SELMA LAGERLÖF

A HALÁL KOCSISA

ELBESZÉLÉS

GYOMA, 1929

KNER IZIDOR KIADÁSA

A mű elektronikus változatára a Nevezd meg! - Így add tovább! 4.0 Nemzetközi (CC BY-SA 4.0) Creative Commons

licenc feltételei érvényesek. További információk: http://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/deed.hu

Elektronikus változat:

Budapest : Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2017

Készült az Internet Szolgáltatók Tanácsa támogatásával.

Készítette az Országos Széchényi Könyvtár E-könyvtári Szolgáltatások Osztálya

ISBN 978-963-417-247-5 (online)

MEK-17596

2

I.

Az Üdvhadseregnek egyik szegény kis katonája haldoklott.

Tüdősorvadást kapott abból a gyors, heves fajtából és már egy éve küzködött vele. Ameddig

csak bírta, fentjárt és elvégezte rendes kötelességét, de mikor már minden ereje elhagyta, egy

szanatóriumba küldték. Itt néhány hónapig ápolták anélkül, hogy javult volna, végül maga is

belátta, hogy most már vége minden reményének, miért is hazavitette magát az anyjához, aki

saját kis házában lakott a külvárosban. Most ott feküdt abban a szűk szobácskában, melyben

mint gyermek és mint fiatal lány lakott és várta a halált.

Az anyja aggódva, szomorúan üldögélt az ágya mellett, de annyira lefoglalta egész lényét,

hogy lányát a szükséges ápolásban részesítse, hogy még sírni sem volt ideje. Egy nővér, aki a

beteg társa volt munkájában, állott az ágy lábánál és csöndesen sírdogált. Szemei kimond-

hatatlan szeretettel csüggtek a haldokló arcán és amint előtörő könnyei elhomályosították

látását, heves mozdulattal törülte le azokat. Egy alacsony kényelmetlen széken, melyet mindig

magával vitt, bárhová ment is, egy szikár asszony ült, gallérjára nagy vörös „F”* volt kivarrva.

Hiába kínálták meg kényelmesebb hellyel, ő csak a rozoga kis széken akart ülni, mintha ezzel

is figyelmességét mutatná ki a beteg iránt.

Nem közönséges nap volt, mint a többi, hanem óév estéje. Kint az égbolt szürke és nehéz

fellegekkel volt terhes, míg az ember bent ült, azt gondolta, hogy hideg, zord idő van, de ki-

menve meglepően szelíd és langyos volt. A földet nem borította hó. Ugyan egy-két hópehely

lassan hullott az uccára, de azonnal elolvadt. Úgy látszott, mintha nagy hóesés készülne, csak

nem tud nekiindulni. Mintha a szél, meg a hó azt gondolnák, hogy nem érdemes már

fáradozni ebben az óesztendőben, inkább a beköszöntő újévre tartogatják erejüket.

Amint az időjárással, épen úgy volt az emberekkel is. Azok sem tudtak igazán mihez fogni.

Nem volt valami forgalom, úgy kint, mint bent is szünetelt a munka. Szemben a kis házzal,

ahol a haldokló feküdt, egy üres telek terült el, ahol cölöpöket vertek le az új építkezéshez.

Reggel megjelentek a munkások, a szokásos éneklés közben húzták fel a cölöpverőt és aztán

megint lebocsátották. De nem sokáig dolgoztak, hanem hamarosan belefáradtak és otthagyták

az egészet.

Mindennel így volt. Nehány asszony kosárral a karján sietett el a ház előtt, hogy az ünnepre

bevásároljon. Ez a forgalom is csakhamar megszűnt. A gyerekeket, akik az uccán játszadoz-

tak, behívták, hogy ünneplő ruhát vegyenek magukra és aztán bent kellett maradniok. Lova-

kat, teherszállítókocsikat húzva, hajtottak arra felé, hogy a messzi külvárosban lévő istállókba

térjenek s megpihenjenek legalább egy napra. Csendesebb és csendesebb lett, minél inkább

mult a nap és szinte megkönnyebbülés volt minden zaj után, amely elhallgatott.

„Jó, hogy most hal meg az ünnep estén,” mondta az anyja. „Nemsokára semmi zaj nem fog

hallatszani kívülről, ami megzavarná.”

A beteg eszméletlenül feküdt már reggel óta és azok hárman, akik ágya köré gyűltek, akármit

mondhattak, anélkül, hogy megértette volna. De mégis látni lehetett, hogy nem valami néma

kábulat vett rajta erőt. Az arckifejezése a nap folyamán többször is megváltozott. Néha cso-

dálkozó, máskor meg aggodalmas volt, majd könyörgő, majd ismét rettenetesen szenvedő;

most egy idő óta valami erős bosszúság ült ki az arcára, mely azt megnagyította, de egy-

szersmind megszépítette.

* Az Üdvhadsereg neve svédül »Frälsningsarmé«.

3

A szegény kis nővér most annyira nem hasonlított önmagához, hogy a társa, aki az ágy

lábánál állott, odahajolt a többiekhez és azt súgta:

„Nézze csak kapitány! Milyen szép most Edit nővér! Olyan, mint egy királynő!”

A magas nő felállott a székéről, hogy jobban lássa.

Bizony ő nem látta máskép a kis nővért, mint mindig alázatos vídám arccal, amelyet az utolsó

napokig megőrzött, bármennyire fáradtnak és betegnek érezte magát. Nagyon elcsodálkozott

hát az arcának ilyen megváltozásán, hogy nem is ült le ismét, hanem állva maradt.

A beteg kis nővér heves mozdulattal egészen fellökte magát az ágyban, úgy hogy szinte félig

ülve maradt. Homlokára valami leírhatatlan fensőség szállt és bár ajka nem nyílt meg szólás-

ra, mégis úgy tetszett, mintha fenyítő szavakat mondana.

Az anyja ránézett a két csodálkozó nőre. „Ilyen volt az előbbi napokon is”, mondta. „Nemde

ilyen időtájt szokott a körútjára indulni?”

Az egyik nővér rátekintett a beteg kopott kis órájára, mely ott ketyegett mellette az éjjeli

szekrényen.

„Igen,” válaszolta, „ilyenkor szokott elindulni a szegény nyomorultakhoz.”

Hirtelen félbeszakította magát és zsebkendőjét a szeméhez emelte. Amint csak egy szót szólt,

azonnal elfogta a zokogás.

Az anya megfogta a leánya kemény kis kezét és símogatni kezdte. „Bizony szegénykének ke-

mény munkája volt, hogy tisztán tartsa azok oduit és hogy leszoktassa őket szenvedélyeikről,”

mondta bizonyos elfojtott keserűséggel a hangjában. „Ha az embernek ilyen megerőltető

munkája van, akkor nehéz attól a gondolatokat elűzni. Azt hiszi, hogy most is azok között

járkál.”

„Bizony így van az azzal a munkával, amit nagyon szerettünk,” mondta az Üdvhadseregének

kapitánya egész csendesen.

Látták, amint a beteg összehúzta szemöldökét, hogy a ránc azok között mind mélyebbre

vágódott és amint felsőajkát felgörbítette. Csak arra vártak, hogy a szemeit felnyissa végre,

hogy azok is szikrázó haragot löveljenek ki.

„Olyan, mint egy büntető angyal,” mondta az Üdvhadseregének a kapitánya szinte elragad-

tatással.

„Ugyan mi lehet ott a menhelyen épen ma?” csodálkozott a társa és előrehajolt a többiek

között, hogy megsímogassa a haldokló homlokát. „Edit nővér ne törődjék többet velük,”

folytatta és még egyszer végigsímogatta. „Edit nővér már eleget tett értük.”

Úgy látszik, mintha az utóbbi szavak megszabadították volna a beteget a látomástól, mely

eddig egészen elragadta. A feszültség, a felsőbbséges harag elsímult arcvonásaiból. A szelíd

és szenvedő kifejezés, mely egész betegsége alatt uralta, most ismét visszatért.

Felnyitotta a szemét és mikor látta, hogy társa feléje hajol, rátette kezét a karjára és meg-

próbálta még jobban magához húzni.

A nővér alig sejthette, hogy mit jelent ez a gyöngéd érintés, de megértette a szemek könyörgő

pillantását és lehajolt egészen a beteg arcához.

„Holm Dávid,” suttogta a haldokló.

A nővér megrázta a fejét. Nem volt biztos benne, hogy jól hallotta.

4

A beteg most végsőkig megerőltette magát, hogy megértsék. Lassan szótagolva ejtette ki az

egyes szavakat.

„Küld-je-tek Holm Dá-vid-ért...!”

Belenézett a nővértársa szemébe, hogy megtudja, megértette-e? Azután megnyugodva

elcsendesedett és néhány perc mulva ismét távol volt, elfoglalva ugyanazzal, mint az előbb,

valami előtte gyűlöletes jelenettel, mely egész lelkét haraggal és aggodalommal töltötte el.

A nővér felegyenesedett. Már nem sírt többé. Lelki izgalma elűzte a könnyeket.

„Azt akarja, hogy küldjünk Holm Dávidért!”

Úgy látszik, valami rettenetes lehetett a beteg ez a kívánsága. A nagy kapitányt épúgy fel-

izgatta a dolog, mint a társát.

„Holm Dávidért?” ismételte. „Ez lehetetlen. Csak nem engedhetjük meg, hogy Holm Dávid

ide jöjjön a haldoklóhoz!”

A beteg anyja ott ülve figyelte, amint leányának arca ismét felveszi az ítélő bíró szigorú

kifejezését. Most kérdezve fordult a két tanácstalanul álló nővérhez.

„Edit nővér azt akarja, hogy küldjünk el Holm Dávidért,” világosította fel a kapitány, „de mi

azt gondoljuk, hogy ez nem helyes.”

„Holm Dávid?” kérdezte a beteg anyja csodálkozva. „Ki az a Holm Dávid?”

„Az egyike azoknak, akivel Edit nővérnek sok baja volt a menedékhelyen, de az Úr nem

engedte meg, hogy jó útra térítse.”

„Talán ez az Úristen kívánsága, kapitány,” mondta a nővér tétovázva, „hogy utolsó órájában

még egyszer próbáljon reá hatni?”

A beteg anyja szemrehányóan tekintett rájuk. „Teljesen rendelkeztek a lányommal, amíg csak

az élet kis szikrája volt benne. Hadd legyen most teljesen az enyém, amikor meg kell halnia!”

Ezzel az ügy el volt intézve. A nővér ismét elfoglalta helyét az ágy lábánál. A kapitány pedig

leült a kis székre, behunyta szemét és halk imádságba mélyedt. A többiek csak elvétve értet-

tek meg egy-két szót, melyben kérte az Urat, engedje meg, hogy e fiatal nővér lelke békén

távozhassék e földi létből, hogy ne zavarják és ne nyugtalanítsák olyan kötelességek, melyek

e megpróbáltatások világába tartoznak.

Mikor legjobban el volt mélyedve imádkozásába, egyszerre felriadt, mert a nővér vállára tette

a kezét. Hirtelen felnyitotta a szemét.

A beteg ismét eszméletére tért. De most már nem volt olyan szelíd és alázatos, mint az előbb.

Valami a haragos hangulatából ott maradt a homlokán.

A nővér azonnal feléje hajolt és tisztán hallotta a szemrehányó kérdést.

„Miért nem küldött Mária nővér Holm Dávidért?”

Valószínű, hogy a másik ellenvetést akart tenni, de amint beletekintett a beteg szemébe,

visszarettent ettől. „Ide fogom hozni, Edit nővér,” mondta. Azzal mintegy bocsánatkérően

fordult az anya felé. „Sohasem tagadtam meg semmit, amit Edit nővér kért tőlem és ma sem

tehetem azt.”

A beteg megkönnyebbült sóhajtással hunyta le ismét szemeit és a nővér elhagyta a kis szobát.

Ott pedig minden elcsöndesült. A kapitány nagy aggodalmában némán imádkozott. A

haldokló melle nehezebben zilált és az anya közelebb húzódott az ágyához, mintha meg

akarná védelmezni szegény gyermekét a fájdalmaktól és a haláltól.

5

Nehány perc mulva a beteg ismét felnézett. Ugyanaz a türelmetlen kifejezés ült az arcán, mint

az előbb, de amikor meglátta, hogy a társának a helye üres, megértette, hogy kívánsága

teljesülőben van és mindjárt szelídebb lett az arca. Nem próbált megszólalni, de nem is esett

eszméletlen állapotba, hanem ébren tartotta magát.

A külső ajtó felnyílott, mire a beteg majdnem felült az ágyában. Csakhamar megjelent a nővér

a hálószoba ajtajában, melyet épen, hogy kinyitott.

