellé

a kispadra.

A fiúk a köszönésük után, ugyanúgy egymás szavá-

ba vágva, kiabálták feléje:

- Mind a nyolcan itt vagyunk.

Utasi Pista bácsi felkapta a fejét, még horkantott is,

mint a nyerges ló.

- Tudjátok, mi a legdrágább ezen a világon?

7

Szemében sokatmondó sejtelem vibrált, mialatt kör-

bejáratta a fejét.

A fiúk kérdőn lestek egymásra. Akadt, aki tanácsta-

lanul felvonta a vállát.

- Az idő! Az idő, gyerekeim! Főleg nálunk, itt a gaz-

daságban, s ilyentájt nyáron! Ezért ne is teketóriáz-

zunk sokáig!

Bólogatott és cuppogott. A folytatás is a cuppantá-

sával együtt rebbent elő foghíjas szájából.

- A munkaidőtök váltott. Reggel hattól tíz óráig, tíz

órától négy óráig, s így négy-négy órával tovább. A

munkaügyisünk szerint ugyanis még gyerkőcök vagy-

tok, amiért naponta csak négy-négy órát dolgozhattok!

Tovább mondja, ha Petyus fel nem tartja a kezét. Sza-

bályszerűn jelentkezett. Szeme, mint mindig, fénylett.

- Nos, seriff! - mindenki tudta, Pista bácsi is, hogy

Petyust mindenki seriffnek szólítja: ki gúnyból, ki

csak úgy.

- A beosztást nyugodtan bízza ránk!

- Írjanak a papírunkra, amit akarnak - szólt közbe

Gergő. - A többit bízzák ránk!

- Így van! - kontráztak rá a többiek is.

Petyus, mint karmester a pálcájával, álljt intett a ke-

zével s a szemével egyszerre. Mihelyt a társai elhall-

gattak, ismét Utasi Pista bácsihoz fordult:

- Reggeltől estig, estétől reggelig vállaltuk, nem?

Utasi Pista bácsi megvakargatta erősen kopaszodó

fejét.

8

- Igen, igen, csakhogy később mást hallottam. Már-

pedig az szerint: tizennégy éven aluliak nem éjjelez-

hetnek! - Látva azok őszinte elképedését, gyorsan

hozzátette: - A törvény az nagyúr, gyerekeim!

Nevetett. Tokája nőtt s remegett.

- Mindenkire vonatkozik, még rám is!

Elkomorodott. Bal vállának felrántásával, fejének

apró mozdulataival tiltakozott, mialatt folytatta:

- Nem, nem vállalom értetek a felelősséget!

- Az én ősöm - állt elő Zsolt, hirtelen támadt ötleté-

vel, miközben izgatottan vakargatta a fejét - egy mű-

szakban melózik. Írják be őt. A papíron ő, valójában

én. - Körbelesett. - A tiéteket ugyanígy!

- Mindannyiunk szülei beleegyeztek az éjjelezésbe,

igaz srácok? - állt elő Petyus. - Akkor meg...?

- Megbeszélem a jogtanácsosunkkal. Én mindeneset-

re támogatom, mert munkaerő az nincsen, gyerekek!

Ha nem másért, ezért biztosan megoldjuk. Kivereke-

dem valahogyan. Szabadságotok...

- Nem kell! - torkolta le Petyus.

- Neem? És miért nem, seriff?

- Inkább lemelózzuk azt is. - Megint körbelesett. -

Megbeszéltük, mindenki benne van. Aki üdülni akart,

már túlesett rajta.

Többen közbeszóltak:

- Én Zánkán üdültem.

- Én Aszófőn.

- Én papáméknál Zalában.

9

- Látjátok - állította meg őket felemelt kezével Utasi

Pista bácsi - ezt jól tettétek! Ami azt illeti, itt jobb dol-

gotok lesz, mint a Balcsinál. Ember ember hátán. Be-

préselve, mint halak a szardíniás dobozokba. Itt szaba-

dok lesztek, mint a madár. Romantika is lesz bőven...

- Mi az? - buggyant ki akaratlanul, előlegezett neve-

tés közben, Hekus Tóni száján.

Utasi Pista bácsi, mielőtt válaszolt volna, megvakar-

gatta a feje búbját. Sokáig törte a fejét, mire felcsillant

a szeme.

- Buli... Hepaj... Balhé, vagy mit tudom én, hogyan

mondjátok! A lucernás végében patak folyik. Ha elre-

kesztitek a vizét, olyan jókat lubickolhattok benne,

hogy no! A Balatonban se jobban! Gyerekoromban én

is odajártam fürödni. Aztán... - fejével a kukoricás felé

bökött - kétezer hektár egy tagban. Végeláthatatlan,

mint a tenger. Jó messze, bent, nézzétek csak: óriási

tölgyfa. Mellette nádfedeles csárda volt. Nem láttam,

az öregek regélték. Leégett. A romokat széttúrták, a

fa ottmaradt. Állítólag Petőfi többször aludt alatta.

Kossuth pedig csatát nyert ezen a részen. E fa alól

nézte végig az ütközetet. Ezért nem vághattuk ki a fát:

műemlék!

Elhallgatott. Szemében évszázadok történelmének

dicsősége ragyogott. Távolban, a fa körül, amelyre

most kilenc pár szem tapadt, a hősök emlékképei vil-

lantak fel a mindent elborító napfényben.

10

- Építsünk rá fészket! - javasolta Petyus.

Miszl Jancsi nem engedte befejezni, feltüzelődötten

közbevágott:

- Tarzan-házat! - Szemében a felcsillanó fények

szikrái lángra kaptak.

- Utat törünk hozzá - vette át tőle a szót valaki. - A

házat jó magasra építjük. Kukoricaszárból..., nádból...

- Nekünk van távcsövünk. Elcsórom. Az egész kör-

nyéket belátjuk vele - tüzelt Gergő hangja.

Még tovább buzognak, ha Utasi Pista bácsi vissza

nem veszi tőlük a szót.

- Ebédet a gazdaságtól kaptok.

- Stex? Úgy értem, mennyibe kerül?

- Ingyen - emelte fel a hangját létraszerűn. - Nagyon

közel van a II-es majorunk, alig kétezer lépésnyire, az

erdőn túl. - Balra, a krumplitáblán túli oldalra muta-

tott. - Minden délben beugrotok ebédelni! Nagyon jól

főznek.

Hekus Tóni közbenevetett.

- Nekem mindegy mi, csak sok legyen!

- Én a kirántott csirkét komálom.

- Meg Kardos Szilvit.

Kecskés Zoli felpattant:

- Azt a hernyót!

- A ti korotokban a hernyóból könnyen lehet színes

pillangó - jegyezte meg Utasi Pista bácsi, enyhe paj-

kossággal és némi bölcsességgel.

Jancsi Zoli segítségére sietett.

11

- Abban a csajban nincsen semmi fantázia. Egyszerű,

szép nőstény, más semmi! - jelentette ki fölényesen.

A mindig derűs Hekus Tóni most is kitalált valamit.

Nem hiába ült Gerendás Géza, az osztály mókameste-

re mellett.

- Hacsak az nem, hogy az anyja vattacukrot árul.

Az egyre sűrűsödő derűt megint Utasi Pista bácsi

szavai törték szét.

- Munkába állás holnap: július tizenötödikén!

- Én korábban is beálltam volna - jegyezte meg szé-

gyenlős hangon Gergő.

- Minek? Alig zsendül még a dinnye. Egyelőre nem

kell állandóan kint tartózkodnotok. Hazaugrotok, és

megnézitek anyukát, nem főzött-e szilvás gombócot?

- A túrós palacsinta is megtenné - nyelvelt Hekus

Tóni.

Utasi Pista bácsi, hogy elkerülje a további közbekia-

bálásokat, egyszerre felemelte a kezét és a hangját.

- Egyelőre éjjel sem kell kint hálnotok. Majd ha érik

a korai ananász.

- Ez mikor lesz? - simogatta meg Tomi sokatmondó

mozdulatokkal a hasát. Szájával jóízűn cuppogott,

előtte egy rög hevert, belerúgott.

Hekus Tóni fel is nevetett.

- Ez megint lovat játszik!

Utasi Pista bácsi folytatta:

- Közvetlen főnökötök Volev Tamás bácsi lesz.

12

- A bulgár? Én ismerem - jegyezte meg Petyus, s

hozzátette: - Most hol van?

- Megrántotta a lábát. Maródi, amint ő mondja. Ott-

hon borogatja a bokáját, ecetes ruhával. A kertészeti

brigád meg - a távolba mutatott - répát szed ki, az erdőn

túl.

- Ezért ennyire kihalt ez a táj! - kiáltott fel Jancsi.

- Dinnyésünk nincs. A csányiak nem jöttek. A kerté-

szeti brigád vállalta el a termesztését, Tamás bácsi ve-

zetésével. Harminc százalékot kapnak a bevételből, de

titeket ez ne érdekeljen! Ki-ki végezze a maga dolgát,

és kész!

Felállt. Bukósisakját a fejébe nyomta, becsatolta.

Eközben folytatta:

- Béretek, amint tudjátok, fejenként ötszáz forint

lesz. Emellett ingyen ebéd, szabad dinnyezabálás, és

sok-sok szabadidő! Persze, ha éjjel is kint maradtok...

- Elbizonytalanodott, végül csak kivágta: - Talán a

dupláját is megkereshetitek, de ezt, mondtam: még

megbeszélem a fejesekkel.

- Mellékes? - kérdezte meg Attila, olyan hangon,

mintha csak kicsúszott volna a száján. Ezt maga is

észrevette, ezért kapkodón hozzátette: - Csóró diákok

vagyunk. Szeretnénk egy kis mellékest is összekapar-

ni, amint a felnőttek. Ez a divat, nem? Persze, csak ha

lehet...

Utasi Pista bácsi a Simsonjához lépett, felállította és

ráült. Csak ezután válaszolt.

13

- Segíthettek az asszonyoknak kapálni. Például a gép

után, sorok között. Herélni...

- Kit kell kiherélni? - röhögött fel Hekus Tóni.

- Nem vagytok ti állatorvosok! - nevetett vissza

Utasi Pista bácsi. Lecsipkedni az indák végét a dinnye

szárairól. Én nem értek hozzá, de ne féljetek, Tamás

bácsi szakszerűen megmutatja majd nektek! Paprikát,

paradicsomot, uborkát is szedhettek, amit teljesít-

ménybérben fizetnénk.

- Minden napra vállalnánk valamit, ha lehetne - buz-

gólkodott tovább a mosolygós arcú Attila.

- Csak akkor, ha nem győzik az asszonyaink, mert

elsősorban nekik kell munkát biztosítanunk! Értitek,

ugye?

Nem várt feleletet. A pedálra lépett és berúgta. A

motor felzúgott. A kipufogócsöve vastag orrfacsaró

füstcsíkot pöfékelve berregett, amitől önkéntelenül

félrehúzódtak.

- Tamás bácsinak, mert nem sokáig lesz betegállo-

mányban, mindenben szót fogadjatok! Régimódi em-

ber az öreg, meg muris is, de a fegyelmet szigorúan

megköveteli. Aki nem engedelmeskedik neki, menten

elzavarja. Szevasztok, vagy sziasztok, amint nektek

tetszik! - kiabálta vissza menet közben. Már odébb

járt, amikor a motorzúgását, távolságot túlkiabálva,

visszafordult: - Reggel hat órára mind itt legyetek!

- Itt leszünk! Csókolom, Pista bácsi! - kiabálták utá-

na egyszerre.

14

Még nem is tűnt el teljesen az alakja, amikor egy-

szerre felkiáltottak.

- Hurrá! Hurrá!

A visszhang még hallatszott, Utasi Pista bácsi egyre

kisebbedő alakja teljesen eltűnt a kanyarban. Felette és

körülötte vastag porfelhő úszott, amikor Petyus átvette

a vezénylést.

- Irány a falu! A kavicsbányánál mindenki keres

magának tíz-tíz követ, és célba dobunk! Az első fizet

mindenkinek egy fagyit!

Ezen jót nevettek.

15

2.

A nyolc fiú, az elkövetkező napokban alaposan meg-

ismerkedett a környező tájjal. Végigjárták a krumpli-

táblát és a mellette elterülő erdőséget. Természetesen

benéztek a mellette lévő II. számú majorba is, ahol de-

lenként rendszeresen megebédeltek. Végigfutották a

nemrégen lekaszált lucernást, megnézték a kis pata-

kocskát is, amelyet a környékbeliek egyszerűen csak

kanálisnak neveztek, ahol rövid tanácskozás után meg-

állapodtak a helyben, ahol nemsokára gátat emelnek

majd. Cölöpöket vernek le, befonják fűzfagallyakkal s

náddal, ha szükséges lesz, agyagos földdel is megerő-

sítik. A felgyülemlett, kis tónyi vízben rendszeresen

megfürödnek... Megnézték a kukoricaszár-rengeteg

fölé emelkedő, óriási, évszázados tölgyfát: toronyma-

gas lombozata széles, gallyai vastagok voltak, a tör-

zsét hárman alig érték át.

Rövid tanácskozást tartottak alatta.

- Régen akarok beszélni veletek - állt elő Petyus

öregesen. Még a szeme sem fénylett, mint máskor.

A fa széles törzsének dőlt. Két hegyes köpés után

folytatta:

- A múlt évben igaz, én voltam a seriff. Azóta vi-

szont sokat változott a világ. Új feladat, új seriff! Így

illik, nem?

Még be sem fejezte, a társai máris közbekiabáltak:

- Te leszel újra a seriff! Éljen! Éljen!

16

Petyus egyszerre emelte fel a kezét és a fejét. Úgy

nyújtogatta a nyakát, mint a gúnár, ha idegent érez az

udvarban.

- Szavazzunk!

Egyszerre emelkedtek fel a kezük, és egyszerre tört

fel a kiáltásuk is.

- Éljen, Szekeres Péter, a seriff!

Petyus végigcsúsztatta hátát a fa törzsén, s a tövébe

huppant. A többiek szó nélkül körbeülték.

- Beszélgessünk! Mert most még mindenki elmond-

hatja a véleményét, de utána pofa be!

- Mennyire hasonlítasz most valakire! - tört fel ne-

vetve a szó Hekus Tóni torkából.

- Kire?

- Némedi Gáborra.

- Némedi Gábor tanár úrra! - igazította ki egy kis cini-

kus éllel Tomi.

Petyus túlkiabálta.

- Mondhatom szebben is: Most még mindenki du-

málhat, de utána, kuss! Szépen befogjátok a szá... Bo-

csánat: a pofátokat!

Nehogy megint közbeszóljanak, hozzátette:

- Először a patakot kerítjük el, hogy legyen hol fü-

rödnünk ebben a nagy melegben! Utána utat törünk

ide és felépítjük a Tarzan-házat. - Felfelé mutatott. -

Ott fenn, jó magason... Távcső?

- Megvan. Ha készem lesz a Tarzan-ház azonnal el-

hozom - vágta rá Gergő, szokásos komolykodással.

17

- Oké! - Petyus felállt, és kihúzta magát. - Akkor

mától újra én vagyok a seriff! Irány a patak! Elrekeszt-

jük és alaposan megfürdünk!

- Szerintem az ide vezető utat most is kitaposhat-

nánk! - állt elő a javaslatával Gergő.

- Oké! - egyezett bele Petyus, és máris kiadta a pa-

rancsot: - Álljunk libasorba, én megyek elöl!

Azzal az élre állt.

- Ne egyenesen menj - szólt rá Zoli, szokása szerint

zsörtölődve.

- Görbén, mint az ökörpisilés! - Miután a többiek

felnevettek, Hekus Tóni gyorsan hozzátette: - A Tisza

is azért annyira görbe. Emlékezzetek a mondára, ame-

lyet Homály mesélt egyszer.

- Te is csak ilyeneket jegyezel meg, egyébként iga-

zad van. Ha egyenes az út, bárki idetalálhat.

- A görbe út talán nem ide vezet? - akadékoskodott

öregesen Gergő.

- Mégis megtévesztőbb, mint az egyenes. Csináljunk

úgy, mint a róka!

- Járjuk körbe-körbe azt a hatalmas fát, hogy leszé-

düljenek róla a... madarak? - nevetett fel Hekus Tóni,

majd észrevéve a társai megátalkodottságát, hozzátet-

te: - Nagyiéknál a tyúkok kint hálnak a mogyoróbok-

ron. Nem egyet elvitt már róka ilyen módszerekkel...

Nem hiszitek? - bökött a szemeivel a hitetlenkedő tár-

saiba. - Papa mesélte.

Legyintett s tovább beszélt.

18

- Vágjunk több utat a kukoricaszárak között! Olyat

is, amelyik nem a fához vezet. Jó csel lenne, mi?

Még beszélt, amikor Petyus elindult. A társai követ-

ték. A kukoricaszárakat, amennyire tehették, kikerül-

ték. Csak ott tapostak le néhányat, ahol nagyon sűrűn

nőttek.

Miután kiértek a tengernyi kukoricatáblából, Petyus

megállt, és a többiekhez fordult:

- Marha sűrű, mi?

A fiúk közbekiabáltak:

- Sokszor azt hittem, eltévedünk. Körbe-körbe me-

gyünk, sosem találunk ki.

- Mint az őserdőben...

- Se előre, se jobbra, se balra, csak felfelé lehetett ki-

látni...

- S az a fülledt meleg!

Attila mindenkit túlkiabált.

- Tényleg, hogyan vezettél ki bennünket abból a va-

donból? - Most nemcsak a szeme, a hangja is mosoly-

gott.

Petyus távolba mutatott.

- A kunyhóval szembeni káposztás szélében, az út

mellett, hatalmas jegenyefa áll. Itt-ott kilátszott a he-

gye. Az követtem.

- Nagyon klassz lesz! - ömlengett Gergő. Az egyéb-

ként komolykodó fiú hangja, most valósággal csillo-

gott. - Egy hatalmas, évszázados fa lombjai közé bigy-

gyesztett odú!

19

- Tarzan-ház!

- Jó, legyen - hagyta rá Jancsira Gergő, majd ugyan-

olyan hangon tovább mondta: - Körös-körül kukorica-

szár tenger.

Még tovább ömleng, ha Petyus közbe nem vág.

- Induljunk!

Először a kunyhóhoz mentek. Felszedték a szerszá-

maikat: baltákat, fűrészeket, nagyobb kalapácsokat,

metszőollókat, mert volt ott minden. Mindannyian

hoztak otthonról valamit. Ki mit csórhatott el az apja

vagy a nagyapja szerszámaiból. Onnét az erdőbe men-

tek. Kivágtak öt-hat kisebb fát, amelyekből jó hosszú

karókat, cölöpöket készítettek: lenyesegették az ágai-

kat, kihegyezték a végeiket, majd az egészet levitték a

patakhoz. Néhányan ezalatt a major felé igyekeztek.

Mellette, már a legelső látogatásukkor felfedezték, ha-

talmas nádas terült el. Széleit hatalmas fűzfabokor-

folyam kerítette be. Ott több kéve nádat és fűzfavesz-

szőt nyestek le, gyűjtögettek egy halomba, majd fel-

nyalábolták, s ki a vállán, ki a hátán mind elvitték a

patakhoz. Majd megszakadtak, mire nagy nehezen s

fáradtan odaértek.

A társaik a fűben ücsörögve várták őket.

Miután minden egyhelyben volt, levetették a ruhái-

kat és nekiestek a víznek.

Alig hemperegtek bele az alig térdig érő, kristály-

tisztának látszó vízbe, amikor Tomi felkiáltott.

- Gyerekek, ez a víz büdös!

20

Mindannyian érezték, ezért egyetlen szóval sem til-

takoztak. Egymás után felugráltak, és enyhén undorító

mozdulatok kíséretében kikecmeregtek a partra.

Alig ültek le a fűbe, a patakkal párhuzamosan húzó-

dó földúton motoros közeledett.

- Ősz Anti bácsi, a mezőőr! - jegyezte meg Petyus

halkan, de azért úgy, hogy mindenki hallja.

- Ismered? Én sosem láttam - fordult feléje Gergő.

- Egy utcában lakunk. Egy éve sincs, hogy ideköltöz-

tek. A szomszéd faluban laktak. A gazdaság adott nekik

lakást. A majorban is dumáltunk vele. Nem emlékeztek?

Nem válaszolhattak, mert a mezőőr melléjük ért és

mindannyiukat megelőzve üdvözölte őket:

- Szevasztok gyerekek! - Megállt, két lábát a földre

szegezte.

Ki csókolommal, ki jó napottal köszönt vissza.

A mezőőr látva a gyerekek vizes alsónadrágját, el-

szörnyülködve rájuk szólt:

- Csak nem fürödtetek meg ebben a mocsokban?

- Kristálytisztának véltük, meg... meg Utasi Pista bá-

csi sem ellenezte, sőt... - makogott a többiek helyett is

Petyus.

- Fertőzött, az egész kanális vize fertőzött.

- Mitől? - kérdezték meg többen is megrökönyödötten.

- Feljebb döglött lovat dobtak bele. Olyan büdös,

hogy ha arra járok, messzire kikerülöm. Amott döglött

kutya, itt a közelben belefojtott kismacskák... Két ür-

gét is nyakon csíptem már. Egyikük bedöglött műtrá-

21

gyát hozott nejlonzsákban. A másik döglött tyúkokat

dobált a vízbe. Nézzétek meg: találtok-e egyetlen élő-

lényt ebben a tisztának látszó vízben?

A fiúk felugráltak. Újra leereszkedtek a mederbe és

a vizet bámulták.

- Nincs...

- Se pióca, se hal.

- Semmi, de semmi! - kiabálták vissza egyenként.

- Gyerekkoromban, mert én is ebben a faluban cse-

peredtem fel, a szomszéd faluból nősültem, átköltöz-

tem, nemrégen jöttünk vissza ebbe a faluba..., szóval

tele volt hallal. Halásztunk, fürödtünk benne. Most

meg leengedte a juhász a birkákat inni. Azóta is kezeli

őket az állatorvos.

- El akartuk rekeszteni. Mindennap megfürdünk,

merthogy mi leszünk a dinnyecsőszök.

- Tudok róla. Isten éltessen benneteket, de innét

menjetek el minél messzebbre! A víz fertőzött, a kör-

nyék tele van kullanccsal.

- Ez ellen nem tesz senki semmit? - harciaskodott

Petyus.

- Nap s mint nap üldözöm a tetteseket. Néhányat el-

elkapok. Feljelentem a községházán őket. Semmi. Már

a rendőröknek is szóltam. El-elvetődik errefelé néha-

néha egy, ám mit ér az! A gazdaság igazgatója is tehe-

tetlen, mert nem lehet bekeríteni a határt, igaz-e? Egy-

magam járom, őrzöm ezt a több ezer holdas gazdasá-

22

got. Csak úgy mellesleg, ez a patak nem tartozik a

gazdasághoz, a vízügyesekké.

A gyerekek ijedten húzódtak odébb, ki a fűből, az

útra. Még beszélgettek egy ideig a mezőőrrel, aztán

sorban elköszöntek tőle. Miután az továbbrobogott,

felszedték a karókat, a cölöpöket, a kévéket, a szer-

számokat, s nehézkesen elindultak, ám alig tettek meg

néhány lépést, a mezőőr, nyilván a visszapillantó tük-

rében mindezeket látva, visszafordult.

- Ezeket hová viszitek? - kiabálta feléjük messziről.

A fiúk Petyusra lestek. Ő rövid habozás után felelt:

- A kunyhóhoz.

A mezőőr búcsút intett nekik az egyik kezével, majd

visszafordult és tovább ment.

- Tényleg odavisszük? - kérdezte meg tőle Zsolt fej-

vakarás közben, miután a mezőőrt jóval tovább vitte a

motorja.

- A fenét. A kukoricásba.

- A Tarzan-házhoz? - ámuldozott elismerőn Zoli.

Ritkaságszámba ment, mert a szokásos zsörtölődésé-

vel szemben most nem bánt szűken az elismerésével.

- Majdnem a ház felét kiadja - vágta rá Petyus.

- Javasolhatok valamit? - kérdezte meg Gergő Petyus-

tól.

- Mennyire ünnepélyes lettél egyszerre? Mondd!

- Én mindig komoly vagyok, de mindegy! Rakod-

junk le a kukoricás szélébe. Onnét menjünk vissza a

nádasba fűzfavesszőt, nádat szedni!

23

- Szerintem inkább rudak... husángok kellenének

még. Padló, négy fal, tető, meg a többi, minden na-

gyon sok fát megeszik. Csak győzzük szedni!

Petyus egyetértve Gergővel, máris rendelkezett.

- Három önkéntes vállalkozó menjen az erdőbe, jó

erős karóknak való fát szedni, a többiek jöjjenek ve-

lem!

Mire mindennel végeztek, egy rakásban volt az ösz-

szes karó, vessző s a sok nád, megérkezett Volev Ta-

más bácsi is. Váratlanul jött, ugyanis Utasi Pista bácsi

szerint nem áll hamarosan munkába. Az orvosa szerint

nyugodtan otthon maradhatott volna még, nem be-

szélve arról, hogy a hatalmas dinnyetáblában egyetlen

szál gaz, fű sem látszott, ezért az üde zöld dinnyetövek

semmitől sem zavartatva hizlalhatták szerteheverő, ke-

rekded terméseiket. A kertészeti brigád asszonyainak

ezekben a napokban egyébként is a távolabbi helyeken

akadt dolguk. Mit is keresnének itt, amikor a dinnye-

táblát övező, s hozzátartozó részekbe ültetett papriká-

nak, paradicsomnak, uborkának érnie kellett még.

Tamás bácsi azonban megérkezett. Előbb sorban

szemrevételezte őket sasszemeivel. Szemöldöke vas-

tag s dús volt, öregesen csillogó szemgolyói szúrósan

villogtak az előtte álló, megszeppent kamaszokra.

Ezután sorban kezet fogott velük.

- Magnó? - kérdezte meg, ki tudja miért Hekus Tóni-

tól, akivel legutoljára rázott kezet.

24

Az csodálkozva lesett, felváltva rá, s a társaira.

- Nincsen - felelték sorban. Hekus Tóni ezt is hozzá-

tette: - Itt nincs, de otthon mindnyájunknak van.

- Ki ne hozzátok ide! - förmedt rájuk az öreg.

A fiúk megszeppent megütközéssel lesték.

- Miért? - kérdezte meg hebegve Petyus, miután le-

gyűrte előbbi megdöbbenését.

Az öregnek mindene járt: feje, keze, dereka, mialatt

körbemutatott.

- Megbecsteleníteni ezt a csendet! - Szinte kiabált. -

Tudjátok, melyik a legszebb zene? A madárfütty, a

békakuruttyolás és a szöcskeciripelés. A magnót ott-

hon bömböltessétek!

Váratlanul lejjebb eresztette a hangját.

- Egyébként azonnal összetaposnám.

Mintha mi sem történt volna, visszazökkent kedé-

lyének előbbi sodrába.

- Ma nincs munka, holnap sem lesz, de utána: lá-

nyok, fiúk fel a gátra, mert jön Tamás bátya! Jól kös-

sétek fel a gatyátokat, mert a hátatokon játszom el a

nótátokat!

Szemének villanásai, arcának sűrű ráncai vígabb dalt

játszottak. Hallani is csupa jót hallottak az öregről,

ezért senki sem hitte el neki azt, amit ilyen mókásan

elszavalt.

Mindez a kunyhó előtt történt. Tamás bácsi a padra

ült. A gyerekeknek a fűben mutatott helyet.

25

- A főnök mindig magasabb helyen üljön a beosztot-

tainál! - Megenyhült, teljesen felmelegedett hangon

tette hozzá: - Öreg ember vagyok, gyerekeim. Az én

lábaim már nem hajlanak annyira, mint a tiétek. Meg

mindannyian nem is férnénk el ezen a kispadon. Csak

összevesznétek rajta, így nincs min marakodnotok,

szent a béke.

Ezután a munkájukról beszélt nekik. Valamennyi

szavában érződött, hogy beszélgetett a főrendésszel,

mert az éjszakai teendőiket is beleszőtte meleghangú

szavainak burkába. Meg azt a mellékes munkát is,

amelyért külön bért kapnak. A paradicsom, a paprika,

az uborka szedését, de később csatlakozik majd ezek-

hez a dinnyeszüret is. Eközben, mint az öregemberek,

messzire elkalandozott eredeti, hivatalos mondókájá-

tól. Sorra vette egyszerű, hétköznapi, mégis esemény-

dús életének főbb állomásait. Leginkább a második vi-

lágháború eseményei izgatták a fantáziáját. A fiúk

igazi élvezettel hallgatták az öreg különös kifejezé-

sekkel fűszerezett szavainak meghökkentő tarkaságát.

Ezeket a szüleitől örökölte, akik még tartották kapcso-

latukat az óhazával. Ő azonban egyszer sem járt Bul-

gáriában...

Alig fejezte be, máris Rapp Attilához fordult. Talán

mivel ő ült hozzá a legközelebb. Arca csillogott. Sze-

mében csalafinta fények ugráltak.

- Idefigyelj, Palika!

26

- Attila vagyok - jegyezte meg az zavartan a többiek

élénk nevetésének közepette.

- Na, akkor Attika. Messze van a patika? Akár mesz-

sze, akár nem, ott a biciklim! Pattanj rá, mint a bolha,

és váltsd ki a gyógyszeremet! A recept - előhúzta bel-

ső zsebéből, egy papír tízes is volt mellette, és mind a

kettőt a kezébe nyomta. - A visszajáró pénzen vegyél

fagylaltot!

A többiekhez fordult.

- Eleget teker ebben a melegben. Megérdemli, nem?

Miután azok élénken rábólogattak, Attila felé bökött

a szemével.

- Indulj, fiam, mert nagyon rendetlenkedik a szívem!

Maga elé dünnyögve folytatta:

- Azt mondta az orvos, hogy ne dolgozzak. Előbb a

bokám, most meg a motor lett oda! - mérgesen legyin-

tett. - Majd megtudná, ha neki is ennyire kicsike jára-

dékból kellene eltartani magát!

Attila elment. Az öreg ismét a gyerekekre nevetett

múlhatatlan jókedvével.

- Tudjátok, miről lesz szó? Amiről szó sem lehet.

Mert minek a beszéd ott, ahol dolgozni is lehet. Rend-

beszedjük a szerszámainkat, és mától kezdve használ-

hatjátok a kunyhómat is.

Eddig csak titokban tehették meg ezt, mert Utasi Pis-

ta bácsi szigorúan megtiltotta, hogy Tamás bácsi meg-

érkezéséig ki-be járjanak be. Ha esik az eső, húzódja-

nak a nyitott szín alá!

27

- Azt is rendbe szedjük. Kimeszeljük, a padlóját újra

tapasztjuk. A dikóba friss lucernát hozunk. - Feléjük

bökött, dús, bozontos szemöldökeivel. - Tudjátok-e,

miért nem szénát vagy szalmát, miért éppen lucernát?

Olyan szemekkel nézett a fiúkra, mintha találós kér-

dést adott volna fel nekik. Azok egymásra lestek, utá-

na Tamás bácsira. Nézésük, mozdulataik csupa tanács-

talanság volt.

- Szabad a gazda? - nevetett fel az öreg hangja, sze-

me egyszerre.

- Mert az... illatosabb - vágta rá Petyus bizonytalan

hangon.

- Jobb rajta a fekvés, nem szúr - toldotta meg Hekus

Tóni, aki eddig nemhogy lucernán, szénán sem feküdt.

- Több fér bele - mutatta is -, jobban meglehet gyö-

möszölni a dikót. - Ezt Tomi jegyezte meg.

Mialatt Tamás bácsi a fejét rázta, Jancsi rávágta:

- Szabad a gazda!

- Mert széna nincs, lucerna meg itt van a szomszéd-

ban.

Fennhangon nevetett. Szájából furcsa fütyülőszerű

sípolással tört elő a kacaja, aminek hallatán a fiúk még

jobban vihogtak.

Alig lépett néhányat, máris egy törött nyelű kapába

botlott. Felemelte és a fiúk felé mutatta.

- Nulla, nulla hét, ezt a kapanyelet eltörték. Ezt is ki-

cserélem.

28

Ezután a gyerekeket két csoportra osztotta. Az egyik

csoport meszelt. Meszet a kunyhó ajtaja melletti be-

szögelésben találtak, teljesen elkészítve. A nyeles-

meszelő mellette állt, nyelével lefelé. A másik cso-

portból egyet agyagért küldött, kettőt száraz lucernáért

szalasztott. Addig ő kicserélte a törött kapanyelet.

Több, kapanyélnek nevezett, csomós, de szépen letisz-

togatott, ilyen-olyan hosszúságúra kiszabott bodzafa

hevert a nyitott szín alatt. Szekerce a födém gerendája

és a födele közé volt elrejtve. A többi kapát, amelyek

ugyancsak azonos helyekre voltak nyeleikkel beszur-

kálva, letisztogatta, a kunyhó belső ablakpárkányáról

reszelőt hozott ki, s megélesítgette az előbb letisztoga-

tott kapafejeket.

Már mindennel végeztek, amikor megérkezett a

gyógyszerrel Attila is.

Esteledett.

Az égen a különböző alakú bárányfelhők óriási sát-

rat formáztak a kukoricatábla fölé. Ebből a magában is

gyönyörű boltívből a lenyugodni készülő nap aranyló

íveket sugárzott a földre.

A gyerekek kimosták a meszelőt. Vizet - esővizet - a

nyitott szín ereszéből lelógó csatorna alá helyezett le-

mezhordóból nyertek. Ivóvizet a majorból hordanak

majd, az ott talált zománcos kannában. Visszarakták

helyükre a kapákat. Bezárták a kunyhó ajtaját.

Tamás bácsi miért, miért nem, ezalatt a lenyugodni

készülődő napot leste, mígnem megszólalt:

29

- Ali basa, nagy a hasa, mehettek haza!

Petyus Tamás bácsi elé állt.

- Még nem megyünk haza, mert egy kis dolgunk

van. Tarzan-házat építünk azon a nagy fán.

A kukoricatábla felé mutatott a jobb kezével.

Petyus az öreg rámeredő tekintetét helytelenítésnek

vélte, amiért kissé riadtan tette hozzá:

- Utasi Pista bácsi javasolta. Beleegyezett... - ma-

kogta.

Tamás bácsi ellentmondást nem tűrő hangon vágta

rá.

- Mindig szemben a felkelő nappal, ti nem törődtök

a holnappal! Holnap is nap lesz, gyerekek! Irány a falu!

Hangja parancsolónak hangzott, mégis olyan meleg-

séggel telt meg, hogy szinte simogatott.

30

3

A másnapra halasztott Tarzan-ház építésének meg-

kezdéséből semmi sem lett.

A nyolc fiúból hatuk bőrén, a fertőzött víztől, apró

piros foltok jelentek meg. Az orvos valamiféle piros

kenőcsöt írt fel és szigorú pihenést rendelt el. Reggelre

Rapp Attila ráadásul be is lázasodott, de letagadta.

Szerencséjükre a kiütéseik tiszavirág-életűeknek bizo-

nyultak. Harmadnapra teljesen elhalványultak, majd

csaknem elmúltak. Attila láza is lement, amiért, ha

kissé késve is, végre hozzákezdhettek a hatalmas fa

koronái közé tervezett Tarzan-ház építéséhez. Otthon

alaposan átgondoltak mindent. Részletes tervet készí-

tettek, és igen jól felszerelkezve, lelkesen neki kezdtek

az építéshez.

Hatan fent dolgoztak, kötéllel húzogatták fel az előre

kiszabott elemeket, s anyagokat.

Nagyon könnyedén, némelyikük annyira ügyesen,

mint majmok mozogtak a fán. Közben nagyokat ne-

vettek, mert megállás nélkül ugratták egymást. Előbb

az elég nagyra tervezett házikó vázát készítették el. A

tartórészeket vastagabb cölöpökből, a közéjük illeszt-

getett karókat vékonyabb husángokból képezték ki.

Majd sűrűn befonták mind fűzfavesszőkkel s náddal.

A tetejére csupa nádat raktak. A tartófákat kötelekkel s

drótokkal erősítették össze. Az ablakát nejlonfóliával

fedték be. Az ajtaját csupa vesszőből fonták. Még fek-

31

helyet is összeeszkábáltak, s úgy, amint Tamás bácsi-

nál tették, lucernával tömték ki. Az ajtaját csupa nád-

ból fonták, hogy minél könnyebb legyen. Ülőhelyet

nem csináltak, mert minek, amikor nincs rá szükség és

a hely is szűkös! Körülötte a fán egyes helyeken letép-

ték a leveleket, letördelték a kisebb gallyakat, ám csak

annyit, amennyi akadályozta a kilátásukat. Ők szaba-

don kileshessenek, végigpásztázhassák távcsövükkel a

dinnyetáblát, mások viszont ne láthassák meg őket.

Létrát is készítettek, olyképpen, hogy a kötélre erős

botokból létrafokokat kötöztek. Hajóslétrának nevez-

ték el.

Miután elkészültek mindennel, jóízűen dörzsölgették

össze a kezeiket.

- Ez aztán valami! - kiáltott fel Hekus Tóni elragad-

tatottan, majd jó erősen hátba vágta Zolit.

- Most te sem morogsz, mi?

Alattuk a zöldellő kukoricaszár-rengeteg terült el. Va-

lóságos tenger volt. Ha fújt a szél, még hullámzott is.

Zörgését hullámverésnek vélték a képzeletbeli sziklafa-

lon. És mennyire messzire el lehetett látni a Tarzan-

házból! Közelükben óriási dinnyetábla feküdt. Távo-

labb a mező élénk zöld foltja rikított, mint sziget a

tengeren. A falu templomtornya világítótoronynak

tűnt élénk fantáziájukban. A házak hajók ebben az el-

képzelt kikötőben...!

Eddig minden simán ment. Csak akkor keletkezett

vita, amikor Petyus kijelentette, hogy csak ketten-

32

ketten aludjanak kint. Mert, természetesen, ők roman-

tikára éhesen valamennyien kint akartak maradni éjjel-

re. Végül is Petyus ellentmondást nem tűrő hangon ki-

jelentette:

- Ma Gergő és Hekus Tóni marad kint! Mi hazame-

gyünk!

Utánuk másik kettő, megmondta kik, és ez egészen

addig így lesz, amíg nem kezd el érni a dinnye! Erősen

a lelkükre kötötte, hogy előtte mindig szóljanak a szü-

leiknek, akik ugyan beleegyeztek, hogy éjjel kint al-

hassanak, de hogy mikor, azt nem tudják...

Ha nehezen is, mert olyan jó fent a fán, főleg éjjel

lenne jó, sorban belenyugodtak.

Annyira dolgoztak, hogy ebédelni sem mentek el a

majorba. Nem csoda tehát, hogy délutánra megéhez-

tek.

- Fogjunk ürgét! - állt elő teljesen váratlanul az

egyébként mindig komoly Gergő.

- Minek az? - nevette ki Petyus. Szemei most is csil-

logtak, mint máskor.

- Minek, minek? Ro...man...ti...ka!

A rádió kabarészínházának egyik komikusát utánozta.

A társai azonnal vették a lapot, hangosan felvihogtak.

- Megsütjük nyárson.

Ebből kisebb vita kerekedett.

- Szőröstől-bőröstül?

- Hülye! Előtte megnyúzzuk, s kibelezzük.

33

- Én nem értek hozzá. A nyulat nálunk mindig a pa-

pám nyúzza meg. Még nézni sem szeretem.

- Megnyúzni, még csak-csak, de megenni?

- Nagyon jó a húsa - vette pártfogásba Zsolt Hekus

Tónit.

Az mégis hátba vágta.

- Ez mindig a fejét vakarja. Tetves vagy?

- Te ettél már ürgét? - kérdezték meg tőle ketten is. -

Merthogy annyira nyalod a szád szélét!

- Hallottam. Nemcsak az ürge, a varjú is ehető. A

varjúleves a legelőkelőbb étel a külföldi elit éttermek-

ben.

Jancsiban hirtelen ágaskodni kezdett a közlési vágy,

de nem szólt, az ajkával játszott, mintha egy trombi-

tást utánzott volna.

Hekus Tóni őt is hátba vágta.

- Beszélj!

Jól ismerte a társát, mindig így tette, ha izgult.

- Erről már én is olvastam. A sárréti pásztorok állító-

lag előszeretettel fogyasztották.