„Nem merek bejönni,” mondta. „Olyan hideg vagyok. Talán Andersson kapitány lesz szíves

és kijön hozzám egy percre?”

Most megláthatta, hogy a beteg minő várakozásteljes pillantással tekint reá. „Nem tudtam

ráakadni,” mondta. „De találkoztam Gustavssonnal és nehánnyal a mieink közül, akik meg-

ígérték nekem, hogy felkutatják. Gustavsson majd idehozza őt Edit nővérhez, ha csak lehet-

séges.”

Alig fejezte be szavait, mire a haldokló behunyta szemeit és elmerült abba a belső látomásba,

mely egész napon át fogva tartotta.

„Most őt látja,” mondta a nővér. A hangja kissé ingerült volt, de aztán megnyugodott.

„Halleluja, ez nem szerencsétlenség, ami történik, hanem az Úr akaratja!”

Lassan visszahúzódott a másik szobába és a kapitány követte.

Kint egy asszony várakozott, aki alig lehetett több harminc évesnél, de arcbőre fakó és ráncos

volt, haja ritkás, alakja lesoványodva, úgy hogy sok öregasszony ebben a tekintetben jobb

karban volt nála. Azután a ruhája is annyira szegényes volt, hogy az ember azt hihette, hogy

talán azért rakott magára ilyen rongyokat, mert koldulni készül.

A kapitány növekvő aggodalommal nézett erre a szegény asszonyra. Hiszen nem is a rongyos

ruhája, nem is kora vénsége volt megdöbbentő, hanem arcvonásainak mozdulatlan merevsége.

Élőlény volt, aki mozgott, járkált és álldogált, de aki még sem volt tudatában annak, hogy hol

is van. Úgy látszott, hogy oly borzasztó szenvedés érte, hogy a lelke fordulópontnál állott.

Minden percben kitörhetett rajta az őrület.

„Ez itt Holm Dávid felesége,” mondta a nővér. „Így találtam őt, mikor felmentem a laká-

sukba, hogy idehívjam Holmot. Ő azonban elment hazulról és a felesége egyedül volt és nem

tudott semmire sem válaszolni, akármit kérdeztem tőle. Nem mertem egyedül hagyni, hanem

ide hoztam magammal.”

„Ez itten Holm Dávid felesége?” kérdezte csodálkozva a kapitány. „Egész biztosan láttam

már őt azelőtt is, de most nem tudtam volna megismerni. Ugyan mi történt vele?”

„Hiszen látni, mi történt vele,” válaszolta a nővér szinte tehetetlen kétségbeeséssel. „A férje

az, aki halálra kínozta.”

A kapitány ismét jól megnézte az asszonyt. Annak szemei kidülledtek üregeikből és a

pupillák makacsul egy irányba néztek. Az ujjait szüntelenül egymásba kapcsolta és az ajkát

idegesen mozgatta.

„Mit csinált vele?” - kérdezte a kapitány.

„Nem tudom. Egy kérdésemre sem tudott válaszolni. Ott ült és mozgatta az ajkát, épen úgy,

mint most. A gyermekek sem voltak otthon és így senkit sem tudtam megkérdezni. Óh

Istenem, hogy ennek épen ma kellett történnie! Hogyan segíthetek rajta most, mikor minden

gondolatom Edit nővéré?”

„Bizonnyal megütötte a férje.”

6

„Valami még borzasztóbb lehetett. Már láttam olyanokat, akiket megvertek, azok még sem

voltak ennyire megkínozva. Nem, ez valami még borzasztóbb lehetett,” mondta fokozott

kétségbeeséssel. „Hiszen láttuk Edit nővér arcán, hogy valami rettenetes történhetett.”

„Igen!” tört ki a kapitányból is. „Most megértjük, hogy ez lehetett, amit látott. És dicsőség és

hála legyen az Úrnak, hogy Edit nővér látta ezt, úgy hogy Mária nővér még idejében

érkezhetett oda! Dicsőség és hála az Úrnak! Bizonyára ez az ő akarata, hogy megmentsük ezt

a szegény asszonyt az őrülettől.”

„De hát mit csináljak vele? Hiszen követ, ha megfogom a kezét, de nem hallja, mikor szólok

hozzá. A lelke távol van. Hogyan tudnók azt visszahozni? Nincsen hatalmam felette. Talán ez

jobban sikerül magának, Andersson kapitány?”

A hatalmas kapitány megfogta a szegény asszony kezét és majd szelíd, majd szigorú hangon

szólt hozzá, de az öntudatnak még csak a nyoma sem látszott annak az arcán.

E hiábavaló erőlködés közben a beteg anyja kidugta a fejét az ajtón. „Edit nyugtalan,”

mondta. „Legjobb, ha bejönnek.”

Mind a két nővér besietett a kis szobába. A beteg ide-oda hánykolódott az ágyában. De nyug-

talansága inkább lelki aggódásból, mint testi fájdalomból eredhetett. Azonnal nyugodtabb lett,

amint látta, hogy társnői ismét bejöttek és elfoglalták régi helyüket, amire behúnyta a szemét.

A kapitány intett a nővérnek, hogy maradjon csak a betegnél, ő maga azonban ismét felállt,

hogy csendben kilopózkodjon a szobából. Ebben a percben kinyílt az ajtó és Holm Dávid

felesége lépett be.

Odament az ágyhoz és megállt öntudatlanul előre meredő szemekkel, mint azelőtt és ujjait

tördelte, úgy hogy szinte ropogtak az ízek.

Hosszú ideig nem lehetett észrevenni, hogy tudja, mit lát, de egyszerre csak kezdett elsímulni

a merevség az arcából. Előrehajolt és lassan közeledett a haldokló arcához.

Valami fenyegető és ijesztő kifejezés szállta meg az asszonyt. Az ujjai szétváltak és meg-

görbültek. A két nővér felugrott, attól tartva, hogy az asszony a haldoklóra veti magát.

Erre a kis beteg nővér felnyitotta a szemét, meglátta a borzasztó, a félig őrült teremtést maga

előtt, felemelkedett az ágyában és megölelte őt a karjaival. Teljes erővel, amire csak képes

volt, magához szorította és megcsókolta az arcát, a homlokát és a száját, miközben suttogta:

„Óh, szegény, szegény Holmné! szegény Holmné!”

A szerencsétlen asszony először vissza akart húzódni, de hirtelen megrázkódott egész testé-

ben. Zokogás tört ki belőle, térdre esett az ágy előtt, fejét még mindig a haldokló arcához

szorítva.

„Sír, Mária nővér,” suttogta a kapitány. „Most már nem fog megőrülni.”

A nővér összeszorította kezében könnyel áztatott zsebkendőjét és erőlködött, hogy hangja

sírásba ne fuljon: „Csak ő, egyedül ő tud ilyesmit tenni, kapitány. Mi lesz belőlünk, ha majd

itt hagy bennünket?”

Ebben a percben a beteg anyja könyörögve tekintett rájuk.

„Igen,” mondta a kapitány, „el kell vinni innét ezt a szegény asszonyt. Az még sem lehet,

hogy a férje itt találja, ha majd ide hozzák. Nem, Mária nővér itt marad a társánál!” folytatta,

mikor látta, hogy a nővér ki akar menni. „Majd én magam veszem pártfogásba az asszonyt

itten.”

7

II.

Úgyezen az óév-estén, de oly későn, hogy már sötét éjszaka volt, három ember ült, és pálinkát

meg sört ivott a nagytemplom kertjében. Leheveredtek az elsárgult pázsitra nehány hársfa

alatt, melyeknek fekete ágai fénylettek a nedvességtől. Délután valamelyik pincében ültek, de

a zárás után kénytelenek voltak a szabadba menni. Jól tudták, hogy óév-estéje van és épen

azért mentek be a templomkertbe. Olyan közel akartak lenni a toronyórához, ahogy csak

lehet, hogy idejében meghallhassák, mikor ihatnak az újév tiszteletére.

Nem ültek sötétben, mert jól megvilágították őket a magas villamos lámpák, melyeknek fénye

az uccáról ráesett a templomkertre. Kettő közülük öreg és lezüllött volt, egy pár igazi útszéli

csavargó, akik belopózkodtak az ünnepekre a városba, hogy az összekoldult pénzből leigyák

magukat. A harmadik legfeljebb harminc és egy nehány éves lehetett. Ez is piszkos és

rongyos ruhában volt, mint a másik kettő, de magas, jól megtermett, úgy látszik még teljes

erőben.

Attól féltek, hogy észreveszik és kikergetik őket, azért szorosan egymáshoz húzódtak, hogy

halkan, szinte suttogva beszélgethessenek. A fiatal férfi viszi a szót, a másik kettő pedig oly

nagy figyelemmel hallgatja, hogy jó darabig érintetlenül hagyják az üvegeket.

„Volt egyszer egy barátom,” mondja a szóvivő, és hangja nagyon komoly, majdnem

titokzatos színezetet kap, mialatt valami gonoszság gyullad ki szemeiben, „aki óév napján

mindig megváltozott. Nem úgy, hogy talán átnézte számadásait és elégedetlen volt az évi

nyereséggel, hanem azért, mert valami veszedelmes és szörnyű dologról hallott mesélni,

aminek áldozatul lehet esni épen ezen a napon. Biztosítom az urakat, hogy csendben és

remegve ült egész reggeltől estig és még egy pohár pálinkát sem mert felhajtani. Különben

nem volt gyászalak, de óévkor kicsalni őt ilyen tréfás kirándulásra épen olyan lehetetlen volt,

mintha az urak brudert akarnának inni magával a tartományfőnökkel.”

„Úgy, az urak csudálkoznak, hogy mitől is félt annyira. Hát ezt nehéz volt kihúzni belőle, de

egyszer mégis csak elmondta nekem. De talán az urak nem óhajtják ezt meghallgatni, éppen

ezen az éjszakán? Talán egy kissé hátborzongató is ilyen templomkertben, ami valamikor

temető volt, vagy hogy gondolják az urak?”

A két csavargó, természetesen, azonnal kijelentette, hogy ők nem tudják, hogy mi fán terem a

kísértetfélelem és így az folytathatta elbeszélését.

„Jobb családból való volt az, akiről most beszélek. Sőt az uppsalai egyetemen is tanult, úgy

hogy valamivel többet tudott mint mi, uraim. És tudják, urak, csak azért tartotta magát józanul

és nyugodtan így óév estéjén, hogy valahogy ne keveredjék verekedésbe, vagy ne érje valami

baleset, hogy ne ezen a napon haljon meg. Avval aztán mitsem törődött, hogy mi történik vele

más napon, csak éppen óévestéjén ne essen halálos bajba, mert azt hitte, hogy akkor kénytelen

lesz a Halál kocsiját hajtani.”

„A Halál kocsiját?” ismételte a két hallgató egyszerre, csodálkozással hangjukban.

A hosszú férfi a maga mulatságára még növeli kíváncsiságukat azzal, hogy még egyszer

megkérdezi, hogy igazán meg akarják-e hallani ezt a történetet itt ahol most ülnek, de csak

azon erősködnek, hogy folytassa.

„Na, ez a barátom egész bizonyossággal azt állította,” folytatta, „hogy van egy nagyon, de

nagyon öreg szekér, olyasféle, amit a parasztok használnak, mikor terményeiket a vásárra

viszik, de hát annyira rozoga, hogy nem is szabadna ilyennek az országúton mutatkoznia. Tele

van csapva sárral meg porral, úgy hogy alig látni, miből is faragták. A tengelye eltörve és a

kerekei annyira lötyögnek, hogy ide-oda zötyögnek, aztán amióta csak elkészült, nem volt

8

megkenve, úgy hogy annyira nyikorognak, hogy az ember belébolondulhat. A szekér alja

korhadt és az ülőkéje rongyos, a karfája félig leszakítva. És ehhez a szekérhez tartozik egy

nagyon, de nagyon öreg ló, amely félszemére vak, sánta és a korosságtól szürke a sörénye

meg a farka. Olyan sovány, hogy a hátgerince mintha fűrész volna és minden egyes bordáját

meg lehet számolni. Aztán pókos is, lusta és makacs és még úgy sem megy előre, mint a

gyermek, mikor csúszkálni kezd. Na és ennek a lónak a kantára is olyan, elnyúzott, elkopott,

elvesztette az istrángját és a kapcsait és most spárgával meg nyírfahánccsal vannak össze-

kötözve. Nyoma sincsen réz vagy ezüst díszítésnek, csak néhány silány és piszkos bojt maradt

meg, inkább csúfságra, mint díszül. A gyeplőszárak is méltóak az egészhez, görcs görcs

mellett és annyiszor kötözték már össze, hogy most már igazán nem lehet tovább javítgatni.”

Félbeszakítja az elbeszélését és kinyujtja a kezét az egyik üveg után, talán inkább csak azért,

hogy a hallgatóságnak időt engedjen, hogy jól átgondolják azt, amit hallottak.

„Az urak talán azt gondolják, hogy az egész nem valami különös,” veszi fel a szót újra, „de

hát, látják, a dolog úgy áll, hogy a hámhoz meg a gyarló gyeplőhöz egy kocsis is tartozik, aki

összegörnyedve ül a rongyos ülésen és úgy hajtja az öreg gebét. Fekete az ajka, szürke az arca

és a szeme fakó, mint egy tört tükör. Hosszú, piszkos fekete köpönyeget hord széles csuk-

lyával, melyet egészen az arcára húz és a kezében egy hosszúnyelű rozsdás sarlót szorongat.

És látják uraim, az az ember, aki ott ül és tartja az összebogozott gyeplőszárakat, nem valami

közönséges kocsis, hanem igen szigorú úrnál van szolgálatban, akit Halálnak hívnak. Éjjel-

nappal kell hajtania az ő parancsára. Alig hogy valaki halálán van, már ott kell lennie, értik

uraim és akkor azonnal jön zörögve nyikorgó öreg szekerével olyan gyorsan, amint sánta

gebéje csak bírja.”

Az elbeszélő ismét elhallgat és kémlelni próbálja a hallgatói arcát. Mikor észreveszi, hogy

azok annyira figyelmesek, hogy jobban nem is kívánhatja, folytatja:

„Az urak bizonyára látták már a Halált lerajzolva és ekkor észrevehették, hogy az többnyire

gyalogolt. De hát ez nem is maga a Halál, hanem csak annak a kocsisa. Mert hát elgondol-

ható, hogy ilyen nagy úr csak a legfinomabb aratást akarja sajátkezűleg elvégezni és a silány

útszéli fűszálakat és dudvákat már csak a kocsisának kell összeszedegetni. De hát most

figyeljék az urak a történet legérdekesebb részét. Igen, hát az úgy van, hogy bár a szekér és a

ló mindig ugyanaz, amely köröskörül poroszkál, de a kocsis már nem ugyanaz. Az mindig az

utolsó ember, aki meghal abban az évben, - az, aki akkor adja ki a lelkét, amikor óév-estéjén a

toronyóra tizenkettőt üt, lesz a Halál kocsisa. Holttestét épúgy eltemetik, mint a többiét, de a

szelleme kénytelen a köpönyeget magára ölteni és kezébe venni a sarlót és kocsizni az egyik

halottasháztól a másikig egy egész éven át, míg fel nem váltják a következő újévkor.”

Elhallgat és gonosz tekintettel néz a két kis férfira. Észreveszi, hogy azok felfelé néznek,

hiába erőlködve, hogy meglássák, mennyit mutat az óra?

„Az óra éppen az előbb ütötte a háromnegyedtizenkettőt,” világosította fel őket, „úgy hogy az

uraknak nem kell attól tartaniok, hogy már itt van a végzetes pillanat. De most már megértik

az urak, hogy mitől is félt az én barátom. Semmi mástól, minthogy akkor kelljen meghalnia,

mikor az óra éppen tizenkettőt üt óévestéjén, és így őt a Halál kocsisává kényszerítsék. Azt

hiszem, hogy ezen a napon mást sem hallott, mint a Halál kocsijának zörgését és nyikorgását.

És tudják uraim, mi a csodálatos az egészben, hogy ő mégis tavaly, éppen óév estéjén halt

meg.”

„Talán éppen éjfélkor halt meg?”

„Csak annyit tudok, hogy óév-estéjén halt meg, de hogy melyik órában, azt nem hallottam.

Na, én előre megjósolhattam neki, hogy éppen ezen a napon fog meghalni, amitől annyira

rettegett. Ha az urak is félnének ettől, úgy akkor hasonlókép járhatnának.”

9

A két kis férfi, mintha előre megállapodtak volna, megragadták az üvegjüket és mindketten

mélyet húztak belőle. Erre aztán lassan és tétovázva kezdenek felkapaszkodni.

„Csak nem akarják az urak megbontani a társaságot, mielőtt az éjfélt elütötte volna?” mondta

az, aki elbeszélte a történetet, midőn észrevette, hogy alaposan megijesztette őket. „Csak nem

hihetem, hogy az urak törődnek ilyen régi dajkamesével? Az a barátom, aki hitt benne, az

igen gyenge legény volt, látják uraim, nem a régi erős svéd törzsből, mint mi. Na, most iszunk

még egyet és üljünk csak le ismét!”

„Na, így már jól van,” mondta, mikor sikerült őket leülésre bírni, „hogy együtt ülhetünk. Ez

az egyetlen hely, ahol nyugton maradhattam egész nap. Akár hová mentem volna is, minde-

nütt elcsíptek volna az Üdvhadsereg katonái, akik azt akarják, hogy látogassam meg Edit

nővért, aki halálán van. Az ember igazán nem teszi ki magát jószántából efajta émelygős

prédikálásoknak.”

A kis emberek, bármennyire is el voltak ázva az utolsó nagy kortyok után, feleszméltek,

mikor Edit nővér nevét hallották emlegetni és megkérdezték, hogy ő-e az, aki a városban a

menedékhelyet vezette. „Persze, hogy ő az,” válaszolta a fiatal ember. „Ő nagyon is kitün-

tetett engem a figyelmével egész éven át. Remélhetőleg nem valami közelebbi ismerőse az

uraknak, így a gyászuk nem lesz felette nagy.”

Úgy látszik a két csavargóban egyszerre csak feléledt azoknak a jótéteményeknek az emléke,

melyeket Edit nővér tanusított irányukban. Határozottan és egyszerre kijelentették, hogy az ő

véleményük az, amennyiben Edit nővér találkozni akar valamelyikkel, bárki legyen is az, úgy

annak kötelessége őt azonnal felkeresni.

„Ú-úgy, ez az urak véleménye,” mondja a harmadik. „Hát el is megyek, ha az urak, akik

valamelyest már ismernek engem, megmondják, hogy micsoda öröme is telnék Edit nővérnek,

ha velem találkoznék.”

A két csavargó közül egyik sem méltatta ezt a kérdést feleletre. Csak tovább ösztökélték,

hogy induljon már és amikor az még mindig ellenkezett és csak ingerkedett velük, olyan

harag fogta el őket, hogy kijelentették, hogy amennyiben nem engedelmeskedik, akkor meg-

verik.

Erre felugrálnak és felgyűrik a kabátujjaikat, hogy támadáshoz foghassanak.

Az ellenfelüket, aki tudatában volt, hogy ő a legnagyobb és legerősebb legény az egész város-

ban, egyszerre csak részvét fogta el ezekkel a gyenge szegényekkel szemben. „Ha az urak ily

módon akarják megoldani a kérdést,” szólalt meg, „úgy, természetesen, állok rendelke-

zésükre. De legyen szabad megjegyeznem, hogy nem jó volna talán az egész dolgot békésen

elintézni, különösen tekintve arra a körülményre, amit az imént beszéltem el az uraknak.”

A berugott csavargók azonban már azt sem tudták, hogy miért haragudtak meg, hanem miután

már harci kedvük felébredt, ökölbe szorított kezekkel vetették rá magukat. Az pedig annyira

biztos volt a fölényében, hogy még csak fel sem kelt a földről, hanem nyugodtan ülve maradt.

Csak kinyujtotta karjait és jobbra meg balra dobta vissza támadóit, akár csak a kutyaköly-

köket. De a kutyakölykök visszajöttek és ekkor az egyiknek sikerült az erős, nagy embert

mellbe löknie. Erre úgy érzi, mintha valami meleg jönne fel a torkából, mely betölti a száját.

És miután tudja, hogy a féltüdeje sorvadásos, sejti, hogy vérömlést kapott. Felhagy a küzde-

lemmel, lefekszik a földre, mialatt a szájából széles sugárban ömlik a vér.

Hát ez magában véve már elég nagy szerencsétlenség, de még nagyobbá lett azáltal, hogy a

társai, mikor megérezték, hogy a meleg vér a kezükre fercsent és látták, hogy az levágja

magát a földre, azt hitték, hogy megölték, miért is futásnak eredtek és ott hagyták egyedül. A

10

vérömlés ugyan lassan elállott, de alig hogy a legkisebb mozdulatot megkísérelte, újból neki

indult.

Az éjszaka nem volt különösen hideg, de amint mozdulatlanul ott fekszik, a puszta földön,

hamarosan kínozni kezdi a nedvesség és a hideg. Eszébe jut, hogy hamarosan vége, ha valaki

nem jön segítségére és ápolásba nem veszi. Miután majdnem a város közepén fekszik és

miután éppen óévestéje van, sok ember van még fent és hallja is, amint járkálnak az uccán,

köröskörül a templomkertnél, de senki sem akar bejönni. Nincsenek messzebb, mint hogy

hallhatja a hangjukat és úgy gondolja, mégis kegyetlenség, hogy neki segítség nélkül kell

elpusztulnia, mikor az mégis olyan közel van.

Ott fekszik és vár egy darabig, de a hideg mindjobban kínozza, és mikor érzi, hogy egyedül

nem bír felkelni, elhatározza, hogy legalább megpróbál segítség után kiáltani.

De most is balszerencse éri, mert abban a percben, mikor segítségért kiált, a toronyóra elkezdi

ütni az éjfélt. Az emberi hangot teljesen elfojtja a hatalmas érchang, úgy hogy senki, de senki

nem hallja. De még csak meg sem ismételheti, mert a vérömlés a megerőltetés után ismét

elfogja. Most az olyan heves, hogy szinte azt kell gondolnia, hogy testének minden csepp vére

ki fog most folyni. „Csak nem fogok éppen most meghalni, mikor az óra éjfélt üt,” gondolja

és ugyanakkor úgy érzi, hogy lassan, mint egy leégett gyertyaszál, kialszik. A sötétségbe és

öntudatlanságba hanyatlik abban a percben, mikor az utolsó zúgó óraütés elhangzik, hirdetve,

hogy az újév beköszöntött.

III.

Alighogy a toronyóra zúgva elütötte a tizenkettőt, rövid és éles nyikorgás hasítja át a levegőt.

Ez a hang rövid időközökben vissza-visszatér, mintha csak valami szekér kenetlen kerekétől

jönne, de sokkal erősebb és kellemetlenebb, mint hogy azt akármilyen öreg szekér létrehoz-

hatná. A hangot szinte rettegés kíséri. Felébreszti a félelmet minden iránt, ami csak szenvedés

és fájdalom.

Szerencse, hogy, úgy látszik, a legtöbben, akik bevárták az újévet, nem hallják. Ha az hallható

lett volna, akkor az a vídám fiatalság, mely most csoportosan sétál fel és alá a piacon és a

templomkert körül és egymásnak boldog újévet kíván, az bizonnyal az örömujjongást jajszóra

váltotta volna fel afelett a sok szomorúság felett, ami most őreá és barátaira vár. Ha az

hallható lett volna, akkor a kis gyülekezet, amely a missziós kápolnában ünnepelte az újévet

és éppen hálaadó zsoltárba kezdett, azt gondolhatta volna, hogy bukott angyalok gúnyolódó

ordítása és visítása keveredett be az énekbe. Ha hallható lett volna, akkor a szónok, aki éppen

pezsgős pohárral kezében, ünnepi lakoma közepette élteti a beköszöntő újévet, elnémult

volna, hogy hallgassa, micsoda hollókárogás figyelmezteti mindannak meghiúsulásáról, amit

remél és óhajt. Ha hallható lett volna, akkor mindazok, akik ébren voltak ezen az éjszakán

csendes otthonukban és ítélkezést tartottak mult évi cselekedeteik felett, éles fájdalmat éreztek

volna saját tehetetlenségük felett és gyengeség lepte volna szívüket.

Szerencse, hogy ezt a nyikorgást csak egyetlen egy ember hallotta és ez az ember is olyan,

akinek szüksége van nyugtalanságra, lelkiismeretfurdalásra és önmegvetésre, ha ugyan még

az lehetséges.

11

IV.

A férfi, aki a súlyos vérömlést kapta, ott fekszik és küzködik, hogy öntudatra térjen. Úgy érzi,

hogy valami költögeti, egy élesen rikácsoló madár, vagy mi lehet, repdes a feje körül. De hát

kellemes és szép pihenésbe merült és sehogysem tudja magát abból kiragadni.

Csakhamar aztán meggyőződik, hogy mégsem madár az, ami rikácsol; az a rozoga szekér az,

amiről a csavargó társainak mesélt, ami most döcög előre a templomkert felé és az nyikorog

és csikorog, úgy hogy nem tud aludni. De félig öntudatlanul, amint ott fekszik, elűzi magától

ezt a gondolatot, hogy az a Halál kocsija volna. Ez csak azért van, mert éppen most járt az

eszében, s azt képzeli, mintha hallaná.