- Pam...pam...pam! - csúfolta ki nevetve Hekus Tóni

Jancsit, mire az majdnem birokra kelt vele. Meg is te-

szi, ha nem a fán vannak.

A döntés most és itt is Petyusra várt.

- Szerintem izgalmas dolog lehet az ürgebefogás.

- Nem befogás - helyesbített Tomi -, mert nem élve

fogjuk meg, hurokkal. Az pedig megfojtja.

34

- Nemcsak hurokkal lehet megfogni az ürgét, ki is

önthetjük.

- Honnét veszel annyi vizet?

- A patak partján rengeteg az ürgelyuk. A víz közel...

- Én nem megyek oda többé, az biztos! A víz büdös,

s fertőzött. A fű tele van kullancsokkal. Hogy ez ellen

miért nem tesznek a fejesek valamit? - hörrent fel fia-

talos hévvel Attila.

Petyus, amint a tornaórákon szokta, az élre állt,

amely itt a létra első fokát jelentette.

- Gyerünk!

Sorban leereszkedtek a fáról és elindultak. Most is

kitaposott úton mentek. Körülöttük a kukoricaszár-

rengeteg zöldellt. Őserdőnek, tengernek egyaránt gon-

dolhatták. Hátuk mögött a mondabeli betyárcsárda

utolsó tanúja: a hatalmas, ősi tölgyfa állt. Azon a most

épült Tarzan-ház lapult. Mennyi élmény s izgalom

egyszerre!

Petyus a krumplitábla felé vette az irányt, ahonnét az

erdő szélére vezette a társait, akik szó nélkül követték.

Az erdő szélén Zoli váratlanul hurokba botlott. Elve

ugyanaz volt, amelyet ők szántak az ürgének. Csak az

sokkal komolyabb, főleg veszélyesebb tákolmánynak

bizonyult. Földre hajlított sudár nyírfa, hogy ne pat-

tanhasson vissza, lombozatát földbe vert karóval eny-

hén rögzítették. Az acéldrót hurkot a lomb és a közeli

bokor közé akasztották. Ha beleakad az őz nyaka,

márpedig ez itt őzcsapás, rengeteg őz járt ezen a szűk

35

helyen, maga után rántja a drótot. A lomb kiszabadul a

karó melletti földből, mire a lehajlított husáng vissza-

pattan az eredeti helyére. Az őzet magával rántva,

szabályszerűen felakasztja. Legalábbis annyira meg-

emeli, hogy a két hátsó lábával alig éri el a földet. Egy

ideig vergődik, kínlódik, azután megfullad. Az ilyen-

fajta hurok emberre is veszélyes, mert bárki beleakad-

hat.

Hogy mennyire így igaz, Zoli irányításával ki is pró-

bálták. Előbb óvatosan megfogták a hurkot, s kissé

odébb húzták, mintha őz akadt volna bele, majd hirte-

len elengedték. Petyus volt köztük a legmagasabb,

egyben a legnehezebb. Egyikük nyakába ült, és levál-

va a társa nyakából, belekapaszkodott. A nyírfa éppen

csak megbillent alatta. Ekkor rángatni kezdte. Ringott-

hajladozott, de még így sem hajolt meg annyira, hogy

Petyus elérje a földet.

- A gazember! - sziszegte, mialatt elengedte a fát és

a földre huppant.

- Ki lehet ez az állat? - hördült fel Hekus Tóni, tőle

teljesen szokatlan felháborodással.

- Lessük ki és füleljük le! - indítványozta Attila.

- Egyetértek! - hurrogott Zsolt.

Még el sem ült a hangja, amikor az erdőből gallyre-

csegés, léptek alatti száraz ágak ropogása hallatszott.

- Jön valaki! Fedezékbe! - pattogott Petyus hangja,

súgásba torkolón.

36

Ki-ki a legközelebbi bokor mögé bújt. Egyesek csak

lehajoltak, mások letérdeltek, akadt, aki lehasalt a fűbe.

Az egyre jobban közeledő este mély szürkeséggel

vonta be az erdő alját. Közelben megkésett szöcske ci-

ripelt. A közeli krumpliföldről tücskök hegedűinek

cincogása felelt rá. A fák lombjai fölött felvert mada-

rak röpködtek. A levegőben erős bodzalevél-illat ke-

veredett a korhadó avar, vadcsalán átható szagával.

Az őzcsapáson középkorú férfi közeledett. Egyene-

sen a hurok felé tartott. Ott előbb a bokor környékét

vette szemügyre, azt a részt, ahol előbb még a hurok

lógott. Ezután a fára pillantott.

Halk káromkodásfélét morzsolt szét a fogai között.

Minden mozdulatán: arcizmainak furcsa rángatódzá-

sán, szeme sarkának rezdülésein, szája sarkának éles

vonaglásán, természetesen merev testtartásán érződött,

hogy mérgelődik, fél és erősen figyel.

Petyus mellett, jóval távolabb a férfitől, Gergő gug-

golt. Közelebb húzódott hozzá és fontoskodón, szoro-

san a fülébe súgta:

- Ne szóljunk neki? - Várjuk meg, amíg elmegy?

- És? - kérdezett vissza Petyus a szemével, homlo-

kán bőrének felhúzásával.

- Utána szólunk Utasi Pista bácsinak.

Még be sem fejezte, az illető máris rájuk kiáltott. Ész-

revette őket, meglátott valakit, vagy meghallotta a sus-

torgásukat? Úgy látszott igen élesek voltak az érzék-

szervei.

37

- Ki van a bokorban?

- Észrevett - súgta Gergő Petyusnak.

- Te maradj veszteg! - súgta vissza. - Én felállok.

Gergőnek nem maradt ideje a válaszra, mert Petyus

máris felegyenesedett.

- Én - vágta rá hangosan, bár a félelme elvékonyítot-

ta kissé a hangját.

- Mit csinálsz te itt? - esett neki az idegen, meglehe-

tőn megrökönyödötten.

Petyus nem válaszolt.

Felettük az égen gólya körözött: az anyja és két fió-

kája. Milyen nagyok már! Ismerte a fészküket, Visz-

szaköltözésük óta figyelte őket. Ez járt az eszében,

mialatt fél szemével feléjük sandított. Maga sem tudta,

miért gondolta ezt, miért lesett fel a gólyákra, amikor

igen nagy veszély kerülgette.

Az idegen férfi ekkor a fáról lelógó hurokra mutatott.

- Járt erre valaki? - Mozdulatai, hangja erőteljesen

feltöltődött izgalomról árulkodtak.

- Ha arra gondol, ki szedte fel, ne törje a fejét: mi!

- Többen vagytok.., bujkáltok?

- Ketten - jó hangosan vágta oda, hogy a társai értse-

nek belőle és ne fedjék fel magukat. Ezután Gergő felé

fordult, aki szinte mellette lapult. - Állj fel!

Ő azonnal felugrott a földről.

- Kik vagytok?

Szemei szúrtak. Hangjában leplezetlen idegesség

bujkált, arcvonásai eltorzultak.

38

- Mi sem igazoltattuk a bácsit.

- Szóval semmi közöm hozzá?

- Ezt nem mondtam. A gazdaság dinnyecsőszei va-

gyunk. A bácsi miért rak ki hurkot? S ilyen hurkot!

Ekkora fa egy kisebb tehenet is megtartana. Emberre,

ránk is veszélyes.

- Honnét veszed, hogy én raktam ki?

- Másként mit keresne itt?

- Sétáltam. Szabad, nem?

- Ha maga sétált, mi repültünk. Azonnal a hurkot ke-

reste.

- Ne pimaszkodj, te taknyos, mert szájon csaplak!

- Fogadom, hogy egyetlen ujjal sem mer hozzám érni.

- Neem?

Fenyegetőn lépett feléje, mire a többiek, akik eddig

némám, s mozdulatlanul lapultak, ám az idegen férfi

valamennyi mozdulatát figyelemmel kísérték, frissen

felpattantak a helyükről és körbevették.

Az idegen férfi megtorpant.

- Hazudtál, nemcsak ketten vagytok - hányta Petyus

szemére.

- Maga sem mondott igazat. Meg... erdőben va-

gyunk, ha ránk támad, olyan ordítást csapunk, hogy a

majorig elhallatszik. Utasi Pista bácsi azonnal itt lesz,

s neki puskája is van.

Petyus ebben a pillanatban fedezte fel: ez az a férfi,

aki tavaly, egyik éjjel, hurokban fogott őzet vitt haza

egy zsákban. Ő még a házba is utána lopódzott. Az

39

ágy alá bújt, s amikor a férfi kiment, előjött, és mielőtt

kimenekült volna, megnézte a zsákot, ugyanis előtte

azt hitték, megölt valakit, hazavitte és elégeti majd.

Szúrós tekintettel leste, mialatt folytatta:

- Tavaly is fogott hurokban egy őzet. A házáig kísér-

tük, sőt, én a konyhájába is belopóztam maga után. Az

ágya alá bújva néztem végig, amint kizavarta a kutyá-

ját...

- Hazudsz, megint hazudsz, csibész! - förmedt rá, de

mihelyt a megtermett s mindenre elszánt fiúkra nézett,

akik nemcsak kiabálni tudnak, erősek is, lecsillapult a

hangja. Sokkal másabb hangsúllyal tette hozzá: - Té-

vedsz! Összetévesztettél valakivel.

Gergő, a társai velejéig megborzongásának kíséreté-

ben, közelebb lépett az idegen férfihez.

- Vonja vissza!

- Mit vonjak vissza? - bámult rá műfelháborodással

az idegen férfi.

- Hazugnak, meg csibésznek nevezte a seriffet.

Az idegen váratlanul a zsebébe nyúlt.

- Ha nem tudnátok, kés van nálam. - Mint aki elszól-

ta magát, s máris megbánja, kapkodón elterelte a szót.

- És... és mi az, hogy seriff? Amerikában vagyunk,

vagy hol? Ő a seriff, ti meg cowboyok vagytok? - ne-

vetett fel erőltetetten.

- Először is nyolcan vagyunk - szájalt vele bátran

Gergő, mintha ki akarná használni az idegen szemmel

látható megtorpanását. - Valamennyien jó tornászok,

40

és karatésok. És mondtam előbb: kiabálni is nagyon

hangosan tudunk...

Az idegen férfi nem engedte folytatnia.

- Jól van, no!

Arcának előbbi zord vonásai alamuszi kedélyeske-

déssé szelídültek. Le sem tagadhatta volna, hogy meg-

ijedt.

- Nyulat akartam fogni, egy kis koszos üregi nyulat.

- Ezzel a marhaerős hurokkal? - esett neki Petyus

sokat sejtetőn.

- Egérnek elefántcsapdát? - nevetett fel gúnyosan

Hekus Tóni.

- Ilyenre sikerült, és kész!

- Mi meg szólunk a gazdaság főrendészének.

- És kész! - vágta rá a férfit utánzón, kissé szemtele-

nül Hekus Tóni.

Utána a többiek száján is végighullámzott a felkiál-

tás: és kész!

- Azt sem tudjátok, ki vagyok. Nemrégen lakom a

faluban.

- A Vasút utcában. Legutolsó ház jobbra. Zöld kerí-

tés, mellette üres telek... - jelentette be Petyus. - Előbb

mondtam: én már jártam magánál.

- Ne féljen, kinyomozzuk a nevét - szájalt közbe

Gergő.

- Ha azt mondanám: ti raktátok ki a hurkot. Felfe-

deztem, rám támadtatok. Én csak védekeztem. Semmi-

féle bizonyítékotok sincs.

41

- A múlt évben két napig voltunk négy, mindenre el-

szánt rabló fogságában, mégis kivágtuk magunkat.

- Hallottam róla. Ti voltatok azok.

- Mi. Ismerjük a rendőröket, ők minket.

Az idegen férfi erre azonnal lejjebb eresztette a

hangját.

- Ne hülyéskedjetek, fiúk! Elhúzom a csíkot, ti

semmit sem láttatok.

- Ez nagyon piszkos munka volt. Emberre is veszé-

lyes cselekedet.

Még be sem fejezte, amikor az idegen férfi teljesen

váratlanul megfordult, és elindult. Annyira váratlanul

történt, hogy a köréje vont gyűrű akaratlanul szétnyílt

előtte.

- Csináljatok, amit akartok - morogta eközben a fo-

gai közül.

- Ne féljen, tudjuk, mit kell tennünk! - kiáltott utána

Hekus Tóni.

- Tudjuk, hol lakik - tette hozzá Tomi.

A férfi néhány pillanatra megállt, és félig visszafor-

dult:

- Álljak elétek, hogy bekísérjetek a majorba? Sosem,

értitek?

A közeli bozótosba vetette magát. Kezével s lábával

egyszerre tört utat magának. A bokrok, amint szétnyíl-

tak, úgy össze is csapódtak mögötte. Még néhány pil-

lanat és az erdő mindent eltakaró sűrűsége teljesen el-

takarta az alakját.

42

- Nem kellett volna futni engednünk! - okoskodott

Tomi.

- Verekedjünk vele? - méltatlankodott Jancsi.

Petyus közbevágott.

- Elmondunk mindent Utasi Pista bácsinak.

- Ősz Anti bácsi jobb lenne - vetette ellen az örökké

fontoskodó Zoli. - A vadőr jó barátja.

- Tudjátok, én legszívesebben mit tettem volna vele?

- nevetett fel Hekus Tóni. - Megfürdettem volna a pa-

tak bűzös és fertőzött vizében.

Zsolt nem nevetett a többiekkel. Elgondolkozón les-

te az erdőt és vakargatta a fejét.

- Én csak azt nem értem - szólalt meg valamivel ké-

sőbb, hogy mit keresett ilyenkor az erdőben? A vadak

este és reggel járkálnak a kitaposott csapásukon. Akár-

mint is van, azért még nincs sötét.

Talán még folytatja, ha Jancsi fel nem kiált.

- Nézzétek, verem!

Mindannyian köréje futottak. Mély gödör tárult a

szemük elé. A tetején, amelyet Jancsi az imént odébb

túrt, gallyak és száradásnak induló levelek hevertek.

- Nyúlverem - jelentette ki Gergő a feltalálók fontos-

kodásával.

- Honnét tudod, hogy az? - bámult rá Petyus.

- A papám vadász volt. Sokat mesélt nekem az orv-

vadászokról.

Petyus feltartotta a kezét, és váratlanul elindult.

43

- Gyertek! A kunyhóhoz megyünk. Bringára patta-

nunk és irány Utasi Pista bácsi. Biztosan a majorban

lesz még.

- Nekem nincs bringám - súgta Zsolt lehangolódot-

tan.

- Úgy mondod, mintha nem én fuvaroználak - szólt

rá Jancsi. - Ne félj, most sem hagylak itt!

Petyus élesen rájuk nézett. Egy gondolata támadt, de

nem szólt róla. Későbbre tartogatta. Az első fizetésük

idejére.

Gergő mintha észrevett volna valamit, rászólt:

- Mi van veled? Látomás gyötör?

- Mást gondoltam. Csak ketten mentek. Hekus Tóni

és Gergő, a többiek maradnak!

Ezután a két fiúhoz fordult:

- Mindent elmondotok neki. Leírjátok a helyszínt: a

hurkot és a vermet. Hol találtunk azokra, és milyenek.

S megkéritek, hogy jelentse fel! A címét tudjátok, a

nevét pedig a községházán biztosan megmondják neki.

- Oké, seriff! - vágták rá, fontos küldetésük miatt

lázban égve, egyszerre.

44

4.

A következő napok egyikén Tamás bácsi ezzel a fel-

kiáltással közeledett a fiúk felé.

- Miért van az, hogy mindig több a baj, mint a vaj?

Szójátéknak szánta, mivel úgy is lehetett érteni: mint

tavaly.

Amikor a gyerekek, elértve a szó kettős értelmét,

felnevettek, folytatta:

- Munkára föl, irány a paradicsomföld!

Ettől a naptól kezdve együtt dolgoztak az asszo-

nyokkal. Paradicsomot, paprikát és uborkát szedtek.

A délutánok viszont még mindig teljesen az övék ma-

radtak. Ugyanígy az éjjelek is, amelyeknek nagyobb

részét átbeszélgették. Tüzet raktak a kunyhó előtt, kö-

rülülték és beszélgettek. Közben-közben szalonnát

nyársaltak, a hamuban zsenge krumplit sütöttek. Leg-

többször csak tizenkét óra tájban tértek nyugovóra,

igaz, sokukat a tűz körül ülve is elnyomott a csillapítha-

tatlan álom. A fűbe hevertek és olyan jókat szunyál-

tak, amint otthon a vekkerük csörgése után szoktak.

Ketten továbbra is a kunyhónál maradtak. Vagy ott a

tűz körül aludtak tovább, vagy behúzódtak a kunyhó-

ba. A többiek ez alatt átballagtak a Tarzan-házhoz,

mert augusztus elejétől, felborítva a korábbi megálla-

podásukat, szülői beleegyezéssel, sokuk hosszadalmas

könyörgése után, valamennyien kint tartózkodtak éjje-

lenként. Hogy ki maradjon a kunyhónál, Petyus osz-

45

totta be, rendszerint sorban. Így sohasem morgolódtak

többé, holott legszívesebben valamennyien fent ültek

volna azon a hatalmas, öreg, csodálatos fán!

Felettük elhagyatott szarkafészek hevert. Most egy

örvösgalamb-család ütött fészket benne, a széleiben

néhány veréb fészkelt, amelyek tojásaikat, zsenge fió-

káikat gyakran megtizedelték.

Néha hosszabb ideig, mozdulatlanul elbámulták apró

társaikat, mert a madarak, ha eleinte zajos felháboro-

dással fogadták is őket, később megszokták a közellé-

tüket. Bevették őket maguk közé, mint a többi fészke-

lő társaikat.... Hallgatták ritka szép éneküket: füttyü-

ket, csacsogásukat, brúgásukat, csodálták szorgalmu-

kat, aprólékos gondoskodásukat az utódaikról.

A kukorica-tenger felett náluk sokkal nagyobb ma-

darak is megjelentek, s mint sirályok a hullámzó ten-

ger fölött, lenge táncot lejtettek a szárnyaikkal.

A fa alatt olykor-olykor kisnyulak bukkantak fel.

Egyet-egyet el is csíptek. Sorban megsimogatták és

elengedték.

Csodálatos világ volt, az biztos. Főleg a napkeltét s a

napnyugtát szerették, csodálták meg színpompáit elő-

szeretettel...

Ezen a délután Gergő különös bejelentést tett.

- Banda, figyelem!

Hangja sokat sejtetőn csengett. Arcán titokzatos mo-

soly bujkált, miközben elhallgatott. Csak azután foly-

tatta, miután alaposan felcsigázta a társai érdeklődését.

46

- Érett sárgadinnyét találtam.

A többiek egymás szavába vágva kiabálni kezdtek:

- Komolyan beszélsz?

- Hol?

- Egyet, vagy több is van?

- Szerintem ne higgyünk neki, ugrat!

Gergő arcán sejtelmes mosoly ült, mialatt válaszolt.

- Egy.

- Nagy legalább? - kapzsiskodott Jancsi.

- De mennyire nagy!

- És hol találtad?

- A kukoricatábla szélén. A Tarzan-ház felé vezető

út mellett hever.

- Letépjük? - kérdezte meg Jancsi, cuppogón, csak-

hogy most nem valamelyik hangszert utánozta, hanem

a rájuk váró s jóízű falatok miatt.

- Lopjunk? - vágta rá Zsolt, miközben idegesen a ha-

jába túrt.

Hekus Tóni nem állhatta meg nevetés nélkül.

- Ez a hülye, megint a fejét vakarja.

A társai nem adtak rá. Zsolt előbbi szaván gondol-

koztak.

- Szabad dinnyeevést engedélyeztek. De ne mi együk

meg! Vigyük el Terka nénikének! - javasolta Zsolt vé-

gül is, rövid fejtörés után.

- De szépen mondtad! - kacagott fel megint Hekus

Tóni. - Nem néni, nénike.

47

Jancsi, mit sem adva rá, érces hangon megkérdezte:

- Ez nem lopás lenne?

- Szerintem nem. Nem mi esszük meg. Nem adjuk

el. Szegény öregasszonynak ajándékozzuk.

- Oké, seriff! - vágták rá többen is, inkább beletörő-

dötten, mint egyetértőn.