Ismét ájulásba esik, de ez a makacs nyikorgás csak vissza-visszatér hozzá és nem hagyja

nyugodni. Most már tisztában van vele, hogy ez a nyikorgás mégis igazi kocsitól eredhet. Ez

nem valami képzelődés, hanem teljes valóság és így reménye van, hogy annak vége is lesz.

Végre elhatározza, hogy most már igazán fel kell ébrednie. Nincs más kibúvó.

Azonnal észreveszi, hogy még mindig ugyanazon a helyen fekszik és hogy senki sem segített

rajta. Minden ugyanaz, csak azok az éles és rövid csikorgó hangok ne volnának. Úgy tetszik,

mintha nagyon messziről jönnének, de olyan erősek és szinte élesen behasítanak a fülébe,

hogy azonnal tisztába jön azzal, hogy ezek a hangok ébresztették fel.

Magában töprenkedik, vajjon sokáig feküdt-e eszméletlenül, de ez alig lehetséges. Az embe-

rek olyan közel vannak, hogy hallja, amint egymásnak éppen most boldog újévet kívánnak és

ebből azt következteti, hogy alig éjfélutánra jár az idő.

A nyikorgás csak vissza-visszatér és mivel mindig érzékeny volt nyikorgó és csikorgó hang-

gal szemben, úgy gondolja, hogy legjobb volna, ha felkelhetne és elmehetne innét, legalább

nem hallaná ezt a lármát. Legalább is megpróbálhatná. Hiszen most a felébredés után egészen

jól érzi magát. Már nem is érzi, hogy nyílt vérző seb van a mellében. Már nem is fázik, nem is

fáradt többé, nem is érzi a testét, éppenúgy, mint mikor az ember teljesen egészséges.

Még mindig oldalt fekszik, épúgy, mint ahogy levetette magát, mikor a vérömlése megindult,

és most legelőbb is a hátára akar feküdni, hogy kipróbálja, mennyit bír el meggyengült teste.

„Na most óvatosan felkönyökölök,” gondolja, „megfordulok és aztán ismét leülök.”

A férfi hozzá volt szokva, mint mindnyájan, hogy amikor magában azt mondja: „na most ezt

meg ezt teszem,” akkor azt abban a pillanatban meg is teszi. De most az egyszer az a csodá-

latos történt meg vele, hogy a teste mozdulatlan maradt és nem végezte el a neki parancsolt

mozdulatokat. Egyszerűen tehetetlenül fekszik ottan. Csak nem lehetséges, hogy annyi ideig

feküdt, hogy megfagyott? De ha megfagyott volna, akkor már halott volna. Ő pedig él, hiszen

lát és hall. Különben sincsen olyan hideg, hiszen nedves cseppek hullanak a fáról fölötte.

Annyira el volt foglalva azzal, hogy micsoda különös bénultság lepte meg, hogy egy darabig

meg is feledkezett arról a kínzó nyikorgásról. De most újra hallja. „Na, most már csak nem

fogsz tudni elmenekülni ettől a muzsikától, Dávid,” gondolja. „Most már ki kell bírnod, ahogy

tudod.”

Bizony nem könnyű dolog olyan férfinak, aki az előbb még egészségesnek és erősnek érezte

magát, és nem is volt beteg, belenyugodni abba, hogy most mozdulatlanul kell feküdnie.

Minduntalan megkísérli, hogy legalább az egyik ujját megmozdítsa, vagy a szemöldökét

összehúzza. De hát mindez lehetetlen. Szinte azon kezd csudálkozni, hogyan is volt azelőtt,

amikor még tudott mozogni. Úgy érzi, mintha valamiképpen elfelejtette volna ezt a tudását.

Ezalatt a nyikorgás közeledik. Most már nincs olyan messze, hogy tisztán ki ne vehetné, hogy

az, amit hall, egy szekértől származik, amely lassan közeledik a Nagyuccán lefelé a piachoz.

12

Bizonnyal valami nyomorúságos jármű lehet, egész biztos. Most már nemcsak a kerekek

nyikorgását hallja, hanem azt is, hogy a szekér részei zörögnek és amint a ló minden lépésnél

odakoppint a kövezethez. Bizony ez nem hangzik jobban, mintha a Halál kocsija, amitől a

pajtása annyira félt, közelednék felé.

„Mi ketten, Dávid,” gondolja, „nem nagyon szeretjük a rendőrt, de ha most vigyázna és véget

vetne ennek a lármának, úgy igazán megköszönnénk neki.”

A férfi azzal szokott dicsekedni, hogy erős kedélye van, de most attól fél, hogy ha ez a

nyikorgó-muzsika tovább tart, mind azzal együtt, ami vele ezen az éjszaka történt, úgy annak

hamarosan vége lesz. Kellemetlen tépelődései támadnak, hogy ha így találják, amint most

fekszik, azt hiszik, hogy halott, koporsóba teszik és eltemetik. „Mindent, amit majd a megholt

tested körül mondanak, hallani fogsz és az talán nem fog szebben hangzani, mint amit most

hallasz.”

Bizonnyal ez a nyikorgás az, ami arra kényszeríti, hogy Edit nővérre gondoljon, nem éppen

valami lelkiismeretfurdalással, hanem inkább bosszúsággal, hogy valamiképpen mégis

győzelmet aratott felette.

A nyikorgás betöltötte a levegőt és a fülét hasogatta. De azért még sem ébreszt ebben az

emberben bánatot tettei miatt, melyekkel másokat megsértett, inkább csak haragos emlékeket

azokról a kellemetlenségekről és rosszaságokról, melyekkel mások illették.

Mialatt a legjobban sajnálkozik önmaga felett, elcsendesedik a lárma és ő erőlködve hallgató-

zik egy percig. Igen, olyan igaz, mint ahogy él! A szekér leért a Nagyuccából, de nem fordult

le a piac felé. A ló nem csapkodja patáival a kerek uccakavicsokat, hanem homokúton lépked.

Feléje közeledik. Most behajt a templomkertbe.

Afeletti örömében, hogy most talán segítséget kaphat, még egyszer megpróbál felemelkedni.

De ez az erőlködése is úgy végződik, mint az előbbi. Egyedül a gondolatai, melyek még

mozgékonyak.

De vígasztalásul hallja, hogy az öreg szekér tényleg közeledik. Az egész idő alatt a szekér

farészei nyikorognak, zörögnek és a kenetlen kerekek csikorognak és az egész oly nyomorú-

ságosan hangzik, hogy attól kezd félni, hogy az egész szekér darabokra hull, mielőtt még

elérne hozzá, ahol fekszik.

Rettentő lassan mozog és ő, aki egyedül és segítség nélkül fekszik ott, nyugtalankodik és azt

hiszi, hogy több időbe kerül odahajtani, mint tényleg. És hát micsoda szekér lehet az, amely

újév éjszakáján behajt a templomkertbe, hát nem tud ott kívül maradni. Talán a kocsis be van

rúgva, azért veszi ezt az utat. Na, ez aligha lesz segítségére.

„Persze ez a nyikorgás az, ami elkedvetlenít, Dávid,” gondolja. „A kocsi nem tért le a másik

fasor felé, amint azt itt fekve képzeled, hanem egyenesen feléd tart.”

A jármű alig van már pár lépésnyire tőle, de hát ez a borzasztó nyikorgás, ami teljesen bátor-

talanná tette. „Ma este nincsen szerencséd, Dávid,” gondolja. „Meglátod, hogy egy újabb

szerencsétlenség közeledik feléd. Valami súlyos úthenger vagy ilyesmi jön és keresztülgázol

rajtad.”

A következő percben meglátja, hogy mi az, amire várt és bár az nem volt valami kövező

henger, mely azért jött, hogy összetörje, mégis az majdnem halálra ijesztette.

A szemét éppen úgy nem tudja megmozdítani, mint bármely más testrészét, miért is csak azt

láthatja, ami közvetlen előtte van. Amint a nyikorgó jármű közeledik oldalfelől, így csak

darabról darabra látja. Az első, amit meglát, egy öreg lófej szürke sörénnyel és félszemére

vak, mely éppen felé fordult. Azután jön a lónak az eleje, sántán és a hám kitoldozva spárgá-

13

val és nyírfahánccsal és piszkos bojtokkal díszítve. Így aztán látja az egész nyomorult gebét, a

nyomorult járművet eltörött karfájával, rozoga, dülöngöző kerekeivel, közönséges piaci

szekér, de annyira rossz állapotban, hogy senki sem akarna abban valamit szállítani.

A kocsis ott ül az ülésen és pontról-pontra megegyezik azzal a leírással, amit kevéssel ezelőtt

ő maga adott róla. Kezében tartja a gyeplőszárat, amelyen az egyik csomó a másikat követi, a

csuklya le van húzva a szemére, görnyedten ül, mintha olyan fáradtság hajlítaná meg, amelyet

sohasem tud kipihenni.

Mikor a férfi elájult a nehéz vérömlés után, úgy érezte, hogy a lelke elszállt tőle, mint valami

kialvó láng. Most már nem érzi ezt, ellenkezőleg, az most nyugtalankodik, meg-megrázza és

sehogysem tud nyugalomra térni. Azt kellene hinni, hogy mindaz, ami megelőzte a kocsi

megérkeztét, legalább is valami természetfölötti látomásra készítette elő, de ha volt is egy-két

gondolata ebben az irányban, nem sokat törődött vele. És íme, most midőn maga előtt lát

olyasmit, amiről csak mint meséről hallott beszélni, sehogysem tudja összeegyeztetni azzal,

amit eddig átélt.

„Ez még meg fog bolondítani téged, Dávid,” gondolja a zűrzavar közepette. „Nem elég, hogy

a tested tönkre van téve, most meg már az eszedre megy a dolog.”

Az, ami megmenti, az, hogy ebben a percben meglátta a kocsis arcát. A ló megállott éppen

előtte és erre a kocsis is hirtelen felegyenesedett, mintha csak álomból ébredt volna fel. A

köpönyeg csuklyáját fáradt mozdulattal félretolta és fürkésző pillantással tekintett körül. És

eközben a földönfekvő meglátta, hogy az egy régi ismerőse.

„Hiszen ez György,” gondolja magában. „Na, kissé furcsán van kiöltözve, de azért megisme-

rem.”

„Meg tudnád mondani, Dávid, hogy hol is volt ő az egész idő alatt?” folytatja magános

tépelődését. „Azt hiszem, hogy jó egy éve, hogy nem találkoztunk. De hát György szabad

ember, nincs kötve sem asszonyhoz, sem gyerekekhez, mint te, Dávid. Bizonyára hosszú úton

volt, talán egészen az északi sarknál. Bizony, úgy látom, nagyon sápadt és fagyos.”

Még egyszer jól megnézi a kocsist, mert van valami az arckifejezésében, ami idegenszerű. De

mégis csak György, az ő régi pajtása és ivócimborája, nem lehet más. Hiszen megismeri nagy

fejéről és sasorráról, meg hatalmas fekete bajuszáról és kis kecskeszakálláról. Igen, olyan

volt, hogy akármilyen őrmester, na még talán generális is, büszke lehetett volna az arcára; már

csak felismeri régi barátját.

„De hát mit is mondsz, Dávid?” kezdi el újra. „Hiszen azt hallottad, hogy György most egy

éve, épen újév éjszakáján meghalt az egyik stockholmi kórházban? Hát bizony ezt én is

hallottam, de hát nem első eset, hogy mi ketten tévedünk. Mert ez bizony György a maga

teljes egészében. Nézd csak, most meg felemelkedik! Hát nem György ez, esetlen testével,

mely sehogy sincs összhangban marcona, katonás fejével? Na, mit szólsz most, Dávid? Nem

láttad, hogy amikor leugrott a kocsiról, köpenyege annyira szétnyílt, hogy kilátszott alóla a

régi hosszú, rongyos kabátja, amit állandóan hordott? Most is be volt egészen nyakig gombol-

va, mint mindig, Dávid, és nagy vörös nyakkendője ott lobogott az álla alatt, de mellénynek

vagy ingnek nyoma sem látszott, épen mint azelőtt.”

A megbénult egész jókedvű lett. Nevetni szeretett volna, ha ugyan egyáltalában képes lett

volna a nevetésre.

„Ha majd ismét erőre kapunk, Dávid, akkor majd visszafizetjük Györgynek ezt a komédiát.

Hiszen majdnem, hogy halálra ijesztett ezzel a kiöltözködésével, mintha csak dinamitot tett

volna alám. De hát ehhez is olyan fickó kell, mint György, hogy ilyen gebét és szekeret

14

szerezzen és úgy hajtson ide a templomhoz. Még te magad sem tudtál volna, Dávid, ilyen fel-

vonulást rendezni. Most az egyszer György alaposan lefőzött.”

A kocsis odalépett a fekvőhöz és megállva előtte, úgy nézegette. Az arca merev és komoly

volt. Világos, hogy nem tudja, hogy ki fekszik előtte.

„Egy pár dologgal még mindig nem tudok tisztába jönni,” gondolja a fekvő férfi. „Az egyik

az, hogyan tudhatta meg, hogy én, meg a pajtásaim itt heverésztünk a füvön és aztán eszébe

jutott, hogy halálra ijesszen minket. A másik az, hogy merészelt a Halál kocsisának ki-

öltözködni, akitől mindig annyira félt.”

A kocsis most egészen feléje hajol, de még mindig azzal a teljesen idegen arckifejezésével.

„Na, ez a szegény legény sem fog nagyon örülni, ha megtudja, hogy fel kell engem váltania,”

mormogta magában.

Sarlójára támaszkodva, az arcával mind közelebb és közelebb hajol, végre felismeri pajtását.

Egészen lehajol most hozzá és az alkalmatlan csuklyát egészen hátra tolja. „Oh,” kiált fel

megijedve, „hiszen ez Holm Dávid, aki itt fekszik! Na, legalább ettől az egytől megkímélőd-

hettem volna.”

„Hej Dávid, hát te vagy, igazán te vagy!” mondja és eldobja kezéből sarlóját és letérdepel a

fekvő mellé. „Ez alatt az egész esztendő alatt,” folytatja igazi bensőséggel és elszomoro-

dással, „azt óhajtottam, hogy valamiképen alkalmam legyen veled néhány szót váltani, mielőtt

még későn lesz. Egyszer már nagyon is közel voltam ehhez, de te ellenálltál és így nem

mertem hozzád közeledni. Azt hittem, hogy majd most egy óra mulva sikerülni fog, amikor

megszabadulok a szolgálatomból, de hát te máris itt fekszel. Most már késő, hogy figyelmez-

tesselek, hogy vigyázz magadra.”

Holm Dávid feszült csodálkozással hallgatja minden egyes szavát. „Mit akar ez?” gondolja.

„Úgy beszél, mintha halott volna. És hát mikor is volt az, mikor közel volt hozzám, de én

ellenálltam? Na, de igaz!” nyugtatja meg önmagát. „Hiszen neki úgy kell beszélni, ahogy ki

van öltözködve.”

„Nem hiszed, hogy tudom, Dávid,” kezdi el újból a kocsis olyan hangon, mely szinte reszket a

meghatottságtól, „miszerint ez miattam van, hogy ilyen módon kell végezni az életedet? Ha

nem találkoztál volna velem, akkor mindig csendes és tisztességes életet éltél volna. Te meg a

feleséged bizonnyal jómódba jutottatok volna. Fiatalok és szorgalmasok voltatok mind a

ketten, semmi sem állt utatokban. Légy meggyőződve arról, Dávid, hogy nem mult el egyet-

len egy nap sem ebben a végtelen hosszú esztendőben, mikor ne gondoltam volna megbánás-

sal arra, hogy én csalogattalak el munkás életmódodtól és tanítottalak meg az én rossz

szokásaimra! Oh,” folytatja, miközben megsímogatja a barátja arcát, „attól félek, hogy még

gonoszabbul jártál, mint amit tudok! Hogyan vésődhettek volna különben ezek a jelek a

szemed és a szád köré?”

Holm Dávid jókedve türelmetlenséggel cserélődik fel. „Ugyan hagyj már fel ezzel a rossz

tréfával, György!” gondolja. „Menj valakiért, akinek segítségével felemelhetsz a kocsidra és

hajts velem a kórházba oly gyorsan, ahogy csak tudsz!”

„Értem, hogy tudod, micsoda foglalkozásom volt ebben az évben, Dávid,” mondja a kocsis,

„és azt is tudod, hogy micsoda szekér és ló ez, melyen ide jöttem. Azt is fölösleges monda-

nom neked, ki fogja utánam tartani a sarlót és a gyeplőszárat. De, Dávid, jusson eszedbe,

hogy nem én voltam, aki erre a sorsra kiszemelt. Az egész borzasztó év alatt, amely most reád

vár, ne gondold egy pillanatra sem, hogy nekem teljes szabadságom volt, hogy kikerülhettelek

volna ezen az éjszakán. Légy meggyőződve róla, hogy mindent elkövettem volna, csakhogy

ne kelljen neked is végigszenvedni mindazt, amin én átestem!”

15

„Talán ez a György igazán megbolondult,” gondolja Holm Dávid. „Akkor különben meg-

értené, hogy élet-halálról van szó és ez nem megy, hogy ennyit késedelmeskedik.”

Amikor ezt elgondolta, a kocsis kimondhatlan fájdalommal tekintett rá.

„Ne nyugtalankodj amiatt, hogy nem viszlek el a kórházba, Dávid. Amikor már én látogatok

meg egy beteget, akkor késő más orvosért küldeni.”

„Úgy látom, ma éjjel minden ördög és gonosz kiszabadult, hogy bajt csináljanak,” gondolja

Holm Dávid. „Mikor végre jön valaki hozzám, aki tudna segíteni rajtam, úgy az vagy bolond,

vagy rosszakaratú, hogy nem törődik velem, ha itt pusztulok el.”

„Valamire emlékeztetni akarlak, Dávid, ami a mult nyáron történt veled, Dávid,” szólal meg

ismét a kocsis. „Vasárnap délután volt és te az országúton mentél egy széles völgyben, ahol,

amerre csak néztél, nagy szántóföldek és szép tanyák virágzó kertekkel terültek el. Fojtó

meleg délután volt, olyan, amilyen a nyár közepén szokott néha lenni és azt hiszem, magad is

észrevehetted, hogy te voltál az egyedüli vándor az egész környéken. A tehenek csöndesen

kérődztek a ligetekben és nem akarták elhagyni a hűsítő fákat, az emberek pedig egészen

eltűntek. Úgy látszik, házaikba vonultak vissza, hogy megmenekedjenek a forróságtól. Nemde

így volt, Dávid?”

„Lehet,” gondolta a fekvő, „de hát annyit vándoroltam úgy melegben, mint hidegben, hogy

igazán nem juthat minden az eszembe.”

„Mikor a csend a legnagyobb volt, Dávid, akkor egyszerre csak nyikorgást hallottál az úton a

hátad megett. Megfordultál, mert azt hitted, hogy valami szekér közeledik a hátad megett, de

nem láttál semmit. Többször is hátrafordultál és azt gondoltad, hogy soha sem értél meg ilyen

különös dolgot. A kocsizörgést egész világosan hallottad, de nem tudtad, hogy az honnét jön.

Világos nappal volt, kilátással mindenfelé és csend, úgy hogy semmi sem nyomta el a különös

hangot. Nem tudtad megérteni, hogyan hallhatod oly tisztán a kerékzörgést, amikor nem látsz

semmiféle járművet. De semmiképen sem akartad elhinni, hogy valami természetfölötti lehet

a dologban. Ha erre gondoltál volna, akkor megmutathattam volna magamat és akkor még

nem lett volna késő.”

Holm Dávid most mindenre jól emlékezett. Eszébe jutott, hogy akkor tényleg szétnézegetett a

tanyaépületek mögött, meg le az árokba, hogy megtudja, mi követheti nyomon. Végre is

annyira megijedt, hogy bement az egyik tanyába, csakhogy ne hallja többé a zörgést. Mikor

ismét kijött, akkor már minden csendes volt.

„Ekkor az egyszer láttalak az egész éven át,” folytatta a kocsis. „Mindent elkövettem, amit

csak lehetett, hogy meglássál, de nem jöhettem közelebb hozzád, csak épenhogy a zörgést

hallhattad. Úgy mentél el, mint egy vak, mellettem.”

„Igaz, tényleg úgy van, hallottam a zörgést,” gondolja magában Holm Dávid. „De hát mit

akar azzal bebizonyítani? Azt akarja, hogy azt higyjem, miszerint ő hajtott utánam az

országúton? Lehet, hogy elmondtam a históriát valakinek, aki aztán elbeszélte Györgynek.”

A kocsis lehajol feléje és olyan hangon beszél hozzá, mintha valami beteg gyermeket akarna

figyelmeztetni:

„Ez nem használ semmit, hogy ellenkezel, Dávid. Nem lehet kívánni, hogy megértsed, ami

veled történt, de magad is jól tudod, hogy én, aki most veled beszélek, nem vagyok élő.

Hallottad, hogy meghaltam, de nem akartad elismerni. És ha nem is hallottad volna, úgy

láthattad, hogy milyen szekéren jöttem. Ezen a szekéren, Dávid, nem szállíttatnak élők.”

Ezzel rámutat a rozoga szekérre, mely még ott áll a fasor közepén.

„Ne csak a szekérre nézz, Dávid! Nézd meg a fákat is mögötte!”

16

Holm Dávid enged a felszólításnak és mostan kénytelen elismerni, hogy valami olyasmit lát,

amit nem tud megmagyarázni. Látja a fákat a fasor másik oldalán keresztül a szekéren.

„Sokszor hallottad a hangomat azelőtt,” mondja a kocsis. „Az lehetetlen, hogy nem vennéd

észre, hogy most egészen máskép beszélek, mint azelőtt.”

Holm Dávid kénytelen igazat adni neki. Györgynek mindig kellemes hangja volt és ez volt

ennek a kocsisnak is, de mégis most valami különös volt a hangjában. Olyan üresen és tom-

pán hangzott, szinte alig lehetett meghallani. Ugyanaz a zenész volt, aki játszott, de mintha

más hangszert kapott volna.

A kocsis kinyujtotta a karját és Holm Dávid látja, amint egy tiszta vízcsepp esik rá a fáról. A

csepp azonban nem marad rajta, hanem keresztül esik a kezén a földre.

A kavicsos úton egy kis száraz ág hever. A kocsis veszi a sarlóját és keresztül suhint vele a

gallyon. De az nem vágódik ketté, hanem épen marad, mint volt azelőtt.

„Ne próbáld ezt máskép magyarázni, Dávid,” mondja a kocsis, „hanem próbáld megérteni!

Látsz engem és úgy találod, hogy olyan vagyok, mint régen, de ez a test, amit most viselek,

olyan, hogy egyedül azok láthatják, akik haldokolnak, vagy már meghaltak. De azért ne

gondold, hogy a testem az semmi sem. Az a lelkemnek az otthona épenúgy, mint a tiéd vagy

más embernek a teste. Csak ne gondold, hogy az valami kézzel fogható, vagy aminek súlya és

ereje van. Gondolj arra, hogy az olyan, mint egy kép, amelyet a tükörben láthatsz és most

próbáld elképzelni, hogy az kilép a tükörből és tud beszélni, meg mozogni.”

Holm Dávid gondolatai nem ellenkeznek többé. Most már szembenéz az igazsággal és nem

törődik többé, hogy valamiképen elbújjon előle. Egy halott szelleme az, amely vele beszél és

az ő teste is halott. De ugyanakkor, mikor ezt elgondolja, érzi, hogy minő borzasztó harag

forralódik belsejében. „Nem akarok halott lenni,” gondolja, „nem akarok csak puszta látszat

lenni és semmi más. Azt akarom, hogy legyen öklöm, amivel üthetek és szám, amivel

ehetek.” És ezzel a harag sötét és sűrű felhővé gyülemlik benne, amely ide-oda hullámzik és

gomolyodik, de eddig csak neki önmagának okoz fájdalmat, kész azonban kitörni bármely

percben.

„Valamire meg akarlak kérni, Dávid, mert hisz jóbarátok voltunk itt a földön,” mondja a

kocsis. „Te is tudod épenúgy, mint én, hogy minden embernek eljön az órája, mikor a teste

elfárad és elkopik, úgy, hogy a lélek, amely benne lakott, kénytelen azt elhagyni. De akkor a

lélek remeg a félelemtől, hogy átlépjen abba a világba, amit nem ismer. Épenúgy, mint egy

kis gyermek, aki a parton áll és fél bemenni a hullámok közé. Hogy ezt megtegye, biztatást

akar hallani valakitől, aki már volt az örökkévalóságban, akkor megérti, hogy nincs semmi

veszedelem, ekkor aztán elválik. Ilyen hang voltam én egy évig, Dávid és ennek a hangnak

kell neked lenni ebben az évben, amely most jön. És amire kérni akarlak, az, hogy ne ellen-

kezzél azzal, ami meg van szabva felőled, hanem fogadd el alázatossággal, különben nagy

fájdalmat okozol nekem is meg magadnak is.”

A kocsis lehajtja fejét, mikor ezt mondta, hogy benézhessen Holm Dávid szemébe. Úgy

látszik, hogy szinte megijedt mindattól a makacsságtól és ellenállástól, amivel ott találkozott.