Gergő előre ment. A többiek izgatott mozdulatokkal

követték. Dinnye! Sárgadinnye! Álmuk netovábbja. Il-

latát az orrukban érezték. Elképzelt ananász íze pedig

valósággal megcsiklandozta a szájukat, amiért akarat-

lanul a nyálukat nyeldesték, miközben a helyszínre ér-

tek.

- Jaj, de kasa! - kiáltott fel elragadtatottan Hekus

Tóni, mihelyt Gergő megállt, és a földön heverő szép

nagy sárgadinnyére mutatott.

A többiek a csodálkozástól kitágult szemgolyókkal

lesték. Mialatt tovább gyűltek a szájukban a kívána-

lom édes nyálai, többen a hasukhoz kaptak és átszel-

lemült mozdulatokkal simogatták azt.

- Ahol egy van, ott többnek is lennie kell!

- Nyugodj meg, nincs! - vágott Zoli szavába Gergő. -

Alaposan szétnéztem.

Rapp Attila hirtelen a szeméhez kapott és befogta.

- Én nem nézem tovább! Nekiesek és hamm... hamm!

- Ki viszi el az öregasszonynak? - kérdezte meg

Gergő -, mert ezentúl nem mehetünk el mindnyájan. A

sárgadinnye rohamosan érésnek indul. Éjjel-nappal ré-

sen kell lennünk.

48

- Igaza van - erősítette meg Gergő szavait Zsolt -,

mert amíg zöld volt a dinnye, senkit sem érdekelt. Ne

féljetek, ezentúl csőstől jönnek majd a tolvajok!

- Ketten vigyétek! - állt elő Zsolt, amivel Petyus is

egyetértett.

- De kik? - kérdezték meg egyszerre többen is, míg-

nem Zoli meglökte Petyust.

- Te vagy a seriff, jelölj ki két fiút, és kész!

Petyus másként döntött.

- Sorsoljunk! Keressen mindenki valamiféle... követ,

fadarabot, levelet... Mindenki mást és mást, és jegyez-

ze meg jól! Zsolt befogja a szemét, addig mi egymás

mellé rakjuk saját jeleinket. Ő húz.

Így is történt. A sors, mivel csalásról szó sem lehe-

tett, Gergőnek és Attilának kedvezett. A fiúk szemé-

ben most a dinnye kinccsel ért fel. Ezt vinni több mint

érdem, megtiszteltetés, kitüntetés volt.

Mielőtt elindultak volna, a mindig komolykodó Ger-

gő váratlan javaslattal állt elő.

- A seriff is jöjjön velünk! Elvégre ő a fej. Ilyen

nagy eseménynél neki is jelen kell lennie! Így frankó,

nem?

- Igaz is. Ő képvisel bennünket - toldotta meg Zsolt.

A társai buzgón helyeseltek.

A sárgadinnyét Gergő vágta le a bicskájával. Ezt

megelőzőn egyszerűen le akarta tépni, ám nem ment.

Mozdulatai ünnepélyeseknek tűntek a fiúk szemében.

49

Arcán fennkölt érzések nyargalásztak, amikor fura

mozdulatokkal átnyújtotta Petyusnak. Ő megszagolta.

Fejét érzékien hátrahajtotta, az ég felé emelte, és egy

nagyot lélegzett. Ezután a legközelebb álló társa kezé-

be nyomta. - Ez igen! Micsoda illat! - horkantak fel,

kikapva egymás kezéből a fiúk. Még tovább nyom-

kodják, szagolgatják, ha Petyus ki nem veszi az utolsó

kezéből.

Kivette és az inge alá rejtette.

Kerékpárral mentek, mert mindannyiuknak volt bi-

ciklije, csak Péter Zsoltnak nem.

A fiúk a tábla széléig kísérték őket, s mindaddig les-

ték távozásukat, amíg el nem tűntek szűk látókörük

gyűrűjéből...

Terus nénit szokás szerint a kertből verte fel a csen-

gő éles berregése. Petyus meg is jegyezte:

- Nyugodtan a kertbe költözhetne, mert a házba csak

aludni jár be.

- Talán azért is annyira éles a csengőjének hangja,

hogy a kertben is meghallja - tette hozzá Gergő.

Attila már a kilincsen tartotta a kezét, miközben

közbeszólt:

- Süket szegény. Még jó, hogy meghallja, ha meg-

hallja!

- Nem süket az - vette védelmébe Petyus -, csak na-

gyot hall!

Terka néni, mintha ezt akarná bizonyítani, kilesett az

orgonabokrok mögül, mire Petyus a társai felé súgta:

50

- Látjátok, máris észrevett bennünket.

Az öregasszony szeme, miután megismerte őket, rá-

juk mosolygott, ugyanis a fiúk már egy éve pártfogol-

ták. Vastag pókhálószerű ráncai kisimultak. Pulihoz

hasonlatos szeme a sokrétű barázdák mélyén fényleni

kezdett. Fogatlan szája szélén fél kifliszerű vigyor rán-

gatódzott: egyszer jobbra, máskor balra.

- Éppen reggel gondoltam rátok - fogadta őket őszin-

te örömtől átivódó hangon.

- Segíteni kellene? - kérdezte meg Petyus.

- A jövő héten hozzák a szenemet, ha behordanátok,

gyerekeim!

- Dinnyecsőszöknek szegődtünk a gazdaságba, de

erre feltétlenül szakítunk időt.

- Dinnyecsőszöknek? - ámuldozott az öregasszony. -

Akkor ti sem kívánjátok most az esőt. Öregapám híres

dinnyés volt. Az egész környék ismerte. Ő mondogat-

ta: a dinnyéseknek inkább a napfény kell, mint a sok

eső! Mert a dinnye csak a kapások árnyékát kedveli.

Ha netán nem esne az eső, attól az izzadtságtól is meg-

nő, amely a kapások arcáról rája hull. - Legyintett. -

Meglehet, nem így van. Öreges locsogás az egész.

Mégis, jegyezzétek meg jól, gyerekeim! - Bütykös, az

előbbi gyomlálástól sáros ujjait felemelte, s meglen-

gette. - A következő pillanat mindig az előző folytatá-

sa. A gyerekek élete a szülők életének folytatása. Szo-

kásaik, mondásaik öröklődnek. Bár meglehet, nem

51

nagyapám mondta, mástól hallottam, csak neki tulaj-

donítottam.

Leengedte a kezét.

- Csak locsogok-locsogok, ti meg a kapuban álltok.

Gyertek beljebb! Megkínállak benneteket jó szilvalek-

város kenyérrel!

A fiúk szájában egyszerre futott össze a nyál, mi-

közben sokat mondóan egymásra pislogtak.

Petyus menet közben nyújtotta át a dinnyét.

- Terus néninek hoztuk. Ez az első érett dinnye,

amelyre rábukkantunk.

Az öregasszony örömében majdnem felkiáltott.

- Egyem meg a jó szíveteket!

Kezét összecsapta. Egyszerre hálálkodott s huzako-

dott. Tovább teszi, ha Petyus erővel a kezébe nem

nyomja a sárgadinnyét.

- Tessék nyugodtan megenni!

- Aranyosak, jó szívűek vagytok. De jó is lenne, ha

valamennyi fiatal ilyen lenne!

Tovább hálálkodik, ha Petyus hirtelen ketté nem

vágja szavainak ömlengését.

- Tavaly vödrökben hordtuk be a szenet. Jó lenne, ha

most talicskát szerezne, Terus néni! Azzal sokkal

gyorsabban behordanánk.

- A szomszédom biztosan ideadja, mert neki van.

Kedden hozzák a szenemet... - Közben folyton a diny-

nyét nézte, szagolgatta, körmeivel megnyomkodta,

végül elismerőn rábólintott: - Érett.

52

Hirtelen előreindult. Menet közben szólt vissza:

- Gyertek, gyertek! Az előbb hoztam a péktől friss

kenyeret. A lekvár jó kétéves. Olyan édes, mint a méz.

A többieknek is küldök. Régiesen, agyagköcsögökben

tartom. Egy egész köcsöggel kivihettek, cserében a

dinnyéért.

53

5.

A sárgadinnye rohamosan érésnek indult. A gyere-

kek és az asszonyok több mázsát leszedtek naponta.

Az első napokban kilószámra ették az illatos, a lédús,

az ízletes dinnyét, ám hamarosan elteltek vele, és az

egyébként jóízű csemege már ránézésre is enyhe un-

dort keltett bennük. Lassan-lassan teljesen abbahagy-

ták a dinnye evését. Már beléjük tömni sem lehetett

ezentúl. Tamás bácsi jóízűeket nevetett rajtuk, mialatt

nyakra-főre kínálgatta nekik.

Petyus egy ízben meg is jegyezte:

- Kezdetben azt hittük, sajnálja majd tőlünk. Lám,

még kínálgatja is! Kell a kutyának, nekem nem!

A dinnyetáblában álltak. Előttük elszállításra váró,

kisebb-nagyobb dinnyekupacok hevertek a földön.

Tamás bácsi méltóságteljesen kiegyenesedett, mire

Petyus akaratlanul a jobb lábára helyezte át az egyen-

súlyát, és mélyen hallgatva figyelte az öreget... Az a

halántékához nyomta a mutatóujját és jelentőségtelje-

sen megforgatta.

- Stik, stik, nulla négy, nem forog az észkerék. Töm-

tem, valósággal tömtem belétek, hogy minél előbb

megundorodjatok tőle.

Közelebb lépett. Jobb kezét Petyus felé emelte, mire

az kényelmesebb testpózt vett fel. A társai melléje áll-

tak. Jól tudták már: ez a mozdulat azt jelenti az öreg-

nél, hogy hosszabb mondókába kezd.

54

- A tanító néni cigarettázáson kapta az unokámat. Jól

összeszidta, a lelkére beszélt, hogy így ilyen meg

olyan ártalmas a cigaretta. És beírt az ellenőrző köny-

vecskéjébe.

- Írja alá, nagyapa! - Mivel a szüleitől tartva a rossz

jegyeit, az intőket mindig velem íratja alá, merthogy

én nem bántom.

- Aláírom, egy feltétellel!

- Bármi legyen, csak apunak ne szóljon!

- Gyere! - Kivezettem az udvarra, ahol egy egész

doboz cigarettát nyomtam a kezébe s gyufát: - Szívd el

előttem! Egytől egy szálig szívd el, kutyaütő, az egé-

szet! - Négyig, ha nem is simán csak-csak, de utána

közbelépett az ördög. Elsápadt, szédült, s hányingere

támadt.

- Szívd - sürgettem -, mert megetetem veled!

- Hatnál tovább nem ment. Teljesen megcsömörlött

tőle. Tegnapelőtt... Igen, tegnapelőtt, találkoztam a ta-

nító nénijével. Mondom neki: Szívja-e még? Nem.

Biztosítom, hogy nem is fogja, soha többé nem ciga-

rettázik! - nyugtattam meg.

Tamás bácsi nevetni kezdett. Murisan sípoló hangja

most is mosolyt csalt a fiúk arcára. Fel is nevetnek, ha

az öreg váratlanul rájuk nem förmed.

- Felhágott a nap az ég tornyára, gyerünk, kezdjünk

fiúk a munkába!

Ilyen s ehhez hasonlatos gügyécske rímeket hasz-

nált, ha jó kedve volt, ami nagyon tetszett a fiúknak. S

55

az is, hogy sosem káromkodott, nem használt ocs-

mány szavakat.

Ezekben a napokban délutánonként négy óráig dol-

goztak a dinnyetáblában. Az asszonyok átmentek a

krumplitáblába. Egyébként is külön dolgoztak. Ezek

is, azok is teljesítménybérben.

Esteledett.

A nap már az óriási kukoricatábla végébe húzódott.

Az árnyékok egyre hosszabbakra nőttek, lassan lába

kelt az előbbi fülledt melegnek is. A levegőben fész-

keikre tartó gólyák lebegtek az alig lebbenő szél szár-

nyán. A közeli erdő felől titokzatos neszek keltek

szárnyra. Elülő verébhad ciripelése, fácánkakas rikítá-

sa, héja vijjogása, búbosbanka vékogása, és sok-sok

más hang, amelyről a fiúknak fogalmuk sem volt,

hogy mi lehet az.

A kunyhóban Péter Zsolt és Fazekas Tomi teljesített

szolgálatot. A többiek, fent a magasban, a hatalmas

tölgyfa lombjai között, a Tarzan-házban, összezsúfo-

lódva pihentek.

Zsolt az előbb ért vissza. Ilyentájt általában óránként

körbejárták a dinnyetáblát. Gyalogosan, netán kerék-

párral, amint kedvük szottyant. Tomi a saját bringáján,

Zsolt a másén kerekezett.

Tomi az esti nyársaláshoz készülődött. Száraz galy-

lyakat tört össze és rakott gúlába az előre odakészített

száraz fű fölé.

56

- Két rendőrrel találkoztam - újságolta Zsolt, portyá-

zásából visszatérve, már messziről.

- Jelentettél nekik? - tréfálkozott Tomi felnevetve.

- Mit? - nevetett vissza az.

- Amit Gerendás Géza jelentett Kottának.

Az énektanárukat nevezték így. Zsolt nem emléke-

zett rá. Mégis szája sarkának mosolyával jó előre elő-

legezte a nevetését. Még a fejét is elfelejtette megva-

karni.

- Te nem voltál ott?

- Nem - tört fel Zsolt szájából is a későbbi nevetés

először, mert nemcsak ő mosolygott, hanem mindenki,

ha Gerendás Géza neve szóba került. - Beteg voltam?

Nem - helyesbített kapásból. - Egyetlen napot sem hi-

ányoztam. Ügyeletes lehettem, lent a kapuban.

Tomi felegyenesedett. A lába előtt egy kő hevert,

belerúgott, majd mókás mozdulatok közepette kihúzta

magát.

- Tanár úrnak tisztelettel jelentem: az osztály lét-

száma nulla. Jelen van két hulla!

Zsoltnak egyetlen pillanatra sem maradt ideje a ne-

vetésre, mert két kerékpáros fiatalember tűnt fel. A

dinnyetábla mellett megálltak. Kerékpárjukat a földre

engedték és egyenesen beléptek a dinnyék közé.

- Tolvajok! - kiáltott fel Zsolt, olyan hangon, amely-

ben az előbbi jókedvének maradványai még benne

gurguláztak.

Tomi is odanézett.

57

- A mindenit! Gyerünk!

Mindannyiuknak volt ilyen-olyan botja. A furkósbo-

tot, a végén dorongot hagyva, ők maguk faricskálták.

Néhányan rézfokost is szereztek. Most Zsolt furkósbo-

tot, Tomi fokost ragadott és futásnak indultak.

A fiatalemberek azonnal észrevették a csörtetésüket.

Egy ideig mozdulatlanná merevedve bámulták őket,

majd, mintha semmi sem történt volna, beljebb ballag-

tak a dinnyetáblába. Közben le-lehajoltak, meg-meg-

paskolták a nagyobb dinnyéket, nyilván az érett gyü-

mölcsöt keresték.

Elsőként Zsolt ért oda.

- Mit csináltok ti itt? - förmedt rájuk erősen érzékel-

hető nehezteléssel.

Azok annyira, amely untig elég volt az erőviszonyok

felmérésére, rájuk pillantottak, majd semmire, senkire

sem hederítve tovább bóklászva paskolgatták a diny-

nyéket.

- Dinnyecsőszök vagyunk - kiáltott rájuk Tomi, aki

ebben a pillanatban ért a tanácstalanul ácsorgó társa

mellé.

A két meglett fiatalember erre sem válaszolt, mire

Tomi kissé közelebb lépett hozzájuk és rájuk ordított.

Nyilván azért tette ezt, hogy mások is meghallják és

segítségükre siessenek.

- Azonnal menjetek ki a dinnyetáblából!

Zsolt, mintegy nyomatékul, megtoldotta:

- Húzzátok el a csíkot innét!

58

A két fiatalember közül az, amelyik magasabb volt

a társánál, rájuk mordult.

- És ha nem megyünk el?

A társa is felegyenesedett, de érdekes, nem nézett rá-

juk, mialatt megkérdezte, továbbra is a szerteszét he-

verő dinnyéket leste.

- Nem mindegy az nektek, hogy mit csinálunk?

- Mondtam, nem - válaszolta Tomi - dinnyecsőszök

vagyunk. A gazdaság alkalmazott bennünket.

- Se jelvény, se puska, semmi? - gúnyolódott a ma-

gasabb fiatalember, félre nem érthető lekicsinyléssel.

- A bot meg a fokos semmi?

A fiatalabb közelebb lépett hozzájuk, hiába, mert a

fiúk egyetlen lépéssel sem hátráltak, és rájuk förmedt.

- Elég volt a süket dumából! Ne sóderoljatok nekünk

tovább! Hess, hess el innét, amíg a nyakatok közé nem

csapunk!

- És mi mit csinálunk addig? - vágott vissza bátran

Tomi.

Még be sem fejezte, a fiatalabb máris nekiesett.

Zsolt a zsebébe nyúlt, gyorsan előhúzta a sípját és

rövid szüneteket tartva, két éleset belefújt. Ezután a

társa segítségére sietett...

Petyusék ekkorra már kipihenték magukat. Leeresz-

kedtek az öreg tölgyfa alá a fűbe, mert a lombok alá

nem vetettek kukoricamagot, térden felüli fű lepte be a

környéket, és beszélgettek.

59

- Hallottátok? - esett a társainak Jancsi, hirtelen fel-

ugorva, s nevetve.

- Miit? - méltatlankodott Gergő. - Beszélgetünk, ő

egyszer csak felkiált: hallottátok! Se előzmény, sem-

mi, csak ez a hülye közbeordítás.

- Vidám kiáltás - helyesbített Jancsi. - Erről is gon-

dolhatjátok, hogy valami muris dologról lesz szó.

Brindzik Gyuri újságolta, hogy valami... valami újabb

nevet adtak...

- Hol s kinek? - érdeklődött valaki.

- A gazdaság udvarában. Mi dinnyét vittünk be -,

mert a fiúk sokszor segítettek a felrakodásban, de

gyakran elkísérték a teherautót is a gazdaság udvará-

ba, ahol szintén segítettek a lerakodásban, ugyanis on-

nét kamionnal szállították tovább külföldre a dinnyét.

- Mit keresett ott Gyuri? - vágott közbe Attila.

- Mit tudom én, ott volt.

- Nem Rózsa Gyuri vagy te, ne beszélj talányokban!

- morgott még mindig Gergő.

- Tudjátok, minek nevezték el a nyolcadikosok

Dánosnét? Rondellának.

Dánosné magyart, történelmet tanított. Magas, riká-

csoló, sőt sípoló hangú vékony asszonyka volt.

- Hogy a fenébe találnak ki ilyen marhaságokat? -

nevetett fel Jancsi.

- A százegy kiskutyából. Walt Disney...

Nem folytathatta, mert Attila közbevágott:

- Mintha sípolnának, seriff!

60

Petyus talpra ugrott és Hekus Tónira szólt:

- Ugorj fel a házba! Én is hallottam. Kukkerold vé-

gig a környéket gyorsan!

Hekus Tóni nemcsak a legmókásabb, a legfrissebb, a

matróz-létrán leggyorsabban felmászó fiú volt közöt-

tük.

Alig ért fel, máris lekiabált.

- Verekednek! Zsolt, Tomi és két idegen. A paradi-

csomos környékén...

- Botokat kézbe és futás! - határozott kapásból a se-

riff.

Az este valamennyi, utánozhatatlan naplementében

fürdő színében mind lejjebb ereszkedett a hatalmas

kukorica-tábla fölé. Óriási csörtetésükre, csatazajos or-

dításuk zajára több nyúl ugrott fel, s a kukoricát dézs-

máló őzeket akaratlan riasztották iramodásra. Friss va-

kondtúrásokat tapostak szét. Odébb hörcsög prüszkölt,

ürge ágaskodott, kukoricacsöveket csipkedő verébhad

rebbent fel...

A két férfiszámba menő fiatalember ekkorra már

alaposan helybenhagyta a túlerő ellen is hősiesen véde-

kező fiúkat. Ingük széthasadt, gombjaik letépve. Arcu-

kon friss ütések nyomai vöröslöttek, és por, amely

nem is por volt már, hanem verejtékükkel összekeve-

redett sár, mert nagyon megizzadtak. El-elestek, de

mindig talpra álltak. Szemmel láthatón kifáradtak,

mégis, ha minduntalan hátrálásra is kényszerültek, a

harcot még nem adták fel. A társaik közelsége, a segít-

61

ségnyújtásuk tudata éltette őket ezekben a percekben.