„Jusson eszedbe, Dávid,” mondja még nagyobb rábeszéléssel, mint az előbb, „hogy ez

olyasmi, ami elől nem bujhatsz ki. Még eddig ugyan nem sokat tudok afelől, hogyan is állnak

itt a dolgok a másvilágon. Csak épen - hogy is mondjam - határon mentem, de annyit mégis

láthattam, hogy itten nincsen kímélet. Meg kell tenni, ami elő van írva, akár jószántából

csinálja az ember, akár nem.”

Megint belenéz Holm Dávid szemébe, de ott nem lát mást, csak a nagy harag-felhő sötétségét.

17

„Nem tagadom, Dávid,” tör ki most belőle, „hogy ez borzasztó egy foglalkozás, amit valaki

csak kaphat, ezen a rossz szekéren ülni és hajtani ezt a gebét házról-házra. Ahova a kocsi

megérkezik, mindenütt könny és jajveszékelés fogadja, nem lát mást, csak betegséget és

pusztulást, sebeket, vért és más szörnyűséget. De talán ez még kevésbbé nehéz. Borzasztóbb

látni azt, ami belül van, azt, ami remeg és bánkódik és fél attól, ami jön. És még több:

mondtam neked, hogy a kocsis csak a határon áll. Úgy gondolkozik, mint az emberek,

igazságtalanságot és csalódást lát, egyenlőtlen osztályrészt, hiábavaló törekvést és rendetlen-

séget. Nem láthat be olyan mélyen a másvilágba, hogy megtudja, van-e valami értelme és

valami vezető eszméje. Csak olykor lát belőle valamit, különben kénytelen sötétségben és

kétkedésben küzködni előre. És gondold meg, Dávid: csak egy évre van a kocsis arra ítélve,

hogy hajtsa a Halál kocsiját, de az időt nem mérik földi órák és percek szerint, hanem úgy,

hogy mindenhová el kell jutnia, ahová parancsolják, úgy hogy azt kihúzzák, hogy egyetlen

egy év annyi, mint száz vagy épen ezer. És aztán ehez járul még, hogy bár a Halál kocsisa

tudja, hogy csak azt csinálja, amit parancsolnak neki, mégis szégyenli magát, kitaszítottnak

tekinti magát hivatala miatt. De a legborzasztóbb, Dávid, az, hogy a Halál kocsisa útjában

találkozik annak a rossznak a következményeivel, amit földi vándorútján elkövetett, mert

hogyan is kerülhetné ki azokat...”

A Halál kocsisának a hangja szinte sikoltásba ment át és kezeit összekulcsolja kétségbe-

esésében. De ebben a pillanatban észrevehette, hogy csak hideg gúny árad felé egykori

jóbarátja részéről. Összehúzza a köpenyét, mintha fáznék.

„De, Dávid,” folytatja kitartóan, „akármilyen nehéz is, ami reád várakozik, ne ellenkezzél, ha

nem akarod még rosszabbá tenni az egészet úgy nekem, mint magadnak. Mert most már nem

hagyhatlak magadra, de az én feladatom, hogy megtanítsalak a mesterségemre és attól tartok,

hogy ez lesz a legnehezebb, amit rám szabtak. Te ellenállhatsz, ameddig csak jól esik. Itt

tarthatsz engem a bakon hetekig vagy hónapokig, igen, egész a következő újévig. Az én évem

ugyan lejárt, de addig nem kapom vissza szabadságomat, míg meg nem tanítlak, hogy jó-

szántadból végezzed el a hivatalodat.”

Míg a Halál kocsisa beszélt, egész idő alatt ott térdepelt Holm Dávid előtt és minden, amit

mondott, csak erősödött azáltal a bensőség által, mellyel azt kimondta. Még ott maradt egy

percig, hogy figyelje, vajjon szavai jó hatást tettek-e? De egykori barátja el van határozva,

hogy az utolsó percig ellenáll. „Hát meglehet, hogy meghaltam,” gondolja, „ezen mán nem

segíthetek, de senki sem bírhat rá, hogy törődjem a Halál kocsijával meg a lovával. Találjanak

ki valami más munkát a számomra. Ezzel nem akarok foglalkozni.”

A Halál kocsisa fel akar már állani, amikor eszébe jut valami, amit még el akar mondani.

„Jusson eszedbe, Dávid, hogy eddig György volt az, aki beszélt hozzád! De most a Halál

kocsisával lesz dolgod! Azt hiszem, még tudod, hogy kire gondolok, mikor róla beszélek, aki

nem ismer kíméletet.”

A következő percben már egyenesen áll, kezében a sarlóval és a csuklya a homlokára húzva.

„Fogoly, lépj ki börtönödből!” kiáltja magas és csengő hangon.

Ebben a percben Dávid felemelkedik a földről. Nem tudja, hogyan történt, de tényleg ott áll a

földön. Ingadozik, mintha minden forogna körülötte, a fák, a templomfalak, de végre egyen-

súlyba jön.

„Nézz körül, Holm Dávid!” mondja erőteljes hangon. Az pillanatnyi zavarodottságában

engedelmeskedik. Előtte a földön egy hosszú ember fekszik elnyúlva, pompás termet, de

rongyos ruhába öltözve. Ott fekszik piszkosan a vértől és a földtől, körülvéve üres üvegekkel,

piros foltos dagadt arccal, melynek eredeti vonásait szinte nem is lehet felfedezni. A messzi

18

uccai lámpák egy idetévedt fénysugaránál gyűlölködő, gonosz pillantás vetődik vissza a

keskeny szemnyílásokból.

Ez előtt a fekvő alak előtt áll ő maga, szintén jól megtermett hosszú legény. Rajta is ugyanaz a

piszkos és rongyos ruha, mint a halotton. Úgy áll a másik előtt, mint annak hasonmása.

De mégsem igazi hasonmása, mert tulajdonképen semmi. Vagy talán nem is helyes azt

mondani, hogy semmi, hanem csak egy képmás. A másiknak a képe, mintha csak a tükörben

látná és most kilépett az üvegből, él és mozog.

Hirtelen megfordul. Ott áll György és most látja, hogy az is csak semmi, csak egykori

testének a képmása.

„Te lélek, aki elvesztetted uralmadat tested felett abban a percben, mikor az óra éjfélt ütött,”

mondja György, „most fölváltasz engem a hivatalomban. Egy éven át te fogod megszaba-

dítani a lelkeket földi porhüvelyüktől.”

Ezekre a szavakra Holm Dávid feltalálja önmagát. Kitörő haraggal ront rá a Halál kocsisára,

meg akarja ragadni a sarlóját, hogy ketté törje és a köpenyét, hogy szétszakítsa.

De ekkor érzi, hogy kezeit lefogják, a lába kicsúszik alóla. Aztán valami láthatatlant csavar-

nak a csuklója köré, amellyel egymáshoz kötik és épen így a bokáit is.

Aztán felemelik, durván odadobják, mint valami zsákot, a szekér fenekére és ott fekszik,

anélkül, hogy valaki megkérdezné, hogy nem történt-e valami baja.

Erre aztán azonnal megindul a szekér.

V.

Hosszú és keskeny, de meglehetős tágas szoba volt az egyik külvárosi házban, olyan házban,

mely olyan kicsi volt, hogy az egészet elfoglalta ez a hosszú szoba, meg egy kisebb, amit

hálókamrának használtak. A szobát egyetlen egy lámpa világította be, mely a menyezetről

függött alá és annak fényénél látni lehet, hogy minden kedves és otthonias. De ez még nem

elég: a szoba berendezése olyan ügyes, hogy a belépő kénytelen mosolyra fakadni, mikor azt

meglátja. Ugyanis azonnal észre lehet venni, hogy akik benne laknak, úgy bútorozták be,

mintha az az egy szoba egy egész lakás volna. A bejárat a ház keskeny oldalán van és az ajtó

mellett közvetlenül kis tűzhely áll. Ez tehát a konyha és ide gyűjtötték össze mindazt, ami a

konyhaberendezéshez tartozik. A szoba közepe ebédlőnek van berendezve egy kerek asztallal,

néhány tölgyfaszékkel és egy kis szekrénnyel a porcellán és a poharak számára. Ide kell

természetesen számítani a lámpát is, amely a kerek asztal felett függ, de elegendő arra, hogy

megvilágítsa a nappalit is, a szoba legbelső részét a mahagóni dívánnal és a kis asztalkával, a

nagyvirágú szőnyeggel, a díszes fehér cserépbe ültetett pálmával, meg a számtalan fényké-

pekkel.

Akik belépnek ebbe a szobába, azonnal észreveszik, hogy itt bizonnyal nem egyszer tréfát

űznek a berendezéssel. Ha valami jóbarát jön be az uccáról, akkor rendesen odavezetik a

nappaliba és azután bocsánatot kérnek tőle, hogy egyedül hagyják, mialatt nekik a konyhában

van dolguk. Az ebédlőasztalnál, mely olyan közel áll a konyharészhez, hogy oda érezni a

meleget a tűzhelytől, nem egyszer mondogatták nagy komolyan: „Na most már igazán

csengetni kell, hogy jöjjön be a szobalány és szedje le az asztalt!” És ha valamelyik gyerek

sírni kezdett a konyharészben, azzal bolondítgatták, míg végre elnevette magát, hogy ne

sírjon, mert apuka, aki a benső szobában pihen, meghallja.

19

Ilyenfajta gondolatok ébrednek mindenkiben, aki először lép be ebbe a szobába, de azok, akik

most újév éjszakáján kevéssel éjfél után jöttek ide látogatóba, azoknál aligha keletkeztek

ilyenféle könnyű és vídám gondolatok. Ketten voltak, akik bejöttek, lezüllötten és rongyosan,

úgyhogy közönséges útszéli csavargóknak lehetett volna őket tartani, ha az egyik nem viselt

volna fekete köpenyt rongyai felett és nem tartott volna egy hosszú és rozsdás sarlót a

kezében. Biz ez különös felszerelés volt egy csavargó számára és még különösebb volt az a

mód, amellyel a szobába lépett, anélkül, hogy megforgatta volna a kulcsot a zárban vagy csak

egy kicsit is kinyitotta volna az ajtót, nem, hanem egyenesen keresztül ment rajta úgy, ahogy

be volt zárva. A másik embernek nem volt semmi ijesztő jelvénye, a szobába nem is a maga

lábán jött, hanem a másik cipelte valamiképen és sokkal ijesztőbbnek látszott, mint a társa.

Bár keze-lába meg van kötözve és társa megvetéssel dobta le a földre, ahol fekve marad, mint

egy halom fekete rongy és nyomorúság, mégis ijedelmet terjeszt vad dühössége által, mely

kilobban szeméből és amely összeráncolja arcát.

A két férfi beléptekor a szoba nem volt üres. Meglátják, hogy az ebédlőrészben a kerek asztal-

nál egy finom vonású és gyermekesen jámbor tekintetű fiatal ember ül, míg vele szemben egy

kicsit idősebb sovány nő. A férfi piros trikót visel, melyen nagy betűkkel van a mellén át

belehímezve: Üdvhadsereg. A nő egyszerű fekete ruhában van, minden jelvény nélkül, de

kalapja, mely előtte fekszik az asztalon, olyan, amilyent a menedékhely nővérei viselnek és

bizonyítja, hogy ő is az Üdvhadsereg katonái közé tartozik.

Mindketten kétségbe vannak esve. A nő csendesen sírdogál és olykor-olykor megtörli szemeit

nedves és gyűrött zsebkendőjével. Mindezt olyan nyugtalanul teszi, mintha a könnyei akadá-

lyoznák valami munkában, amit el szeretne végezni. A férfi szemei is vörösek a sírástól, de

nem akarja magát átengedni a bánatának másnak a jelenlétében.

Néha szólnak egymáshoz egy-egy szót és ezekből a szavakból következtetni lehet, hogy gon-

dolataik ott járnak a másik szobában a betegnél, akit magára hagytak, hogy az anyja egyedül

lehessen vele. De bármennyire is lefoglalja minden gondolatukat a beteg, mégis csak csodála-

tos, hogy egyikőjük sem veszi észre a két férfi jelenlétét. Igaz, hogy azok teljesen csendben

vannak, az egyik egyenesen áll, az ajtófélfának támaszkodva, a másik ott fekszik ledobva a

lábainál, de azok ott az asztalnál bizonyára csodálkoztak volna ezeken a vendégeken, akik zárt

ajtón jöttek be az éjszaka kellős közepén.