Nemcsak reméltek, hittek is. A vakhit pedig jóval töb-

bet nyomott most a latban, mint a remény. Számukra

kézzelfogható valóságnak hatott.

Petyus, mielőtt kiértek volna a kukoricásból, két

széttárt kezével álljt intett.

- Lapulva, észrevétlenül körülvéve közelítsük meg

őket! Csak a jelre támadhattok!

- És mi lesz a jel? - vágott közbe az izgalomtól fel-

hevülten Jancsi.

- Fütty vagy kiáltás. Induljunk!

Nem volt szükség jelre, semmire. A két erős fiatal-

ember már azelőtt észrevette a közeledőket, amíg a

kukoricásban csörtettek, s ordítottak. Hogy Petyus

mindezek ellenére mégis miért rendelte el csendesen,

lapulva a megközelítésüket, talán ő maga sem tudta.

Futásnak eredtek. Zsolt azonnal átlátta a helyzetet,

összeszedve maradék erejét, valahogyan megelőzve

őket, pár méterrel előbb ért a földre fektetett kerékpár-

jaikhoz. Töprengés nélkül, mérgesen beletaposott a

küllőkbe, amelyek közül sok azonnal eltörött, elgör-

bült néhány.

- Most már mehettek! - nevetett kényszeredetten fe-

léjük, kaján vigyorral az arcán, miután ügyesen elug-

rott előlük, nehogy megüssék.

A biciklik majdnem hasznavehetetlenné váltak. Rá-

ülni nem lehetett, csak tolni a nagy nyolcasokat leíró

kerekeket.

62

Mindezeket látva, Petyusék lapulása rohammá, bot-

jaikkal vadul hadonászó ordítozássá alakult át. A két

fiatalember, mindezeket látva, egyébként sem tehetett

mást, megadta magát.

- Ennyien kettő ellen? - Egyikük mindezek ellenére

sem állhatta meg megjegyzés nélkül.

Petyus vad mozdulattal melléje ugrott és megmar-

kolta az ingét. Recsegett, elszakadt, ám az is lehet,

csak a maradék gombok pattogtak le.

Az megadó mozdulattal lehajtotta a fejét és hallga-

tott. A kutyák szemében látni ilyen felvillanó, meg-

adást parancsoló, vérébe ivódott őserőt.

Petyus elengedte.

- Mit csináljunk velük? - fordult a társaihoz.

A két tolvaj, mintha nekik szólna ez a felszólítás,

szinte egyszerre védekezett.

- Nem tettünk kárt. Ti se verjétek ki a balhét!

- Kuss! - kiáltottak rájuk a fiúk közül többen is.

Zsolt odébb ment. Felvett a földről egy nagy görög-

dinnyét, és eléjük tartotta.

- Ezt a nagy, zöld dinnyét ki tépte le?

- Mi nem - kiabálta vissza a tolvajok közül a maga-

sabbik. - Verekedés közben szakadhatott le a száráról.

- Hiszem nem is érett! - tette hozzá a társa.

- Tehát verekedtetek, és szerintetek nem történt sem-

mi? - rekedezett feléjük az izgalomtól mutáló Petyus

hangja.

- Megtámadtátok a dinnyecsőszöket - szájalt Gergő.

63

- Ha nem tudnátok: hivatalos személyek vagyunk -

állt elő Hekus Tóni, olyan hangon, amely a vastagon

zajló események folyása közben is mosolyt csalt egye-

sek arcára.

- Egyék meg! - javasolta egészen váratlanul Zoli.

Honnét vette? Miként jutott eszébe? Talán ő maga

sem tudta. Frissen támadt ötlet, tudat alá söprődött,

hallásból vagy olvasásból ismert, megtörtént esemény

felidézése, nem emlékezett rá. Ötlete azonban, a két

tolvaj kivételével, mindenkinek tetszett.

- Úgy van... Igaza van... Zabáljátok meg, ha egyszer

levettétek! Dinnyére vásott a fogatok, egyetek!- vág-

ták rá, egymás szájából kikapva a szavakat többen is.

- Zölden? - horkant fel szörnyülködne, hitetlenkedve

az egyik tolvaj.

- Igen, zölden! - vágták vissza a fiúk, akiknek egyre

jobban megtetszett az ötlet.

- Ti vettétek le - mordult közbe Petyus -, ti is zabál-

játok meg, itt előttünk!

- Bicskánk sincs, mivel vágnánk fel?

Zsolt még mindig kezében tartotta a dinnyét. Most a

földhöz csapta. Az előbbi heves dulakodástól még

mindig remegett a keze, lábai remegtek, mégis olyan

erővel csapta a földhöz, hogy a dinnye több darabra

szakadt szét. Belsejének nagyobbik része sápadt, mint

a most kelő holdvilág, a többi része pedig annyira fakó

volt, mint a beteg tyúk taréja.

A két tolvaj ijedten hátrált.

64

- Látjátok mennyire zöld! - riadozott egyikük.

- Kapjátok fel, és neki! - parancsolt rájuk Petyus.

A társai, mint egy jelszóra, ütésre készen, egyszerre

emelték fel a dorongjaikat, a fokosaikat.

Ám a tolvajok még mindig huzakodtak.

- Egyik ismerősöm anyja - megnevezte, nem ismer-

ték, mivel amint a két tolvaj, ő sem ebből a faluból va-

ló volt - dinnyeevés közben halt meg. Egy egész diny-

nyét megevett, rá félórányira feldobta a talpát.

- Ő egyedül volt, ám ti ketten vagytok - röhögött

közbe Hekus Tóni. - Fele, fele!

Petyus túlkiabálta.

- Látjátok a botokat, a fokosokat! Addig innét el

nem mehettek, amíg meg nem zabáljátok a dinnyét!

S a két tolvaj, ha nehezen is, ha morogva is, leültek.

A leve, talán nem így akarták, vastag csíkokban folyt

le szájuk két résén. Előbb a nyakukba, onnét a mellük-

re s tovább. A nyolc fiú elégtétellel vigyorogva leste

őket, mígnem Petyus a két tolvajra szólt:

- Abbahagyhatjátok! Mehettek az utatokra! - Meg-

sajnálta-e őket a nagyon zöld dinnye miatt, vagy má-

sért, egyikük sem tudta, nem is érdekelte őket, mert

valamennyien egyetértettek vele.

A két tolvaj a kezükben lévő dinnyedarabokat ledob-

ta a földre, s felállt. Megvert kutya módján, szégyen-

kezve somfordáltak a kerékpárjaikhoz. Felemelték a

földről, megnézték. Szemük valósággal villámlott a

mérgüktől, mialatt látszólag beletörődötten tolni kezd-

65

ték. A kiszakadt küllők hangos csörömpöléssel verőd-

tek a sárhányókhoz és a villákhoz.

Petyus utánuk szólt:

- Nem ússzátok meg ennyivel. Fel is jelentünk ben-

neteket a gazdaság főrendészénél.

Tomi a fülébe súgta:

- Nem ismerjük őket.

- Csak rájuk ijesztettem - súgta vissza, majd valami-

vel hangosabban, a két tolvaj odahallatszó mocskos

szitkozódása közepette, hozzátette: - Fogadom, hogy

ezek nem lopnak többé dinnyét!

- Ajánlom is! - vágta rá nagyképűen Hekus Tóni,

- És ha tényleg megbetegszenek? - aggodalmasko-

dott Gergő.

- Még inkább megemlegetnek bennünket - vágta rá

harciasan Petyus.

Hekus Tóni közbenevetett.

- Máris halhatatlanok vagyunk. Ezek egészen hazáig

emlegetni fognak bennünket.

- Meg a kerékpárjaik javítása közben, mert lesz mit

javítaniuk, az biztos!

- Nem dicsekszenek el vele - toldotta meg Tomi, mi-

alatt egy rögbe rúgott, amely ezer darabra törött.

A széttöredezett föld egy része Hekus Tónira pattant.

- Ez a marha, megint lónak képzeli magát - nyerített,

mialatt leverte magáról a port.

66

Még a mostanában szokásosnál is fülledtebb volt a

meleg. A nyolc fiúból hatan a Tarzan-házban kuksol-

tak. Alattuk a végtelen, tengernyi nagyságú kukorica-

tábla levelei, már reggel „furulyázni” kezdtek.

Csak most látszott meg igazán: mennyire nagy ez a

kukoricatábla. Se vége, se hossza, pedig a fáról igen

messzire el lehetett látni. Hát még távcsővel!

Gergő rövid fülelés után a társaira szólt:

- Valaki jön.

- Ezt honnét veszed? - érdeklődött Zsolt, erősen fü-

lelve.

- Hallgasd csak!

- Már egy fél órája hallgatom, semmit sem hallok -

zsörtölődött az ingerlékenyen.

Egyébként ebben a fülledt melegben valamennyien

ingerlékenyebbek voltak a szokásosnál.

Valaki közbeszólt:

- Én is hallom. Ketten jönnek, Jancsi és Hekus Tóni

lesz az.

Zoli azonnal a nyitott ajtóhoz ugrott, és a távcsővel

végigkémlelte a kis gyalogutat.

Alig nézett szét, máris Gergőhöz fordult.

- Nyertél, ők azok.

A két fiú még messze járt, most mégis jól hallatszott

a kukoricaszár zörgése.

- Futnak, igaz? - kérdezte meg Petyus Zolitól, majd

gyorsan ezt is hozzátette: - Te, ezek hoznak valamit.

- Mit? - érdeklődtek többen is.

67

- Mit tudom én! Hallgassátok csak! Mintha kannákat

vernének össze. Nem látod, Zoli?

- Neeem...

Valaki közbeszólt:

- Lehet, hogy vizet hoznak nekünk.

- Hülye! - torkolta le Petyus. - A tele kanna nem zö-

rög, egyébként is a mi kannáink műanyagból vannak,

ráadásul mind a két kanna itt hever a fa tövében.

- Elébük megyek! - kiáltott fel Zoli. El is indult vol-

na, ha Petyus vissza nem tartja. - Várj!

Mindannyian a nyitott ajtóban tülekedtek. Az érke-

zőket lesték. Nem volt szükségük már távcsőre. Sza-

bad szemmel is jól kivehetővé váltak a magasról.

Jancsi és Hekus Tóni tényleg futott, Kezükben egy-

egy marmonkannát szorongattak.

A hat fiú tágra meredt szemekkel bámulta őket. Nem

végig látszottak szabadon, csak ott, ahol ritkább volt a

kukoricaszár.

- Menjünk! - adta ki a parancsot Petyus.

Sorban ereszkedtek le a matrózlétrán. Utolsónak

Petyus ért földet. Ekkorra a két fiú is odaért.

- Nézzétek! - kiabálta messziről Jancsi. A marmon-

kannáját magasba tartotta.

Hekus Tóni ugyanezt tette. Kevesebb sikerrel, mint

Jancsi, ugyanis ő sokkal jobban elfáradt. Mind a ket-

ten izzadtak. Arcuk, főleg a lábuk szára, mert mind-

annyian rövidnadrágot viseltek, csupa por volt. Nem

68

csoda a nagy melegben, a sűrű kukoricatáblában, rá-

adásul futottak is.

- Hol találtátok? - kérdezték meg többen is.

- Az erdő szélén, egy bokorba rejtve.

- Gázolaj volt bennük - ezt Hekus Tóni tette hozzá.

- Gáz...olaj? - horkant fel Petyus és a többi fiú egy-

szerre.

- Mit jelent ez? - kíváncsiskodott félve Zsolt.

- Fel akarták gyújtani a kunyhót - vágta rá Jancsi.

- Ezt honnét tudod?

Egymás mellé értek. Kivették kezükből a marmon-

kannákat, és sorban beleszagolgattak: - Tényleg gáz-

olaj - állapították meg mindannyian.

Jancsi helyett Hekus Tóni válaszolt az előbbi kérdés-

re.

- Következtettünk. Tudjátok kik rejtették oda a két

kanna, ha nem is teljesen tele, gázolajat? A két srác,

akikkel tegnap zabáltattuk meg a zöld dinnyét.

- Té...ényleg? Ki mondta?

- Látták őket. Az asszonyok mondták. Biciklin jöt-

tek...

Gergő a szavába vágott.

- Azon ugyan nem! - A tegnap összetört küllőjű ke-

rékpárokra célzott.

- Ha nem azon, másikon. Ők voltak, bringán hozták,

és kész!

- Mit csináltatok a gázolajjal? - ezt Petyus kérdezte

meg.

69

- Kiöntöttük.

- Nesze neked természetvédelem! - mordult fel Ger-

gő, a társai azonban túlkiabálták.

- Biztosan gyújtogatni akartak?

- Nem, megitatni velünk, a tegnapi dinnyezabálásuk

miatt! - zsémbeskedett Hekus Tóni. - Mondtam, nem:

következtettünk. Másként miért hoznak ide gázolajat?

És okuk is van rá, nem?

A hat fiú megdöbbenve hallgatott. A csendet végül

is Gergő törte meg.

- Jó, jó, de azt miről gondoljátok, hogy a kunyhót

akarták felgyújtani? Nagyon súlyos dolog...

- Mert erről a Tarzan-háztól nem tudnak.

- Én azt hittem - motyogta Zsolt -, hogy egy egész

életre megszabadulunk tőlük. Megijesztettük őket.

Majdnem egy egész zöld dinnyét megzabáltattunk ve-

lük, ráadásul kitörtük a küllőket a bringájuk kerekei-

ből.

- Volt okuk, az biztos - torkolta le Petyus -, de most

ne erről szövegeljünk. Nemsokára este lesz, és ők szé-

pen színre lépnek. Hogyan fogadjuk őket?

- Csináljunk nekik díszkaput! - nevetett közbe Hekus

Tóni.

- Gyapáljuk el jól őket! - harciaskodott Petyus.

- Üljünk le a fa alá, és beszéljük meg! - javasolta

Gergő komolyan.

Így is történt. Majdnem egy óra hosszáig vitatkoz-

tak, mire mindenben megegyeztek.

70

Az általában ólomlábon érkező este most nagyon

gyorsan rájuk köszöntött. Alig végeztek az előkészüle-

tekkel, máris nyakukon ült. A nap óriási tüzes korong-

ja az erdő mögé bukott. Az erdő szélén iszonyatos ber-

regésbe kezdett a lappantyú. Tőle az erdei kuvik vette

át a hangot, aki a hangverseny folytatatását hamarosan

a ritkán hallható bagolyra bízta... Az előbb még oly

bágyadt mező felfrissült. A szöcskék, a tücskök meg a

többi bogár, mintha kárpótolni akarnák magukat az el-

maradt délutáni koncertért, élénk ciripelésbe kezdtek.

A fiúk minden erejüket és találékonyságukat a

kunyhó védelmére összpontosították.

A támadás, legnagyobb meglepetésükre és ijedel-

mükre, mégis a kukoricásból érte őket.

Alig sötétedett be, az óriási fa alatt tűz lobbant fel.

Sötét volt, messzire ellátszott. Hogyan s kik tehették?

Ha a két fiatalember volt, mivel? Mert a gázolajat el-

lopták tőlük és kiöntötték...

Mégis tudtak a Tarzan-házról!

A sokszerű pánikhangulatot, a testi-lelki lebénultsá-

gukat, Gergő kiáltása oldotta fel.

- Fussunk!

Másodszorra Petyus tért magához, aki máris kezébe

kapta a seriff dorongját.

- Hekus Tóni, Zsolt, Zoli és Jancsi tüzet olt, mi el-

kapjuk őket!

- S a kunyhót ki védi? - riadt fel Zsolt hangja.

- Utána mindannyian visszajövünk! Indulás!

71

Közben a fa alatt a tűz lángnyelvei egyre feljebb és

feljebb kúsztak, hogy alaposan belenyaljanak, megost-

romolják a dús lombokat. Szemmel láthatóan újabb és

újabb száraz lombokat, gallyakat s már éghető anya-

gokat dobáltak a tűz éhes szájába. A lángok pillanat-

nyi változásából: elfulladásából és felélénküléséből

következtették.

A seriff futott elöl, a többiek, dorongjaikkal, fokosa-

ikkal felfegyverkezve utána rohantak. Csak a kukori-

cás szélén álltak meg, ahol a dorongjaikat, a fokosai-

kat a földre rakták. Csúzlikat szedtek elő a zsebeikből.

Az elmúlt napokban szerezték be. Zoli és Jancsi ment

be értük a faluba biciklivel Brindzik Gyurihoz, aki a

csúzli-készítés nagymestere volt. A zsebeik tele voltak

apró kövekkel. Köveket raktak a csúzli bőrtartójába, a

bal kezeikbe szorították, jobbjaikkal felkapkodták a

dorongjaikat, a fokosaikat, majd Petyus, a seriff újabb

parancsot adott:

- Megállás nélkül, mindaddig lövünk, amíg meg nem

akadályozzuk, hogy tovább táplálják a tüzet!

Futásnak eredtek, s miután jól megközelítették a ha-

talmas tölgyfát, s megfelelő „tüzelőállást” vettek fel,

iszonyatos lövöldözésbe kezdtek.

- Potty, potty - potyogott a kő, mint óriási jégszemek

nyári zivatar kezdetén.

Néhány métert előrefutottak, megálltak és tovább

lőttek. Tehették, mert igen sok kő volt a zsebeikben.

72

- Potty, potty... csúúú, platty! - hangzott szerte a ku-

koricásban.

Körülöttük a tűz által felhígított sötétség enyhe szö-

vevénye és a felvert porral kevert fülledt levegő,

amely valósággal fojtogatta most a torkukat, elsuvasz-

totta az agyukat, megremegtette a feszülő idegszálai-

kat.

- Potty... potty... csúúú, platty! - potyogott, sivított a

kő, csattogtak a csúzlik gumijai.

Ezt a különleges félelemmel telített harci zajt, fan-

tomüldözést - mert a tűzön kívül semmit, senkit sem

láttak - Gergő komolykodó hangja rebbentette szét.

- Menekülnek. Hallgassátok csak!

Igaza volt. Teljesen jól kivehetően lehetett hallani az

egyre távolodó menekülők mindent letipró zörgését, a

száradásnak induló kukoricaszár furcsa zizegését.

A seriff újabb döntést adott ki.

- Ketten a tűzhöz: Hekus Tóni, Tomi, a többiek utá-

nam: elkapjuk a gyújtogatókat!

Felettük a csillagos ég lenyűgöző panorámája csillo-

gott. Körülöttük a félelmetes kukoricatenger, mint

óriási víz alatti hínártelep, amely minden percben

megfojthatja, elnyelheti őket. Távolabb a menekülők

vad robaja hallatszott. Mindenhonnan képzeletbeli el-

lenség és veszély leselkedett rájuk. Ez fojtogatta, le-

bunkózta őket, mert mi lesz, ha meggyullad az egész

kukoricatábla! Rengeteg elszáradt kukoricalevél csün-

gött a szárakon, hevert a földön! Megégnek? Megful-

73

ladnak a füstben? Merre menekülhetnek, amikor azt

sem tudják, hol vannak! Befelé haladnak-e, vagy visz-

sza a dinnyetábla irányába?

Néhány perc múlva teljesen váratlanul elcsendese-

dett a menekülők robaja.

Petyus a régebben megbeszélt bagolyhuhogás-jellel

maga köré gyűjtötte a fiúkat. Mihelyt mind a négyen

együtt voltak, a többiekre nem számított, mert ők még

az előbb a tűz irányába futottak, eloltani azt, gyorsan

rendelkezett. Suttogott, ezért az útjukat elálló kukori-

caszárak miatt kissé távolabb állók közelebb furakod-

tak hozzá.

- Ezek vagy egérutat nyertek és kijutottak a kukori-

cásból, vagy meglapultak, s várnak. Mi mindenesetre

tovább üldözzük őket.

- Hogyan? - vágott közbe Gergő.

- Arra mentek, nem? - Egy irányba mutatott.

- Igaz - bólogattak hevesen.

- Tűz alá vesszük azt a részt, és felverjük őket a rej-

tekhelyeikről! Tölts és tüzelj!

Tölteni nem kellett, hiszen mindannyiuknak kezében

volt a kővel töltött csúzli, csak lőni. S ők lőttek.

- Potty...potty...csúúú, platty...

Miután senki és semmi sem mozdult, Petyus újra

megszólalt.