Legalább is a fekvő alak csodálkozik, hogy nem egyszer néznek arra felé, ahol a társa meg ő

van, anélkül azonban, hogy észrevennék őket. Ami őt illeti, mindent jól lát és amikor most

keresztül hajtottak a városon, minden épen olyannak látszott, mint mikor emberi szemmel

látta, de őt magát senki sem vette észre. Tehetetlen dühében arra is gondolt, hogy megijeszti

ellenségeit azáltal, hogy megmutatja magát nekik mostani állapotában, de hiába, sehogysem

tudta magát láthatóvá tenni.

Még soha sem volt ebben a szobában, de jól ismeri azt a kettőt, akik az asztalnál ülnek és

ezért semmi kétsége nem volt afelől, hogy hol is van. Hogyha valami növelheti haragját, úgy

épen ez az, hogy most akarata ellenére oda cipelték, ahová tegnap egész nap nem akart

elmenni.

Egyszerre az Üdvhadsereg katonája hátra tolja a székét. „Már elmult éjfél,” mondja. „A

felesége azt hitte, hogy ilyentájt biztosan haza fog jönni. Talán még egyszer felmegyek hozzá

és megpróbálom lehívni.”

Azzal lassan és kedvetlenül feláll, megfogja a felöltőjét, mely ott függött a széken, a háta

megett, hogy felvegye.

20

„Megértem jól, hogy Gustavsson úgy találja, hogy nem sokat ér utána menni,” mondja a fiatal

nő még mindég küzködve a sírással, mely el akarja fojtani a hangját, „de Gustavsson

gondoljon arra, hogy ez az utolsó kívánsága Edit nővérnek.”

Az Üdvhadsereg katonája megáll, épen, mikor már a kabátujjába akarta dugni a karját. „Mária

nővér,” mondja, „az igaz, hogy ez az utolsó szolgálat, amit Edit nővérnek tehetek, de mégis

azt kívánom, hogy Holm Dávid ne volna otthon, vagy ne akarna velem ide jönni. Már több

ízben kerestem őt ma és kértem is, hogy jöjjön velem, amint azt Andersson kapitány meg-

parancsolta, de az egész idő alatt örültem, hogy nemet mondott és hogy sem nekem, sem

másnak nem sikerült őt idevezetni.”

A fekvő alak összerezzen, mikor a nevét hallja emlegetni és gúnyos nevetés terül szét az

arcán. „Ennek, úgy látszik, több esze van, mint a többinek,” mormogja.

A nővér feltekint az Üdvhadsereg katonájára és élesen, anélkül hogy hangját a sírás elfojtaná,

ezt mondja: „Legjobb volna, ha Gustavsson úgy adná át Holm Dávidnak az üzenetet, hogy az

megértené, hogy azonnal ide kell jönnie.”

Az Üdv katonája olyan arccal megy az ajtó felé, mint aki engedelmeskedik, de minden

meggyőződés nélkül. „Hát akkor is hozzam ide, ha holtrészeg?” kérdezi már egészen az ajtó

mellől.

„Hozza ide, Gustavsson, akár élve, akár holtan, mondtam már egyszer! Itt lefeküdhet és

kialudhatja a részegségét a legrosszabb esetben. A legfontosabb, hogy rátaláljunk.”

Az Üdv katonája már megfogta az ajtókilincset, amikor hirtelen megfordul és mégegyszer

visszamegy az asztalhoz. „Nem szeretem, hogy egy ilyen alak, mint ez a Holm Dávid, ide-

jöjjön,” mondja és arca egészen elsápad az izgalomtól. „Mária nővér szintén jól tudja, hogy

micsoda alak az. Azt gondolja Mária nővér, hogy illik az ide? Azt gondolja Mária nővér, hogy

az illik oda be?” folytatja és ujjával rámutat a kis tapétaajtóra a szoba nappali részében.

„Hogy hát én mit gondolok...” kezdi a nővér, de a másik nem engedi, hogy tovább folytassa.

„Hát nem tudja Mária nővér, hogy az csak bolondot fog űzni belőlünk? Azzal fog dicsekedni,

hogy az egyik nővér olyan szerelmes volt bele, hogy nem tudott meghalni addig, míg meg

nem láthatta.”

A nővér hirtelen föltekint és ajkai gyors válaszra nyílnak, de hirtelen összeharapja és elgon-

dolkozik.

„Nem tűrhetem, hogy az így beszéljen róla, különösen akkor, mikor már meghalt!” tör ki az

Üdvhadsereg katonájából.

Rögtön erre jön a nővér válasza komolyan és nyomatékosan. „Biztos benne Gustavsson, hogy

Holm Dávidnak igaza volna, ha ezt mondaná?”

A fekvő és megkötözött alak az ajtónál megrándul és szinte öröm tölti el ezeknél a szavaknál.

Nagyon meg van lepve és feltekint Györgyre, hogy lássa, vajjon az észrevette-e mozdulatát. A

Halál kocsisa azonban egészen mozdulatlanul áll ottan, Holm Dávid a biztonság kedvéért

néhány szót mormog, hogy milyen kár, hogy ezt nem tudta, mikor még élt. Ezzel aztán el-

dicsekedhetett volna cimborái előtt.

Az Üdv katonája annyira megzavarodott attól, amit hallott, hogy a szék támlája után kapott.

Az egész szoba táncolni kezdett a szeme előtt.

„Hogy mondhat Mária nővér ilyent?” kérdezi. „Csak nem gondolja Mária nővér, hogy azt

higyjem...”

21

A kis nővér nagyon fel van indulva. Kezében szorongatja zsebkendőjét, mialatt beszél és

minden szót gyorsan és hevesen mond ki, mintha nagyon is sietős volna, nehogy a

megfontoltság megakadályozza kimondásukat.

„Hát ugyan kit szeretne mást? Mi ketten, Gustavsson és a többiek, akik megismerhettük,

mindnyájunkat megtérített és megnyert. Mi nem tudtunk neki ellenállani. Mi nem nevettük ki,

nem gúnyoltuk ki. Miattunk nem kell bánkódnia vagy lelkiismeretfurdalást éreznie. Sem én,

sem maga, Gustavsson, nem oka annak, hogy ő most ott fekszik, ahol fekszik.”

Az Üdv katonáját megnyugtatta ez a kitörés.

„Nem tudtam, hogy Mária nővér a bűnöshöz való szeretetet értette.”

„Nem azt értettem, Gustavsson.”

Ennél a határozott kijelentésnél az egyik szellemalakot ismét átjárja az öröm érzése, amit

maga sem tud megmagyarázni. De attól tartva, hogy haragja, fékezetlen akaratossága, hogy

mindenképen ellenálljon, talán lehül, igyekszik ezt az örömérzést azonnal elfojtani. Azt hitte,

hogy itt valami meglepetés vár reá, de látja, hogy ismét csak prédikációkkal fogják traktálni.

Na, majd a jövőben jobban fog vigyázni.

Mária nővér ott ült és ajkait harapdálta, hogy legyőzze felindulását. Most aztán hirtelen

elhatározta magát. „Nem tesz semmit, ha elmondom Gustavssonnak,” mondja. „Most már

igazán nem tesz semmit, hiszen úgyis meghal. Ha Gustavsson le akar ülni egy darabig, úgy

megmagyarázom, hogy mit is gondolok.”

Az Üdv katonája ledobja köpönyegét és leül az asztalhoz. Szó nélkül ül ottan és nézi a

menedékhely nővérét hűséges szelíd szemeivel.

„Először el kell mondanom Gustavssonnak, hogy is töltöttük el a mult óév estéjét Edit nővér

meg én,” mondja. „A mult ősszel történt, hogy a főhadiszálláson elhatározták, hogy menedék-

helyet létesítenek itt a városban és minket kettőnket küldtek ki annak berendezésére. Bizony

rengeteg dolgunk volt, de a testvérek és a nővérek segítettek nekünk, amennyit csak tudtak és

a mult óévestéjén annyira voltunk, hogy be is költözhettünk. A konyha és a hálószobák már

rendben voltak és reméltük, hogy újév napján meg is nyithatjuk a menedékhelyet, de nem

lehetett, mert a sterilizáló kemence, meg a mosókonyha még nem voltak készen.”

A nővér eleinte alig tudta visszafojtani sírását, de elbeszélés közben mindjobban eltávolodva a

jelentől, sírókedve is csökkent és hangja mind tisztábbá vált.

„Gustavsson még ebben az időben nem volt tagja a hadseregnek,” mondja, „különben velünk

ünnepelte volna az újesztendőt. Néhány testvér és nővér meglátogatott minket és mi meg-

kínáltuk őket teával, első ízben az új otthonban. Gustavsson nem is képzeli, milyen boldog

volt Edit nővér, hogy felállíttatta ezt a menedékhelyet ott, ahol otthon volt, ahol minden

szegény embert ismert és tudta, hogy kik szorulnak rá. Ott járkált és nézegette az ágytakarókat

és a matracokat, a fehérre meszelt falakat és a ragyogó konyhaedényeket, olyan örömmel,

hogy mi kénytelenek voltunk nevetni rajta. Úgy örült, mint egy kis gyermek, amint azt

mondani szokták. És Gustavsson tudja, hogyha Edit nővér örül, akkor a többiek is örülnek.”

„Halleluja, jól tudom,” mondta az Üdvhadsereg katonája.

„Az öröm addig tartott, míg a társaink ott voltak,” folytatja a nővér, „de amint elmentek,

nehéz szorongás szállta meg, amiatt a sok rosszaság miatt, ami a világon uralkodik és azt

mondta nekem, hogy imádkozzak vele együtt, hogy az ne hatalmaskodjon el felettünk. Erre

letérdepeltünk és imádkoztunk a menedékhelyünkért és önmagunkért és mindazokért, akiken

segíteni akarunk. És épen midőn imádságba elmélyedve térdepeltünk, valaki csengetett a

kapun.”

22

„A társaink épen most mentek el. Azt mondtuk egymásnak, hogy talán valamelyik közülök itt

hagyott valamit és most visszajött érte. De biztonság kedvéért mind a ketten lementünk a

kapuhoz. Mikor kinyitottuk, nem láttunk ott egy barátunkat sem, hanem egy olyan alakot,

kinek kedvéért a menedékhelyet alapítottuk.”

„És elmondhatom Gustavssonnak, hogy az, aki a kapuban állott rongyosan és részegen, hogy

csak ide-oda ingadozott, oly rémes volt előttem, hogy megijedtem és úgy gondoltam, hogy azt

mondjuk, hogy a menedék még nem nyílt meg és nem fogadjuk be. Edit nővér azonban

boldog volt, hogy az Úr vendéget küldött neki. Azt hitte, hogy az Úr meg akarta mutatni,

hogy kedves előtte a mi munkánk, miért is behívta az alakot. Megkínálta vacsorával is, de az

csak káromkodott és azt mondta, hogy aludni akar. Erre kinyitotta neki az egyik hálószobát és

az ott levetette magát az egyik ágyra, miután a kabátját lehajította és a következő percben már

aludt.”

„Lám, hogy mennyire féltél akkor tőlem!” mondja Holm Dávid magában, de nem minden

reménység nélkül, hogy a mozdulatlan ott a háta megett meghallja, hogy ő még mindég a régi

Holm Dávid. „Kár, hogy most nem láthatsz, hogy milyen vagyok. Azt hiszem, hogy mostan

igazán halálra tudnálak ijeszteni!”

„Edit nővér szeretett volna azzal szemben, aki első vendég a menhelyen, valami különös

barátságot mutatni,” folytatja a nővér, „és észrevettem, hogy egész csalódottnak látszott,

mikor az oly gyorsan elaludt. De a következő percben ismét megörült, mert meglátta annak

ledobott kabátját. Higyje el, Gustavsson, hogy sohasem láttam olyan rongyos, piszkos és

elnyűtt ruhadarabot. Csak úgy szaglott a piszoktól és a pálinkától, igen, olyan volt, tudja

Gustavsson, hogy alig lehetett a közelébe menni. Igazán nem tudtam uralkodni magamon,

mikor láttam, hogy Edit nővér odalépett és nézegette, hanem kérleltem, hogy hagyja csak ott,

hiszen nincsen rendben sem a kemencénk, sem a mosókonyhánk, hogy kigőzölhetnénk belőle

a ragályt.”

„De hát tudja, Gustavsson, ezt az embert Edit nővér az első perctől kezdve úgy tekintette,

mintha az Úr küldte volna hozzá és olyan kedves munka volt számára, hogy legalább egy

ruhadarabját rendbe hozhassa, hogy nem tudta magát attól visszatartani. És hozzá még én sem

segíthettem neki. Nem, én magam mondtam, hogy a kabátban ragály lehet és ezért nem

engedte meg, hogy megérintsem. Hiszen felelős értem, mert ő a fellebbvalóm és azért

vigyáznia kell, hogy ne csináljak olyasmit, ami árthatna az egészségemnek. Ő azonban leült

és egész újév éjszakáján varrogatott azon a kabáton.”