- Állj! Álljunk félkörbe, hogy nagyobb területet ve-

hessünk tűz alá!

Gergő szokása szerint megint ellenkezett.

74

- Hátha távolságon kívül vagy egészen közelben la-

pulnak.

Még be sem fejezte, a fiúknak máris torkukba ugrott a

szívük, ugyanis a közelükben újra megzördült a haraszt.

- Itt vannak! Tűz! - ordított fel elsőként Petyus, mire

a többiek azonnal lőni kezdtek.

- Potty... potty... csúúú, platty!

Nem sokáig, mert a csúzlijaikat zsebre dugták. Do-

rongjaikat, fokosaikat a kezükbe kapták, eddig csak

útban voltak, a hónuk alatt szorongatták, mialatt lőt-

tek, most magasba emelték, és vadul hadonászva, a zaj

irányába futottak.

A levegő fülledt, torokszorongató félelemmel telí-

tett, de volt ebben a félelemben bizonyos izzás is: vad

romantika, feléledő, ősi vadászláz, amely egyre jobban

uralma alá kerítette a fiúkat. Nincs olyan erő, amely

visszafoghatná őket!

A kukoricatáblából, mindig a menekülők után futva,

a dinnyetáblába jutottak. Ott látták meg őket, a felkelő

holdfényben a két menekülő fiatalembert. Ugyanazok

voltak, akiket dinnyelopáson értek.

A menekülők tetemes előnyre tettek szert, Petyusék

mégis beérték volna őket a sík terepen, ha azok kerék-

párra nem pattannak. Kerékpárjuk, a fiúk legnagyobb

elképedésére, a krumpliszárak között hevert.

- Hogy ezt mi nem vettük észre! - suttogták lihegőn

s mérgesen egymásnak.

75

A krumplitábla között keskeny kocsiút vezetett az

erdőbe. A két fiatalember ezen az úton menekült el.

Utánuk lövöldöztek. Többször eltalálták őket és a ke-

rékpárjukat, ám megállásra már egyetlen pillanatra

sem kényszeríthették. Végül abbahagyva az üldözést,

megálltak.

- Ezek jól megetettek bennünket - mérgelődött

Petyus.

- Csak azt nem értem, mikor s hogyan surrantak be

ide nyílt, sík terepen, bringával! - kiáltott fel nyomban

Petyus után Tomi.

Attila eddig hallgatott, most ő is közbeszólt.

- Kilestek bennünket. Meg négykézláb könnyen be-

jöhettek.

- Négykézláb, kerékpárral? Ne hülyéskedj már! - fa-

kadt ki Gergő ingerülten. Még mindig bántotta, amiért

minap megszöktek előlük ugyanezek a tolvajok.

- Mindegy. Valahogyan, csak behatoltak.

Ha nem is nyugodtak meg, elhallgattak. Magukba

fojtották a mérgüket. Ezt a feszültséggel tele csendet

Petyus törte meg.

- Mit csináljunk? Visszamenjünk, vagy várjunk?

A Tarzan-házra gondolt, amit a társai azonnal meg-

értettek.

- Szerintem - vágta rá Gergő, de azon nyomban el is

hallgatott. Lábujjhegyre állt, hogy jobban lásson. Ez-

alatt folytatta: - A tüzet eloltottuk. Várjunk, amíg visz-

szajönnek?

76

A társai is az előbbi tűz irányába lestek, ám nem so-

kat láttak.

- Állj a vállamra - szólt Petyus Attilára. - Tomi, tarts

neki bakot! S nézz jól szét!

Attila, Tomi segítségével pillanatokon belül Petyus

vállán termett, noha a felállás kissé nehézkesen ment,

és szétnézett.

- Semmit, semmit se látok!

- Akkor eloltották - engedett fel Gergő hangja.

- Nem lehetett komoly tűz...

- Szerencsénkre...

- Kihívják a tűzoltókat, botrány, óriási botrány lett

volna!

- Nem csinálhattak nagy tüzet, amikor Hekus Tóniék

kiöntözték a gázolajukat.

Ilyeneket kiabáltak. Egészen addig tanakodtak, míg-

nem a tűzoltó fiúk fel nem tűntek a csillogó holdfény-

ben. A tűhegyen táncoló fiúk eléjük futottak, és nekik

estek a kérdéseikkel.

- Semmi! - közölték nagyképűn. - Mire odaértünk,

csak a parázs, a pernye maradt utánuk. Azt a sok meg-

száradt gazt, amelyet nemrégiben huzigáltunk ki,

gyújtották meg. Sebtében kaparászhatták össze

- A Tarzan-házba is felmentek?

- Persze.

- Nem tettek benne kárt?

- Semmi, semmi baj nincs. Néhány levél perzselőd-

hetett meg, a létra baj nélkül megúszta, ugyanis az a

77

másik oldalon csüng alá, nem érhette el a tűz a vastag

fa törzse miatt - újságolták mindannyian egyszerre.

- Megúsztuk! - ujjongott Hekus Tóni

- Hű, de elgyapáltam volna őket! - harciaskodott

Gergő.

- Én inkább szégyellem magamat. Nyolc fiú, az ti-

zenhat jó szem, semmit, de semmit nem vett észre?

Besétáltak a krumplitáblába, ügyesen eldugták a brin-

gájukat... Mi, ugye semmit sem vettünk észre.

- Bringán menekültek el? - vágott közbe Zsolt.

- Sajnos - közölte Gergő, aki szépen elmondott neki

mindent, amit a tűzoltó fiúk ámulva hallgattak.

Petyus így folytatta:

- Ez még csak hagyján! De az a tűz, a tűz, bent a fá-

nál! Nagyon nagy bátorságra vall. Lebecsültük őket. A

kunyhónál vártuk őket, merthogy a Tarzan-házról nem

tudnak, mire fel ők szépen besétáltak a kukoricásba.

- A hátunk mögött - toldotta meg Gergő.

Petyus tovább beszélt:

- Ezentúl szigorúbban őrizzük ezt a helyet s azt is!

- És kész! - nevetett fel Hekus Tóni.

Jancsi hátba vágta, mire a nevetés valamennyiükre

átragadt. Fiatalos hévvel nevettek, csapkodták egymás

hátát.

- Én azért az egyiket csak fejbe trafáltam - dicseke-

dett Attila. Szeme, mint mindig, mosolygott. Ráadásul

most az öröm tüze is fűtötte.

78

- Az én kövemet sem köszönik meg, az biztos! - tette

hozzá Gergő, komolykodón, kissé dörmögve.

- Megugrasztottuk őket...

Kórusban vágták rá:

- És kész!

Körülöttük csend honolt. Az este megszokott mély

sötétje helyett a fenn ragyogó hold fényes, ezüst lepel-

be burkolta az egész környéket. Az égről két csillag is

lehullt. Ki tudja, hol eshettek le! Mellettük dinnyék

hevertek, meg-megbotlottak bennük...

79

6.

Ezen az éjjelen óriási vihar szakadt a határra.

Nem orvul támadt. Előbb távolról villámlott, mor-

dult fel az égalja, aztán mind közelebb és közelebb ér-

ve a Tarzan-házhoz, egyszer csak teljes erővel rájuk

rontott.

Ketten, Fila Gergő és Kecskés Zoli a kunyhóban, a

többiek fent a Tarzan-házban tartózkodtak.

Mire felébredtek, a hátfejű sárkányhoz hasonlatos

felhők közvetlenül a fejük felől okádták a villámokat.

A határ fölött cikcakkban hosszú fénycsíkok pásztáz-

ták keresztül-kasul a széthasadó eget. Farkuk szélvész

képében paskolta, zörgette, összevissza ráncigálta a

kukoricaszár rengeteget, amely úgy hullámzott, mint a

viharos tenger. Ahány csapás, annyi kukoricaszár zör-

renés, és a közeli erdőből idehallatszó gallyreccsenés.

Az óriási, sok-sok nagybőgőként zúgó szélvihartól

letarolt kukoricásra tarajos, sötét felhők haragja ömlött

szét eső képében. Az óriási tölgyfa sok vihartól meg-

edzett ágai mély hajladozással kerülgették az ítéletidő

óriási csapásait. A letöredező száraz meg nem egészen

száraz gallyak levelestől hullottak alá. A szúette óriási

törzs, mint beszorult, zsírozatlan fakerék, nyikorgott-

jajgatott, dacolt, olykor-olykor mérgesen visszaütött.

A Tarzan-ház karcsú derekú falai részeg sikongással

tűrték az egyre erősödő, himbáló lökéseket.. A fiúk

úgy érezték magukat, mintha viharos tengeren hány-

80

kolódó bárkában kuporognának. Mozgott, ropogott,

összelapult, s kitágult, mint a harmonika. Az egyik

ilyen „harmonikázás” után az ajtó hirtelen kivágódott.

A szélvihar iszonyatos erővel belekapaszkodott, jobb-

ra-balra csapkodni kezdte. Egyszer a házikó falához

vágódott, máskor becsukódott. Az ablak eddig ellen-

állt, de amit a szél nem ért el, megtette a huzat. A kife-

szített nejlonhártya széthasadozott.

A fiúk eddig némán remegtek, apró felszisszenések-

kel rémüldöztek...

Az egyik hatalmas reccsenés s rázkódás után Jancsi

nem bírta tovább. Eddig idegesen kuporgott, s hol a

trombitát, hol a nagybőgőt utánzó szájával riadtan fel-

kiáltott:

- Mindent lesodor! Velünk együtt lesodor a vihar

mindent!

Alig fejezte be, Hekus Tóni, tőle teljesen szokatla-

nul, halálra rémült hangon elordította magát.

A tető nagy részét leszakította a szél. Meglehet, va-

lamelyik nekicsapódott óriási ág sodorta le.

- A tető!

- Húzódjatok odébb! - szólt rájuk Petyus. - Kapasz-

kodjatok bele a maradék tetőrészbe!

- Nem lenne jobb lemászni innét? - kérdezte meg va-

laki.

- Hogyan? - esett neki Petyus.

A társai egymás szavába vágva hangoskodni kezd-

tek.

81

- Azonnal lesodor bennünket a szél!

- Ezt nem ússzuk meg szárazon!

- Nem hát! Én máris eláztam. - Hekus Tóni csak

nem hazudtolhatta meg önmagát.

- Elrepülünk, mint a falevél!

- Végünk van!

Petyus, mintegy ösztönös védekezésként, túlkiabálta

őket.

- Senki ne mozogjon! Kapaszkodjatok meg jó erő-

sen!

Szót fogadtak. Ki-ki mibe tudott, belekapaszkodott.

A villám sűrűn cikázó, fényes íve egy-egy pillanatra

nappali fénybe borította a határt. Most, miután már aj-

tójuk sem volt - az előbbi csapkodás után végleg le-

szakadt s elrepült, s a tető nagy része is hiányzott -

mindent láttak.

- Mi lehet Gergőékkel? - vetette fel két villámlás

szünetében Tomi. - Nézzétek! Olyan a dinnyetábla,

mint a tenger! Felhőszakadás van.

Közbekiabáltak:

- Úsznak, mint az ürgék! - Hekus Tóni volt az.

- És ha megfulladnak?

- Na találj ki marhaságokat! - dörrentett Jancsira

Petyus. - A kunyhó kisebb emelkedésen van. Ha más

nem is, ők megússzák!

Jancsi tovább erősködött. Talán a saját félelméről te-

relte el a figyelmét.

82

- Szerintem, ugyanúgy, mint mi, ők is veszélyben

vannak. Segítenünk kellene nekik!

Hekus Tóni megint közbekiáltott.

- Rendelj helikoptert!

Zsolt túlkiabálta:

- Mi sokkal nagyobb veszélyben vagyunk, mint ők.

Igaza volt Zsoltnak, mert a vihar ebben a pillanatban

teljesen kitépte a kezükből a maradék tetőt és messzire

sodorta. Így az eső, amely eddig nem mindannyiukra

ömölhetett rá, most a hat fiú nyakába folyt. A víz, a

fonott fűzfavessző padlón át, mint ritka lyukú szitán,

csurgott tovább le a földre.

A fiúk ahhoz a védelmet nyújtó oldalhoz húzódtak,

amelyik a fa vastag törzséhez volt erősítve. Itt na-

gyobb biztonságban érezték magukat, mint odébb.

Valaki - az erős morajlás, gallyrecsegés, kukorica-

szár zörgés közepette nem lehetett megállapítani, ki -

túlkiabálta a vihart.

- Szerintem mégis jobb lenne, ha lemásznánk innét.

Vízben állnánk, igaz, de teljesen biztonságban. Innét

minden pillanatban lesodorhat bennünket a vihar!

Előbb két madárfészek is lerepült.

Petyus ráordított.

- Ember! Észnél vagy te? Soha nem jutnánk innét le,

ebben az ítéletidőben.

Alig mondta ki, a tető után a házikó egyik oldala is

leszakadt. Úgy nézett ki most a Tarzan-ház, mint fára

biggyesztett, tető nélküli, óriási madáretető. A padló

83

kissé lefelé hajlott alattuk, amiért, ha nem kapaszkod-

nak jó erősen, menthetetlenül lecsúsznak a mélybe.

Hogy ez is le ne szakadjon, az átnedvesedett lucernát,

volt fekhelyüket, meg minden mást, kilökdöstek a lá-

bukkal. Nemcsak a helyzetük, a szemük elé táruló lát-

vány is riasztó volt. Szinte egyszerre szisszentek fel.

Letarolt kukoricatáblát, óriási víztengert, menekülő

vadállatokat, villámlást, széttöredező sötétséget és sza-

kadó esőt láttak.

- Végünk van! - jajdultak fel szinte egyszerre. Sosem

láttak ilyet, ezért e látvány sokkal nyomasztóbbnak

tűnt, mint volt valójában.

Petyus mindenkit túlkiabált:

- Lapuljunk szorosan a fához! Ha minden leszakad

is, ez a fal teljesen biztonságos. Én magam erősítettem

a fához!

Holott, ő maga is tudta: nem az. Csak a társait biztat-

ta, vigasztalta.

Szerencséjükre a vihar nem sokáig tartott. Így, ha

nehezen is, úgy kapaszkodtak ebbe az egyetlen mara-

dék falba, mint denevérek a ház kéményébe, ha nem is

minden baj nélkül, de megúszták, a több mint riasztó

eseményeket.

Mire minden elcsendesedett, pirkadt.

Egymás után ereszkedtek le a létrán. Nagy szeren-

cséjükre az teljesen sértetlen maradt. Bokáig érő víz-

be, latyakos sárba toccsantak. Hajuk, ruhájuk merő víz

volt. Úgy néztek ki, mint az elázott ürgék. Előbb sor-

84

ban levetkőztek a szemlátomást apadó vízben állva, és

kicsavargatták a ruhadarabjaikat. Annyira vizesek vol-

tak, hogy alig bírták visszahúzogatni magukra.

Kukoricás siralmas képpel vicsorgott vissza rájuk.

Egyes pásztákban, nem mindenhol, csak ahol a vihar

vészes útja végig-végigszántott, a kukoricatövek tőből

kitörve hevertek a vízben. Másokat derékban kapott el

a vihar száguldó, mindent összetörő keze, egy-egy szi-

getnyi részt, nyilván ahol részeges, ihajcsuhajzásos

tánca közben körbe-körbe forgolódott, a sárga földig

letarolt. A vízből kiálló részeken, ilyet sem láttak még

a fiúk, s ki tudja látnak-e valaha az életben, ürgék és

hörcsögök lapultak. Odébb elázott bundájú nyulak

cammogtak. Teljesen kimerítette őket az éjjel átvonuló

vihar. Meg-megálltak, farkasszemet néztek a fiúkkal,

majd visszafogott ügetéssel, a viszonyokhoz képest is,

méltóságos fejtartással, tovább futottak. Úgy paskol-

ták karcsú lábaikkal a latyakot, mintha sekély vizű tó-

ban gázolnának...

Gergő, a többiekkel együtt, eléjük jött. Bajt sejtettek,

azért azonnal elindultak, mihelyt elült a vihar.

- Ti? - kérdezte meg tőle Petyus felemelt hangon.

- Kutya bajunk. Aranyat ér a kunyhó. Hiába lökött

az öreg, mégis van esze. Tudta, hová és hogyan kell

megépíteni a kunyhót. Viszont ti, amint látom teljesen,

eláztatok.

- Mi történt veletek? - esett nekik Zoli, olyan han-

gon, amint az anyja szokta szidás előtt.

85

- Leszakadt a Tarzan-ház. Előbb az ajtó vitte el a

szél, utána a tetőt kapta le a fejünk felől, majd a falak

következtek. Az aljából is csak annyi maradt, amelyen

úgy, ahogy meghúzhattuk magunkat. Holnap kezdhet-

jük újjáépíteni az egészet! - felelték egymás szavába

vágva.

A továbbiakban is erről folyt a szó.

- Érdemes erre a rövid időre?

- Beszéljük meg előtte alaposan!

- Ennyit megér, nem?

- Szerintem ne építsük újjá!

- Olyan, de olyan romantikus volt!

- Mindenüvé elláttunk. Alattunk a végtelen kukori-

catábla, úgy hullámzott a szélben, mint a tenger.

- Az morajlik, ez meg zörgött, ám annak is, minden-

nek vége. Nézzétek meg: hogyan néz ki most!

- Nekem legjobban az a sok vad tetszett. Őzek, és

mennyire közel merészkedtek hozzánk! Nyulak, és az

a sok madárfészek fenn a fán, alig karnyújtásnyira tő-

lünk! - ábrándozott valaki, semmit sem adva az előbbi

szomorú felhívásra.

A kunyhó felé ballagtak, mialatt beszélgettek. Nem-

csak a kukoricatábla, a dinnyeföld is vízben úszott

még, noha sokat apadt a víz, mióta elállt az eső. Mint

ezernyi bója a Balatonban, úgy néztek ki most a ha-

talmas görögdinnyék.

- Maradjunk a kunyhóban. Szerintem az őseink sem

egyeznének bele, hogy ezek után a fán lakjunk, noha

86

el is titkolhatnánk előlük, ám biztosan megtudnák. -

Mindezt Hekus Tóni javasolta, amelyhez némi szünet

után ezt is hozzátette: - Ilyen vihar szerintem nem lesz

többé. Ha a kunyhó ezt kibírta, a többit vígan kiröhö-

gi.

- Mondtam - vágott közbe kissé ingerülten Petyus -,

beszélünk róla! A banda összeül és dönt. Addig törjé-

tek a gógyitokat!

A dinnyetábla és a környéke, a szörnyű vihar után,

sűrű, nehéz ködben úszott. Minden beleveszett a szitá-

ló, őket körülvevő tejszerű felhőkbe. A fák a bokrok, a

kukoricaszárak, az erdő távoli rengetege, még a földön

heverő krumpli- és dinnyeszárak is.

Nyár volt, ezért ez a páraszerű köd nem sokáig tar-

totta magát. A reggeli nap mindent áttörő fényei, ame-

lyek az óriási vihart is szinte sértetlenül átélő, ősi

tölgyfa mögül bújtak elő, mindent, a párát és a vizet is,

eltüntetett a színről.

Egy óra múlva minden, a fiúk kiteregetett ruhája is

megszáradt.

87

7.

A fiúk végül is nem építették újjá a Tarzan-házat.

Ezentúl a bulgár kunyhóban aludtak mind a nyolcan.

Ettől függetlenül továbbra is átjártak az öreg, ősi

tölgyfához. Anti bácsi, a vadőr javaslatára takaros

vadetetőt tákoltak össze az összeszedett, épségben

megmaradt részeiből a patak partján, nem messzire az

úttól.

Ezekben a napokban minden idejüket a dinnye kö-

tötte le. Folyamatosan érett. Naponként kétszer szállí-

tottak, egyszer a pesti piacokra, máskor a felvásárló

helyre. Szedését, mivel az asszonyoknak mostanában

a krumplitáblában akadt sürgős munkájuk, újkrumplit

ástak ki, szedtek fel, Tamás bácsi irányításával a fiúk

végezték.

Úgy megszokták az öreget, mint saját nagyapjukat.

Nemcsak leszedték a dinnyéket, hanem kupacokba

hordták ki az út mellé, ahonnét két teherautó vitte to-

vább. A fiúk a rakodásnál is segítettek.

Ez a munka délutánonként négy óráig is eltartott.

Igaz, délben jó hosszan, általában egy s két órát is pi-

henhettek.

Négy óra után őrködtek.

Ebben az időben főleg az idesompolygó gyerekek

kísérleteztek lopással. Néha, mint a méhek, rajokban

jártak, nemcsak a faluból, a környező, közeli települé-

sekről is a dinnyésbe. Alig győzték elzavarni őket.

88

Esténként, sokszor a mezőőr is velük maradt, sőt

olykor-olykor Tamás Bácsi is besegített nekik...

Petyus, a megfeszített, megterhelő munka ellenére

is, úgy osztotta be őket, hogy ketten-ketten hazaugor-

hassanak a szüleikhez.

Éjjelenként viszont teljesen magukra maradtak. Ket-

tesével váltakozva vigyáztak a dinnyére, ami azt jelen-

tette, hogy ketten vigyáztak, a többiek aludtak. Három

óránként váltogatták egymást.

Két, több elemes, erős fényű elemlámpájuk is volt,

amelyek fényével, autólámpaként, különböző irá-

nyokban, rendszeresen körül-körülpásztázták az egész

dinnyetáblát. Tőre, fokosa, vagy dorongja mindenki-

nek volt.

Ezen az éjjelen Hekus Tóni riasztotta a bandát.

- Lopják a dinnyét! Gyertek gyorsan!

Szép holdvilágos éjjel volt. A hold sárga fénye min-

dent beezüstözött. A földeken heverő dinnyetövek

szétterülő karácsonyfa-díszeknek tűntek. A dinnyék

óriási, aranyozott dióként hatottak. A közeli erdőt

gyémánt hegyoldalnak, a kukoricatáblát óriási leterí-

tett aranypalástnak vélték. A sejtelmesen szétterülő

árnyak mindent átölelő karja egészen a távoli útig

nyúlott, amelyet most nem útnak, hanem hosszú sárga

fénysugárnak képzeltek. A kukoricás szélén három

ezüstnyúl ágaskodott. Meglehet, azon tanakodtak,

hogy a kukoricát vagy a dinnyét válasszák-e, esetleg

átugorjanak a túloldali káposztaföldre. A lucernásban

89

őzek legeltek. A boglyákat elhordták, ezért a tekintet a

végtelenségig elcsúszna, ha bele nem ütközne a ho-

mályba bújó, mégis olyan éles körvonalú patakparti

óriási nyárfákba.

A tolvajok a patakot átívelő kőhíd felől érkeztek.

Lovas kocsival jöttek. Hárman voltak: két férfi és egy,

a dinnyecsőszökkel majdnem egyívású gyerek.

Petyus, a seriff intésére, megbeszélésük szerint, fél-

körben közelítették meg őket. Mire odaértek, a tolva-

jok már eléggé mélyen bent álltak a dinnyetáblában.

Kocsijukat az útszélén hagyták. Annyira elmélyültek a

dinnyék kiválogatásában, hogy a csendben odalopódzó

fiúk egészen megközelítették őket. Le-lehajoltak, meg-

megpaskolták az útjukba akadó dinnyéket. Amelyiket

érettnek vélték, egyszerűen letépték.

Tamás bácsit a hideg is kirázná, ha most meglátná

őket. Mert nála a dinnye csupasz lecibálása több, mint

vétek, az állatkínzáshoz hasonló bűncselekménynek

számított: - Csak késsel, késsel, fiaim, mint a tyúk

nyakát! - Mindig ezt mondta nekik. Ezek kissé meg-

emelték a dinnyét, majd rátapostak az indára és egy-

szerűen letépték.

Csak akkor figyeltek fel: igyekeztek, mert jól tudták,

lopnak, s minél több dinnyét akartak letépdesni, ami-

kor a fiúk már egészen közel értek hozzájuk. Igaz, na-

gyon vigyáztak, hogy ne csapjanak zajt, mert ha korán

felfedezik őket a tolvajok, könnyen elillannak, ők pe-

dig szerették volna nyakon csípni mindannyiukat.

90

A két tolvaj lába néhány tétova, hátráló mozdulat

után a földbe gyökeredzett. Nem így a velük egykorú

fiú, aki felmérve a helyzetüket, azonnal a lovas kocsi-

hoz futott.

- Lopnak. Lopnak! - rivallt rájuk Petyus.

A tolvajok hamarosan magukhoz tértek első megle-

pettségükből. Jól látták, hogy csak néhány serdülő fiú-

val állnak szemben, ezért nekibátorodottan vágták rá:

- Jól látjátok.

Szemmel láthatón felbátorodtak. Ennek ellenére el-

gondolkoztak. Mert igaz, gyerekek, viszont nyolcan

vannak, és eléggé erőseknek, bátraknak látszanak,

nem beszélve a kezeikben szorongatott fokosokról,

dorongokról. Talán odébb is állnak - ezt a fiúk a tolva-

jok tétova hátrálásából tételezte fel, ha az előbbi su-

hanc vissza nem tér. Két vasvillát és egy kaszaszerű

alkalmasságot hozott magával, melyeket, mármint a

vasvillát és a kaszát, sebtében a két elámuló tolvaj ke-

zébe nyomott. A másik vasvillát magának tartotta meg.

A férfiak erre észrevehetőn megbátorodtak. Petyu-

sékat nagyon váratlanul érte ez a fordulat, meghátrá-

lásra mégis egyetlen pillanatig sem gondoltak. Néhá-

nyan, minden eshetőségre készen, úgy, hogy a tolva-

jok jól láthassák, kioldották a tőrtartójuk patent kap-

csolóját. Botjaikat, fokosaikat védekezésre készen a

magasba emelték.

Petyus, a seriff kilépett a sorból. És az előbbinél

sokkal határozottabban rájuk kiáltott.

91

- Azonnal hagyják el a dinnyetáblát!

- Miért? Kik vagytok ti? - kérdezte meg a bajszos, de

alacsonyabb férfi furcsa hangon, nem annyira kíván-

csiságból, inkább kihívásból.

- Dinnyecsőszök - vágták rá a fiúk egyszerre.

- Hm...

Sokáig hallgattak. Ez alatt a kínos hallgatás alatt

kölcsönösen felmérték a helyzetet. Azok hárman, ők

nyolcan voltak. Igen ám, de három közül kettő felnőtt,

négyágú vasvillával és rövid pengéjű kaszával rendel-

keztek. És ott volt a vakmerő fiú is, aki vasvillát szo-

rongatott a kezében. Igaz, náluk is van: négy fokos,

négy bunkósbot és tőrkés mindnyájuknál... Ezt a köl-

csönös felmérést a tolvajok a fiúk meghátrálásának

vélték. Talán igazuk is volt, mert Petyus, mint a banda

seriffje, nem mert a fejével a fiúk felé inteni, ugyanis

ez az intés egyöntetűen a támadás megkezdését jelen-

tené. Nemcsak a tolvajoktól félt, a felelősség nyomta a

vállát: mindenre elszánt tolvajokkal állnak szemben,

akik talán szemrebbenés nélkül leszúrnák őket, vagy

beléjük vágnák a kaszájuk kikalapált, kifent pengéjét.

Az előbbi bajuszos férfi kissé megenyhült mozdula-

tokkal szúrta hátra, a kocsi mellé a vasvilláját, mint-

egy jelezve ezzel, hogy ő máris elásta a csatabárdját.

Egy feltétellel, amelyet azonnal közölt is velük:

- Feldobunk a kocsinkra néhány dinnyét. Mi az ahhoz

- körbemutatott - a rengeteg dinnyéhez képest! Aztán

eltűnünk innét! Gilt?

92

- Nem! - vágta rá, határozottan Petyus. - Lopnak. Ezt

pedig nem úszhatják meg szárazon!

- Márpedig mi elviszünk néhányat!

Ezt a társa, a magasabb, sima képű jegyezte meg.

Mind a hármuk fején volt kalap, zakó kettőjükön, csak

ő állt előttük ingujjban.

- Úgy beszélnek, mintha maguké lenne a dinnyetábla

- szájalt vele tovább Petyus.

- A tiétek? - vágott vissza ingerülten a vasvillát szo-

rongató fiú.

- Nem, a gazdaságé, akinek az alkalmazottai, diny-

nyecsőszei vagyunk.

Az előbbi fiú közelebb lépett. Talán rájuk is ront, ha

az egyik férfi nem csillapítja: Maradj! - Felemelte a

kezét és eléje tartotta. Mire az, ha nem is lépett vissza,

megtorpant, de tovább kiabált:

- Ha közelebb léptek, azonnal belétek döföm a vas-

villámat!

Hangja egyszerre kajánul és fenyegetőn hangzott.

Petyus visszalépett a banda tagjaival egy sorba.

Eközben válaszolt, fokosát mindvégig ütésre készen

tartotta.

- Viszont titeket a fokosaink és a dorongjaink vernek

agyon, ha el nem mentek. Egyetlen tapodtat sem hát-

rálunk!

- Nem félünk tőletek!

- Azt hiszed, mi bemajréztunk? - vágott vissza

Petyus.

93

Gergő, szokásához híven megtoldotta. Egyébként

most először szóltak közbe a fiúk.

- Négy fokos, négy dorong, nyolc tőrkés, két villa és

egy kasza ellenében. Gondolkozzál már, ha nehezedre

esik is, te kis hülye!

A fiúnak címezte, de a felnőtteknek is szólt.

Gergő után többen is bekapcsolódtak a szópárbajba.

Még tovább tartott volna, ha Petyus le nem inti őket.

Nem a kezével, a hangját emelte fel.

- Legyetek nyugodtak, pontosan megszámoljuk hány

dinnyét loptok el!

A bajuszos közbevágott.

- Nem lopunk mi, fiam! Csak elviszünk néhányat. Itt

van, nekünk meg nincs.

- Vegyen a piacon úgy, mint mások!

- Ahhoz, hogy vehessünk, valamit eladnunk is kelle-

ne. Mert a piacra kétféle ember jár. Az egyik vesz, a

másik elad. Mi ezt az utóbbit komáljuk, gyerekeim!

Petyus rákiabált.

- Holnap bejelentjük magukat. Azon kívül, hogy ki

kell fizetniük a dinnye árát, meg is büntetik magukat.

- Hacsak - egészítette kis Gergő -, el nem húzzák in-

nét azonnal a csíkot!

- Azt sem tudjátok, kik s hova valósiak vagyunk! -

kiáltott vissza megint a kamasz fiú. Mást is mond, ha

felnőtt társa le nem torkolja:

- Elhúzzuk, persze, hogy elhúzzuk a csíkot, ha fel-

raktunk néhány dinnyét.

94

Azzal, mit sem törődve velük többé, lehajolt és leté-

pett egy óriási görögdinnyét.

A két férfi szedte, a fiú hordta. Ennek előtte a fiú is

az előbbi férfi - ki tudja ki lehetett neki: apja-e, rokona

- villája mellé, ugyancsak földbe szúrta a vasvilláját, a

sima képű, fiatalabb férfi, pedig melléje dobta a kaszá-

ját.

Petyus közelebb intette magához a fiúkat.

- Mindent hallottatok, mindent láttok. Elszánt embe-

rek - sustorogta a köréje álló fiúknak. - Egymagam

nem vállalhatok felelősséget, viszont, ha ti is akarjá-

tok, megtámadhatjuk őket.

- Mi az, hogy akarjuk-e! - bugyogott Gergő szájából,

a kapásból odadobott válasz. Tovább mondja, ha a

mellette lévő fiú meg nem rángatja a kezét.

- Szégyen lenne, mindenki körberöhögne, cukkolna

bennünket, ha visszakoznánk!

Tőle Tomi vette át a szót.

- Mindent, a veszélyt is magunkra vállaltuk.

Zsolt gondterhelten vakargatta meg a fejét. Bármi-

lyen is volt a helyzet, Hekus Tóni csak nem állhatta

meg szó nélkül: - Ez megint rühös. - Ám az, mit sem

adva rá, gyorsan hozzátette:

- Ez is benne van a pénzünkben.

Rendkívül idegesek voltak, összevissza sustorogtak,

mocorogtak. Petyus felemelte a kezét, mire mindenki

elhallgatott.

95

- Körbefogjuk őket! - rendelkezett gyors szavakkal,

ám máris megtorpant. - Ne... ne körbe, csak félkörbe,

hogy legyen merre elmenekülniük, mialatt kiszorítjuk

őket a dinnyetáblából. Mert ha lehet, a verekedést ke-

rüljük el. Tudjátok, mit jelentene ez?

- Leszúrhatnak bennünket - vágta rá Tomi. Lábai

szokása szerint mozogtak. Izgalmában az előtte heverő

dinnyét rugdalta.

Petyus rábólintott, majd folytatta:

- Ha lehet, kettesével álljunk egymás mellé. Aki felé

szúrnak, ugorjon el, a társa pedig üssön! Bár, a villá-

kat, a kaszát... Szóval álljuk el az útjukat, hogy azok a

hátunk mögé kerüljenek!

- Mindegy, hová üssünk? - szólt közbe valaki idege-

sen.

- Fejbe, hogy ne sántuljon meg - vágta rá Hekus Tó-

ni a maga módján.

A hold egy kis felhő mögé bújt. - Most! Indulás! -

adta ki a parancsot a seriff, mert Petyus most, ide a ko-

ra, oda a kora, hivatala magaslatán állt.

A fiúk szétrebbentek, s félkört vontak a három tolvaj

köré.

Miszl Jancsi párja Hekus Tóni lett volna, ám hiába

leste, kereste a szemével, igaz, nem sokat látott, sehol

sem találta. A nem messze lévő Tomihoz lépett, ő

mellette Zsolt állt, és a fülébe súgta:

- Hekus Tóni elszelelt.

- Bemajrézott?

96

- Gőzöm sincs. Nézem, keresem, ő sehol...

- Menj egyedül, csak kissé hátrább! Majd szemmel

tartunk!

Miután a banda tagjai csatasorba verődtek, Petyus a

megütközött, némán őket leső tolvajokra kiáltott.

- Ki a dinnyésből!

A két férfi, látva a fiúk elszántságát, riadtan hátrább

lépett. Mert azok, ha lassan is, de lépésről lépésre kö-

zeledtek feléjük. Mint a régi filmekben a katonák. Elő-

re szegezett szuronyokkal. A levegőben láthatatlan

dob pergett, kürt harsant, s éles vezényszó csattant.

Holott valóban sem dob, sem kürt, sem vezényszó

nem hangzott fel, csak békabrekegés és tücsökciripelés,

meg az erdőből idehallatszó kuvikolás volt hallható.

Az előbbi három nyúl régen eldöntötte az irányt. A

fénylő szőrű őzek eltűntek a lucernásból. Most a kuko-

ricásban zörögtek, amely zörejt az izgalom kolompo-

lássá erősítette a fiúk éles fülében.

A tolvajok néhány bizonytalan hátráló lépés után

hirtelen megálltak, majd, ledobva a kezükben lévő

dinnyét, a villájukat, a kaszájukat keresőn, igen muris

látványt nyújtva, összevissza forogtak, a most újra fel-

virító holdfényben.

Hiába, nem találták.

Petyus újra rájuk kiáltott.

- Ha nem távoznak önként, támadunk! Másodper-

cenként egy-egy lépéssel közeledünk!

97

- Egyenként kapunk el benneteket, s tudjátok mi lesz

akkor?

- A többiek agyonverik magukat, ha mégis életben

maradnának, akasztófán végzik. Gyerekek vagyunk és

dinnyecsőszök. Maguk ketten felnőttek, s tolvajok!

S a fiúk, ha lassan, ha remegőn is, csak közeledtek

feléjük, amiért egyre jobban összeszűkült a három tol-

vaj körül a félkör. Petyus józan szavai valósággal fej-

be verték őket. A villájukat s a kaszájukat, hiába ke-

resték a szemeikkel, a lábaikkal túrva maguk körül az

indákat, nem találták. Egyébként, hiába világított a

hold, nagy a határ, a szétterülő fényesség korán regge-

li pirkadásnyival sem ért fel.

Nem sokáig dacoltak: szégyen a futás, de hasznos

jelszóval, minden átmenet nélkül, semmivel, senkivel

sem törődően, a kocsijuk felé menekültek.

- Hurrá! - tört fel a kiáltás a fiúk torkából. A mindig

komoly Gergő meg a társai, lelkesedésüktől nekibuz-

dulva, fokosaikkal, dorongjaikkal hadonászva, ha

Petyus nem állja el még idejében az útjukat, utánuk

vetik magukat.

- Maradjatok veszteg!

A tolvajok ez alatt felugráltak a kocsijukra, és gyor-

san a lovak közé csaptak az ostorukkal.

A lovak megugrottak, felnyerítettek és rohanni kezd-

tek.

Zsolt utánuk kiabált.

98

- Nyolc dinnye volt. Megolvastam! - Holott nem ol-

vasott ő meg semmit, alig látott, hallott az idegességé-

től.

- Mindenért megfizetnek - toldotta meg Hekus Tóni,

akit Zsolt ugyancsak megbámult.

- Ezt kár volt mondanod - jegyezte meg Gergő, a tá-

volodó kocsi után lesve, majd kissé letörten ezt is hoz-

zátette:

- Ha nem is teljes kudarc, ám hogy kik voltak...

- De lekonyultál - nagyképűsködött vele Hekus Tó-

ni, mialatt felmutatott valamit. - Egyikük a kezemben

van, ne félj, köpni fog!

Egymás szavait túlordítva ordítozták:

- Személyi igazolvány!

- Csak nem az övéké?

- Honnét szerezted?

Hekus Tóni csak azután felelt, miután alaposan kiél-

vezte a személye köré fonódó dicsőséget.

- Mielőtt csatasorba álltunk, én voltam legközelebb a

kocsihoz. Az ülésen egy zakót pillantottam meg. Oda-

lopóztam és szépen elcsentem. A belső zsebben volt.

Utána a villákat s a kaszát kihúzgáltam, felvettem s

bedobtam, arrébb a nagy fű közé. A hold szerencsém-

re alaposan besegített, éppen akkor bújt be az egyik

kis felhő mögé.

Petyus egyik kezével átvette, másikkal Hekus Tóni

vállára vert.

99

- Te vagy a legbátrabb, s neked volt a legtöbb eszed.

Reggel átadjuk Utasi Pista bácsinak, ő feljelenti őket.

- Azt hittem - veregette meg a vállát Zsolt is, bocsá-

natkérőn lesve rá -, hogy bemajréztál. Ezután Petyus-

hoz fordult: - Jó mondtam, mi? Megfizetik.

- Hónapokig járhatunk a tárgyalásra - jegyezte meg

ellenkezőn Gergő, mert ő most sem tagadhatta meg

önmagát.

- Ez is benne van a bérünkben, nem? - vágta rá He-

kus Tóni nagyvonalúan, majd ezt is hozzátette: - Ott

biztosan nem lesznek majd ilyen nagyképű legények,

bár, ami azt illeti, előlünk is megfutamodtak.

Hekus Tóni szavai fénylettek. Nem csoda, az éjjel

hősének érezte magát. Mindennek jegyében viccesen

hátba verte Zsoltot.

- Most nem vakarod a fejed?

- Ne hülyülj! - vágta rá ő.

Tomi hirtelen elgáncsolta Hekus Tónit, aki hasra

esett, amin a társai jót nevettek.

Hekus Tóni nem sértődött meg. Felállt, leverte ma-

gáról a port, és a többiekhez fordult.

- Ez a hülye meg állandóan rugdos valamit, mint a

ló, azt hiszed, az én lábam is kő?

Ő is el akarta gáncsolni Tomit, de nem sikerült.

Petyus előre indult. A többiek követték. Mialatt bal-

lagtak, a hold nemcsak a dinnyéket, őket is becsoma-

golta a mindent egybeolvasztó ezüstburkába.

100

8.

Augusztus vége volt. A reggelek késtek, az esték ko-

rábban kopogtattak. Azután az emlékezetes, óriási vi-

har óta egyetlen csepp eső sem esett. A föld teljesen

kiszáradt. Cserepes s repedezett volt. A nappalok rek-

kenő forrók voltak, mégis ebben a nyárvégi kánikulá-

ba már az ősz sejtelme is belelopódzott. Az egyre-

másra vonuló madarak hátán ülve indulásra figyel-

meztette a gólyákat, akik egyre nagyobb és nagyobb

csoportokba verődtek a lucernásban...

A levegőben különös hangok úsztak: az a sok furcsa

madárhang volt, amelyeket eddig sosem hallottak.

Hekus Tóni irányításával egyre s másra fogdosták az

ürgéket meg a hörcsögöket. Ezt a következőképpen

tették: Erős fűzfavesszőket nyestek. A vastagabb végét

kihegyezték és a földbe szúrták. A vékonyabb végét

lehajtották, s nem messzire a lyuktól, csak annyira,

hogy vissza ne pattanjon, ugyancsak a földbe erősítet-

ték. Erre vékony drótból hurkot erősítettek és közvet-

lenül a lyuk szájára illesztették. Ha az ürge vagy a hör-

csög beleakadt, a drót megrándult, mire a meghajlított

fűzfa kiszabadulva a földből, felpattant és magával

rántotta a levegőbe a vergődő állatot is...

Kegyetlen dolog volt. Az orvvadászoktól lesték el.

Csak Ősz Anti bácsi, a mezőőr figyelmeztetésére és

korholására: az ürge és a hörcsög, hasznos, kivesző-

félben lévő állat, ezért védett, hagyták abba!

101

A dinnyét kisebb-nagyobb megszakításokkal állan-

dóan szedték, hordták az útszélére kupacokba - attól

függőn, hogy melyik milyen nagy -, egymás kezébe

dobálták vagy adogatták. Még aznap el is szállították.

Zoli és Gergő a teherautón álltak, mert a felrakodás-

nál is segítettek, Gergő kezéből az egyik nagy dinnye

véletlenül visszaesett a földre. Tamás bácsi, aki állan-

dóan a dinnyetáblában tartózkodott és velük együtt

dolgozott, olyan mozdulattal ugrott oda, hogy a fiúk

hátán még a hideg is végigfutott. Ám az öreg, legna-

gyobb meglepetésükre, egyetlen szóval sem szidta

meg őket, sőt rájuk nevetett.

- Nulla, nulla öt, széthasadt a tök.

A feje búbját vakargatva a gyerekekre pislogott zsí-

ros kalapjának széles karimája alól.

- Nem is annyira poshadt, mintha még egyszer pos-

hadtabb lenne. Mert ez bizony - bökött a szétrepedt s a

földön heverő dinnyére: túlérett. Meglékoltatják és

visszadobják. No - kaszált a gyerekek felé -, elfáradta-

tok, tíz perc pihenő. Csapjatok földhöz egy másikat és

tömjétek tele a hasikat!

Azok huzakodtak. Ilyeneket mondtak:

- Nem kell!

- Lassan látni sem szeretem, megcsömörültem a

dinnyétől.

- Unjuk már a dinnyét, Tamás bácsi!

- Ha sajttá változna, talán...

102

Az öreg beléjük fojtva a szót, tovább szőtte gügye

rímeinek rövidke pókhálóit.

- Igaz a dinnye csak víz, de többet ér, mint a tejbe-

gríz!

Nem véletlenül találta ki, a gyerekek aznap tejbe-

grízt kaptak ebédre. Enyhe gúnnyal mesélték el neki,

mert ő nem a majorban ebédelt, hogy mindannyian

otthagyták. Ezelőtt sosem főztek tejbegrízt. Ma is gu-

lyásleves volt a menü, hozzá egy-egy bukta, ám a sza-

kácsnő elszámolta magát, kevesebb buktát sütött.

Ezért történt meg, hogy a gyerekek részére, kapkodón

tejbegrízt készítettek.

Tamás bácsi gyakran mondott ilyen mókás rigmuso-

kat, amin a gyerekek minden esetben jókat nevettek.

Néha fel-felkacagva órákig emlegették egymás között.

Most éppen csak mosolyogtak.

- Nagyon lekonyultatok - jegyezte meg Tamás bácsi,

hosszan fürkészve az arcukat. - Mi történt veletek?

- Holnap szeptember elseje. Délután évnyitó, másnap

rendes tanítás - felelte Zsolt, élénk fejvakargatása köz-

ben.

- Nem szerettek iskolába járni?

Hümmögtek-hámoztak, végül megint Zoli nyögte ki

a választ.

- Itt jobb volt, sokkal jobb volt, Tamás bácsi.

Az öregember erre váratlanul rájuk kiáltott.

103

- Holnap kezdődik az iskola, ahol jókat tanulhatsz,

koma! Ez itt viszont dinnyetábla, mars vissza a teher-

autó platójára!

Miután a gyerekek egymás után felkászálódtak, el-

foglalták előbbi helyeiket, s újra dolgozni kezdtek, az

öreg még nézte őket egy ideig, ezután erősen a lelkük-

re kötötte, hogy jól tanuljanak, és néha látogassák meg

őt, sorban elköszönt tőlük.

Kézfogás közben kérdezte meg Petyustól:

- Nos, seriff, állítólag te mindentudó vagy. Meg tu-

dod-e mondani, melyik tantárgy a legnehezebb?

Az segélykérőn lesett a társaira, akik egymás után

vagdosták rá:

- A kémia.

- Nekem a matek.

- A fizika sem kutya!

- Az orosz

- Mindegyik.

Tovább sorolták volna, ha az öreg csendet kérőn fel

nem emeli a kezét.

- Egyik sem. Az iskolába járás, az a legnehezebb,

gyerekeim! - Nevetett, a maga elnyújtott kríkogó

hangján, dupla röhögésre késztetve a gyerekeket, még

akkor is, amikor megfordult és sietve faképnél hagyta

őket.

A majorba sietett, ahol, amint már jóval ezelőtt beje-

lentette, dolga akadt.

104

A fiúk megállás nélkül dolgoztak. Csak estefelé

hagyták abba, amikor is a kunyhó elé telepedve tűz-

gyújtáshoz készülődtek.

Utasi Pista bácsi most is, mint mindig motorral érke-

zett. Váratlanul tűnt fel, ami nagyon meglepte a gye-

rekeket.

- Találjátok ki, mennyit kerestetek? - kiabálta feléjük

már messziről.

- Fogalmunk sincs - vágták rá többen is, ki-kit meg-

előzve, utánozva, hirtelen felkorbácsolódott, bizsergő

érdeklődésük közepette. Mert a hír lehet kedvező, de

okozhat csalódást is.

- Közel húszezret, de ebben még nincs benne a mai

teljesítményetek.

A fiúk, mint a focisták a berúgott gól után, hirtelen

összeölelkeztek. Egyszerre ugráltak és kiabáltak: Hur-

rá! Ezután elengedték egymást, kezüket ökölbe szorí-

tották, magasba emelték és boldogan megrázták.

- Éljen, éljen!

Utasi Pista bácsi szokása szerint nem szállt le a mo-

torjáról, mert most is, mint mindig sietett. Nem is ma-

radt sokáig. Egy ideig még élvezte a fiúk kitörő örö-

mét, aztán berúgta a motorját.

- Reggel vagy bármikor, mert hallottam, holnap év-

nyitótok lesz, nyolc óra után felvehetitek a fizetésete-

ket. Koltai nénit keressétek a pénztárban! A dinnye-

csőszséget Ősz Anti bácsi veszi át tőletek egyelőre!

105

- Ezután is kijárhatunk délutánonként? Nem pénzért,

csak úgy. Vigyázunk a dinnyére, és segítünk is, ha

kell!

- És a tanulás? - vágott közbe Utasi Pista bácsi.

- Első héten ismételünk, utána is kevés leckét ka-

punk fel egyelőre, és kint is tanulhatunk.

- Gyertek csak. Dinnyét, amennyi belétek fér, tudjá-

tok...! - S azzal elviharzott.

Miután elment, a gyerekek meggyújtották a tüzet.

Körülülték. Viselkedésükön látszott, valósággal lerítt

róluk, mennyire feldobta őket a vártnál magasabb ke-

resetük. Valamennyi mozdulatokon érződött, hogy na-

gyon örülnek.

- Mire költjük el ezt a sok pénzt? - kérdezte meg nai-

van Kecskés Zoli.

Mintha a többiek gondolatát mondta volna ki, a fiúk

élénk beszélgetésbe kezdtek:

- Osszuk szét! Kinek-kinek mennyi jut - javasolta

heves gesztikulálás közben Tomi. És nevetett, mint

mindig. A zsörtölődésre hajló Zoli rá is szólt:

- Azért nem kell vihogni!

- Nem vihogok - vágott vissza Tomi.

A társai nem értettek egyet Tomi javaslatával. Ilye-

neket mondtak:

- No...no!

- Gondolkozzunk rajta!

- Szerintem alaposan meg kell fontolnunk!

106

- Tegyük be az OTP-be, jövő nyárig, de takarékbé-

lyeget is vehetünk rajta! - ezt Zoli javasolta, mély

zsörtölődő hangon, mintha azon mérgelődne, hogy

olyasmin vitatkoznak, ami magától értetődő.

- Igaz is! Úgy beszéltük meg, hogy országjáró kirán-

dulásra megyünk jövő nyáron - komolykodott Gergő.

Petyus, szabályszerűn jelentkezett. Mire a többiek

azonnal elhallgattak.

- Ennyi pénzre nem számítottunk. Legalábbis engem

teljesen váratlanul ért.

- Ez az összeg biztos? - gyanakodott Gergő. - Másfél

hónapig dolgoztunk. Ez a beígért ötszáz forinttal szem-

ben fejenként kétezer forintnál is több lenne. Mert

nyolcszor kettő, az tizenhat... Kétezer ötszáz. Igaz: éj-

jelezés, többletmunka... Egyszóval én: ezer, legföljebb

ezerötszáz forintra számítottam fejenként.

- Csak ennyire? - csodálkozott rá Hekus Tóni, mint-

ha ő valaha is többre gondolt volna.

- A diákokat, általában a gyerekeket nem nagyon fi-

zetik meg. Gondoljatok csak a paradicsomszedésre!

Két hétig szedte az osztályunk tavaly. Az első helyen

végeztünk, mégis a háromnapos kirándulásunk felét is

alig fedezte. Hajtottunk, száraz kaján éltünk... Szürete-

léskor pedig napi húsz-negyven forinttal verték ki az

osztályunk szemét, holott nyomtuk a gombot akkor is.

- Szóval - vette vissza a szót felemelt hangon Petyus

Tomitól - fejenként felmarkolunk kétezer ötszáz forin-

tot. Egy részét szétosztjuk egymás között, a többit ta-

107

karékba tesszük. A mai keresetünkből... - habozott.

Mondja-e, sem, végül csak kivágta: - Terus néni szep-

temberben lesz... Hány éves is lesz, gyerekek?

- Szerintem - vágta rá Jancsi - kilencvenvalahány.

- Öreg, öreg, de ennyi azért még nincs! - töprengett

Gergő.

- Legyen, amennyi! - fojtotta bele a szót Petyus. -

Veszünk neki tortát, rá mit tudom én hány gyertyát!

Ismeritek, olyan pici, vékony gyertyákat...

- Honnét tudod, hogy most lesz a születésnapja? -

kérdezte meg igazi kíváncsisággal Jancsi.

Hekus Tóni váratlanul rámordult:

- Ez megint trombitál a szájával!

Jancsi mit se törődve vele, válaszolt:

- A nyáron említette, amikor behordtuk a szenét.

- Mennyire gyorsan hazavágtuk azt a harminc mázsa

szenet!

Gergő kihúzta a derekát, izmait megfeszítette.

- Van itt muszkli. Nézzétek csak!

- Úgy beszélsz, mintha mi ott sem lettünk volna.

Nemcsak te dolgoztál - önérzeteskedett Jancsi.

Váratlanul Hekus Tóni felé fordult, és pam-pamozni

kezdett a szájával.

- Nem röhögsz?

Tomi túlkiabálta:

- Mivel mennénk az országkörüli túrára?

- Bringán. Így beszéltük meg, nem igaz? - jelentette

ki Hekus Tóni.

108

- Nekem nincs bringám - sajnálkozott csendes szé-

gyenkezéssel Zsolt, miközben megvakargatta a fejét.

Valamivel később ezt is hozzátette: - Nem is lesz egy-

hamar, mert házra spórolunk.

Petyus felállt. Néhány pillanatig izgett-mozgott,

majd a fiúkra szólt.

- Aki egyetért azzal, hogy a torta helyett Zsoltnak

egy... egy, mindegy milyent bringát vegyünk, emelje

fel a kezét!

Zsolt, hol elfehéredett, hol elvörösödött, idegesen rán-

gatódzva, kézzel-lábbal tiltakozott. Ám megszólalni se

nem tudott, se nem maradt lehetősége, mert a fiúk buz-

gón, szinte egyszerre lökték fel a magasba a kezeiket.

Zsolt szégyenlősen lehajtotta a fejét, szemét lesütöt-

te, annyira elérzékenyült, hogy majdnem elsírta magát.

Hosszabb időbe telt, mire a győzedelmesen őt leső tár-

sai bűvkörében, erőt véve magán, végre elrebeghette:

- Köszönöm, de nem fogadom el.

- Megszavaztuk - kiabált rá az egyébként is mosoly-

gós képű Attila, tőle szokatlan hévvel.

- A banda döntése mindnyájunkra, rád is kötelező! -

tette hozzá Jancsi, lerázón, némi fiatalos dölyffel.

- Két feltétellel elfogadom - adta meg magát, sorsába

beletörődötten, némi benső melegséget kisugárzón

Zsolt. - Egy használt bringa legyen!

Még be sem fejezte, Tomi máris közbevágott:

- Brindzik Gyuri három sebességváltós, verseny-

bringája eladó.

109

- Mennyiért adja? - suttogta Zsolt.

- Biztosan nem drágán. Nekünk még abból is enged,

alkudozunk vele egy kicsit!

- Másik - folytatta Zsolt közben -, egy ezrest vonja-

tok le..!

- Nem, nem! A közös pénzből vesszük meg! - erőskö-

dött Petyus a többiek egyöntetű bólogatása közepette.

- Mennyire örült volna Terus néni a tortának! - saj-

nálkozott Zsolt, erősen szégyenkezőn, amiért miatta

nem kaphatja meg.

Tomi, készakarva váltott témát. Zsoltot kímélte, akit

szerinte kellemetlenül érintett a többiek elemi erővel

kitörő nagylelkűsége, holott tévedett, mert Zsolt any-

nyira ellágyult, hogy mostanra tényleg könnybe lábadt

a szeme. Elfordult és titokban letörölte a keze fejével.

Tomi mintha semmit sem vett volna észre, holott jó-

érzésű berzenkedésük közepette mindannyian látták, a

földet rugdalta, és Hekus Tónira mosolyogva tovább

beszélt:

- Pedig én már előre láttam: Terus néni ráncai kisi-

mulnak, szemei ragyognak, úgy megszépül, hogy be-

leesel.

- Hülye! - nevetett fel Hekus Tóni.

A többiek vele együtt vihogtak.

A tűz mostanra szétaprózódott lángjai kis félgömböt

kanyarintottak ki a letelepedő este szürkülő lepléből.

Valaki megpiszkálta, mire a szikrák sok-sok csillag-

szóróként teleprüszkölték a sötétlő eget. S mivel szá-

110

raz gazt is dobott rá, a füst méltóságteljesen emelke-

dett ki közülük, a bársonyos sötétség karjaiba burko-

lódzón, fel a hunyorgó csillagok felé.

- Jól éreztük itt magunkat, igaz? - tört fel ellenállha-

tatlanul a sóhajtás Zoli melléből, amin a társai, jól is-

merve őt, elcsodálkoztak.

- Sok kaland, pénz, izgalmas meló, és dinnye,

amennyi belénk fért!

- Persze, hogy jó volt, csak a csajok hiányoztak. -

Petyusra lesett és kapkodón hozzátette: - Tudom, meg-

fogadtuk: nem beszélünk róluk, ám nekem mégis hiá-

nyoztak.

Tomi, semmit sem adva Hekus Tóni őszinte kifaka-

dására, Zolit utánzó hangon folytatta a megkezdett

csevegést:

- Én szívesen elvállalnám jövőre is. Tarzan-ház egy

óriási, ősrégi tölgyfa közepén. Körülötte kukoricaszár

erdő, és itt ez a kunyhó! Nagyon klassz volt!

Tomit Petyus torkolta le.

- Nem termelnek többé dinnyét. Tamás bácsi öreg és

beteges. Más szakemberük, aki ért a dinnyetermelés-

hez, nincs...

- Tamás bácsi! - nevetett fel Gergő -, hogy is mond-

ta? Hosszú, mégis jól megjegyeztem: - Szervusz tíz!

Hogy vagy húsz? Tisztelem a harmincat, csókolom a

negyvenet. Ötven éves öregapám, aki Hatvanban la-

kik, úgy hetvenkedik azzal a nyolcvan krajcárjával,

111

hogy kilencvenszer úgy nyakon csapom, hogy százat

büssengezik!

- Büssengezik? - nevette ki Tomi. - Bukfencezik.

Mialatt a többiek harsányan nevettek, Attila közbe-

vágta: - Mi is tanultunk ehhez hasonló népi mondáso-

kat. Emlékeztek? Hányadikban is... - húzta a szót el-

gondolkozva, mígnem rávágta: - Megvan, második-

ban. - Lónyerítésként röhögött fel. - Csakhogy nem az

iskolában, nagyapámtól.

- Ne vihogj már, mondd! - bökte oldalba Attila.

- Ötször elmondattam vele, mire megjegyeztem.

Egy, kettő, három, négy, Koca Palya hová mégy? El-

megyek én Vácra. Vasat viszek zsákba. Vasat adom

kovácsnak. Kovács nékem patkót ad. Patkót adom lo-

vamnak. Lovam nékem trágyát ad. - A társai röheje

közben akarta folytatni, ám mivel azok egymásra bo-

rulva nevettek, néhány pillanatra el kellett hallgatnia.

Csak azután mondta tovább, miután kissé elcsitult a

kacajuk: - Trágyát adom földemnek. Földem nékem

búzát ad. Búzát adom molnárnak. Molnár nékem lisz-

tet ad. Lisztet adom péknek. Pék nékem cipót ad. Ci-

pót adom koldusnak. Koldus nékem botot ad. Azzal

úgy végigváglak, hogy menten telecsinálod a gatyádat!

- Felemelte a kezét, hogy lecsillapítsa a társai hangos

jókedvét. - Más változatban is tudom, de az csúnya.

Zsolt a fejét vakargatta, mialatt ráförmedt.

- Nem ismernék rád, ha másként lenne.

112

A többiek még mindig nevettek. Csak azután hall-

gattak el, miután Jancsi átvette a szót.

- Tóni, Tóni púpja kiszaladt az útra - nevetve verte

Hekus Tóni vállát -, kiszaladt az útra. Arra ment egy

katona, a batyuba dobta. Egyik kutya húzta, a másik

tolta, a harmadik azt mondta: Pfuj, de büdös a lyuka!

Hekus Tóni és Jancsi egymásnak estek és lökdösőd-

ni kezdtek. Eközben tréfásan ugratták egymást. A töb-

biek kamaszosan eltorzult, egyszerre visító és brum-

mogó hangon nevettek. Zsolt túlkiabálta őket.

- Meg, ha azt mondtuk neki...

- Kinek? - vágott a szavába Attila -, nagyapádnak,

mert őt emlegetted legutóbb.

- Persze, mert te gyenge agyú vagy. Tóni bácsiról

beszélek, te lüke! - Majdnem átszúrta a szemeivel, mi-

alatt folytatta: - Mondjuk, ma elég sok dinnyét leszed-

tünk, ő mindig így felelt: de nem annyit, mintha még

egyszer annyi lenne.

Gergő még az előbb eltűnt. Most jókora szalonnával

tér vissza, s ellentmondást nem tűrőn a társaira szólt:

- Nyársalunk!

Mindannyiuknak volt nyársalóbotja. Előszedték és

rátűzdelték a felvagdosott szalonnadarabokat, majd

visszatelepedtek előbbi helyeikre a tűzhöz.

Hosszú ideig nyársaltak. A kenyeret Petyus hozta ki

a kunyhóból, szeletelte fel a tőrkésével, nyomta a tár-

sai kezébe. És viccelődtek, heccelődőn húzták egy-

mást...

113

Késő éjjel volt, mire, jóllakottan s utoljára, semmi-

vel sem törődve, a holnapi évnyitójukkal sem, igaz, az

délután lesz, most utoljára, jóllakottan a tűz körüli fű-

be telepedtek, s sorban elaludtak.

Mellettük a tűz maradványai parázslottak, felettük a

csillagok ragyogtak fényesen...