Az Üdvhadseregének katonája az asztal másik felén az elragadtatástól összecsapja a kezét.

„Halleluja!” mondja. „Dicsőség és hála az Úrnak Edit nővérért!”

„Ámen, ámen!” mondja a nővér és ő maga is felragyog pillanatnyi extázisában. „Dicsőség és

hála az Úrnak Edit nővérért - ezt kell nekünk mondanunk úgy bánatunkban, mint örömünk-

ben. Dicsőség és hála az Úrnak, hogy ő olyan volt, hogy egész éjszaka ráhajolva a kabátra úgy

varrogatta azt össze, éppen olyan boldogan, mintha királyi köpeny lett volna!”

Az, aki nemrégen még Holm Dávid volt, úgy érzi, hogy milyen kellemes nyugalmat ad, maga

elé képzelni a fiatal leányzót, aki az éjszaka csendjében ott üldögél és egy szegény csavargó

kabátját varrogatja össze. Mindazok után, amik annyira felizgatták és felbőszítették, volt

ebben valami megnyugtató. Csak az a György ne állott volna a háta mögött olyan sötéten és

mozdulatlanul, és ne tartotta volna szemmel minden mozdulatát, akkor bizony sokáig és

szívesen elgondolkozott volna efelett.

„Dicsőség és hála az Úrnak,” folytatja a nővér, „hogy Edit nővér sohasem bánta meg, hogy

ezen az éjszakán fennvirrasztott és gombokat varrt, meg szakadásokat javítgatott egészen

hajnali négy óráig anélkül, hogy a ragályra vagy a bűzre gondolt volna, amit be kellett

23

lehelnie! Dicsőség és hála az Úrnak, hogy soha sem bánta meg, hogy olyan szobában ült,

ahová a tél hidege behatolt, úgy hogy az teljesen kihült, mikor feküdni tért!”

„Ámen, ámen!” mondja ismét az Üdvhadsereg katonája.

„Egészen meg volt dermedve a hidegtől, mikor végre elkészült munkájával,” mondja a nővér.

„Hallottam, mikor lefeküdt, még sokáig ide-oda forgolódott ágyában, hogy valamiképpen

felmelegedjék. Alig hogy elaludt, ideje lett volna, hogy felkeljen, de én rábeszéltem, hogy

pihenjen még egy kicsit és hagyja, hogy én adjak reggelit a vendégnek, ha az előbb kelne fel,

mintsem Edit nővér kialudta volna magát.”

„Mária nővér mindig az ő igazi jó barátja volt,” mondja az Üdvhadsereg katonája.

„Tudom, hogy ez igazi lemondás volt Edit nővér számára,” folytatja a nővér szinte szelíd

mosolygással, „de hát az én kedvemért tette. Nem sokáig pihenhetett, mert mikor az az ember

megitta a kávéját, megkérdezte tőlem, hogy vajjon én voltam-e, aki megjavítottam a kabátját

és mikor nem-mel válaszoltam, megkért, hogy hívjam ki azt a nővért, aki segített rajta.”

„Ekkor már józan és csendes volt és szebben beszélt, mint ilyenfajta alakok szoktak, és

miután tudtam, hogy Edit nővérnek örömöt okozhat, ha meghallja az ő hálálkodását, bemen-

tem hozzá. Mikor kijött, nem is látszott rajta, hogy majdnem egész éjszaka virrasztott, hanem

arca piros volt és olyan szép volt várakozó örömében, hogy a férfi egészen meglepődött a

csodálkozástól, mikor meglátta. Az az ajtónál állott és olyan gonosz kifejezéssel várakozott

ottan, hogy attól féltem, még talán meg akarja ütni, de felvídámult, mikor meglátta. „Na ez

még sem olyan veszedelmes,” gondoltam. „Nem csinál semmit. Hiszen senki sem akarhat

neki rosszat.” ”

„Halleluja, halleluja!” szól közbe helyeslőleg az Üdvhadsereg katonája.

„De megint elsötétült az arca, mikor Edit nővér közel lépett hozzá, olyan erővel tépte föl rövid

kabátját, hogy az újonnan odavarrt gombok mind leszakadtak. Azután kezeit bemélyesztette a

felvarrt zsebekbe, úgy hogy azok repedve szakadtak szét, végül felszaggatta a kabát bélését,

hogy az cafatokba lógott ki, éppen úgy, mint mikor jött.”

„Látja kisasszony, így vagyok megszokva, hogy ennek így kell lenni,” mondta. „Ez így

kényelmesebb és könnyebb nekem. Kár, hogy a kisasszony olyan sokat fáradozott, de hát mán

nem segíthetek rajta.”

A fekvő szellemalak ragyogó arcot lát maga előtt, mely hirtelen elsötétül, és szinte közel van

hozzá, hogy maga is elismerje, miszerint ez a gyerekes csíny gonosz és hálátlan volt, mikor

hirtelen ismét eszébe jut György. „Jó, hogy ez a György hallja, milyen is vagyok én, ha ugyan

nem tudná még,” gondolja. „Holm Dávid nem az az ember, aki megadja magát az első szóra.

Kemény és gonosz, aki szívesen űz gúnyt ilyen jámbor népséggel.”

„Csak most jutott eszembe, hogy jól megnézzem ezt az alakot,” folytatja a nővér. „Mikor ott

állt és szétszaggatta, amit Edit nővér olyan szép gondolatok közepette varrogatott össze, akkor

jól megnéztem. És láttam, hogy magas, szálas férfi, hogy szinte csodálkozni lehetett rajta. A

tartása is jó és könnyű volt, a feje ugyan nagy, de szabályos, és az arca valamikor szép is

lehetett, de most fel volt puffadva, tele vörös foltokkal, úgy hogy a vonásai összefolytak és az

ember nem tudta, hogy milyenek is voltak valamikor.”

„És bár megtette, amit tett és ugyanakkor hangosan felnevetett és szemei gonoszul és sárgán

villogtak elő a vörösre dagadt szemhéjak alól, mégis azt hiszem, Edit nővér csak arra gondolt,

hogy ő most egy jobb sorsra érdemessel találkozott, aki a romlás útján van. Láttam, amint első

percben visszariadt, mintha megütötték volna, de azután ismét fény gyulladt ki a szemében és

még egy lépéssel közelebb ment hozzá.”

24

„Csak azt mondta neki, mikor az kiment, hogy reméli, eljön az otthonba a következő óév-

estéjén is. És mikor az megállott és csudálkozva nézett rá, akkor hozzáfűzte: Látja, arra

kértem az Úr Jézust ma éjjel, hogy adjon a menhely első vendégének boldog új esztendőt, és

azért szeretném látni egy év mulva, hogy megtudjam, meghallgatta-e az imádságomat?”

„Mikor az megértette, hogy mit gondol, káromkodásba tört ki. „Na hát ezt megigérhetem,”

mondta. „Eljövök és megmutatom, hogy az bizony nem törődött a maga bárgyúságával.” ”

Az, akit ily módon emlékeztetnek egy igéretére, amelyet tényleg adott, de amelyről egészen

megfeledkezett, most azonban mégis kénytelen volt beváltani, egy pillanatra úgy érzi, mintha

gyenge nádszál volna csak valami erős kézben, és azon tépelődik, vajjon van-e valami

jelentősége az ellenállásának, de hamarosan elfojtja ezt a gondolatát. Nem akar meghódolni.

Küzdeni fog akár a végítélet napjáig, ha ennek úgy kell lenni.

Az Üdvhadsereg katonája mind jobban és jobban felizgatódott, mialatt Mária nővér elbeszélte

ezt a találkozást újév reggelén. Most már nem tud többé nyugodtan ülni, hanem felugrik.

„Ugyan Mária nővér még nem mondta ki annak a csavargónak a nevét, de tudom, hogy az

Holm Dávid volt.”

A nővér bólint a fejével.

„De hát Istenem, édes jó Istenem,” kiáltja és mind a két karját az ég felé emeli, „miért akarja

hát Mária nővér, hogy idehozzam azt az alakot? Hát tudja, hogy megjavult azóta? Hiszen, ha

ide akarja hozni, éppen olyan, mintha meg akarná mutatni, hogy hiába kérte az Úristent. Miért

akar neki ilyen szomorúságot okozni?”

A menedékhely nővére türelmetlenül, szinte haragosan néz rá. „Még nem fejeztem be...”

Az Üdvhadsereg katonája azonban félbeszakítja.

„Vigyázzunk, Mária nővér, vigyázzunk, nehogy a bosszúállás hálójába kerüljünk. Még ben-

nem mindig él a bűnös természetű ember, aki ide akarja hívni éppen ezen az éjszakán Holm

Dávidot, hogy megmutassa a haldoklónak és azt mondja, íme itt van az, aki okozta, hogy most

örökre itt hagy bennünket. Azt hiszem, hogy Mária nővér meg akarja mondani Holm

Dávidnak, hogy akkor, amikor Edit nővér azt a munkát végezte, melyet ő hálátlanságában

szétszaggatott, akkor szívta magába a halálos mételyt. Hallottam, hogy nem egyszer emle-

gette, miszerint Edit nővérnek azóta az újév éjszakája óta nem volt egyetlen egy egészséges

napja sem. De vigyáznunk kell, Mária nővér. Mi, akik együtt dolgoztunk Edit nővérrel és még

most is a szemünk előtt látjuk őt, nekünk vigyáznunk kell, hogy ne engedjünk szabad folyást

szivünk keménységének.”

A nővér előre hajol az asztalra és úgy beszél, anélkül, hogy feltekintene, mintha csak az

asztalkendő alakjaihoz intézné szavait.

„Bosszúállás?” mondja. „Hát bosszúállás az, ha megértetjük valakivel, hogy a legfenségesebb

dolog volt birtokában, de elvesztette azt? Vagy ha a rozsdás vasat tűzbe teszem, hogy ismét

tiszta és fényes legyen - bosszúállás-e az?”

„Ez az, amit rögtön gondoltam, Mária nővér!” szólt közbe az Üdvhadsereg katonája nagy he-

vességgel. „Azt remélte, hogy megtérítheti Holm Dávidot, ha felébreszti benne a lelkiismeret-

furdalást. De meggondolta-e jól, hogy nem a mi saját bosszúnk az, amit éleszteni és táplálni

akarunk? Ez csak csalóka csapda, Mária nővér. Tévedni nagyon könnyű.”

A sápadt kis nővér ránéz az Üdvhadsereg katonájára olyan tekintettel, mely ragyog az önmeg-

tagadás lelkesedésétől. „Ma este távol van tőlem minden önösség,” ezt fejezi ki világosan a

tekintete. „Sok csalóka csapda van ilyen dologban,” ismétli, hangsúlyozva minden egyes szót.

25

Az Üdvhadseregének katonája vérvörös lesz. Próbál válaszolni, de nem találja a szavakat. A

következő pillanatban leveti magát az asztalra, arcát eltakarja kezeivel és zokogni kezd, erőt

véve rajta a sokáig visszafojtott bánat.

A nővér nem zavarja meg, hanem ajkáról csendes ima száll fel. „Óh, Istenem, Úr Jézus

Krisztus, segíts legyőznünk ezt a nehéz éjszakát! Adj erőt nékem, hogy segítsek társaimon,

én, aki a leggyengébb és legtapasztalatlanabb vagyok!”

A megkötözött szinte nem is hallgatott oda arra a vádra, hogy ő fertőzte meg a menedékhely

nővérét, de mikor a fiatal katona zokogásba tört ki, akkor ő is heves mozdulatot tett. Meg-

tudott valamit, ami megragadta és nem is törődik többé, hogy azt a Halál kocsisa előtt

eltitkolja. Tetszeleg, hogy az, akit az a szép fiú szeretett, inkább őt részesítette előnyben.

Mikor az Üdvhadsereg katonájának zokogása kezd ellankadni, a nővér is megszakítja imád-

kozását és szelíd hangon mondja:

„Gustavsson most arra gondol, amit Edit nővérről és Holm Dávidról mondtam az előbb.”

Az összefont karok alól egy gyönge „igen” hallatszik, mialatt a fiatal embert ismét megrázza a

fájdalom.

„És ez nagy fájdalmat okoz Gustavssonnak,” mondja, „ezt megértem. Ismerek más valakit is,

aki szintén szereti Edit nővért teljes lelkéből, hogy az szinte nem is tudja megérteni. Ha az

ember szeret valakit, úgy annak olyannak kell lennie, aki magasabban áll, mint ő, és ezt gon-

dolja Gustavsson is. Mi feláldozhatjuk az életünket, hogy szolgáljuk a nyomorultakat, de a mi

természetes emberi szeretetünket, Gustavsson, egyiknek sem adhatjuk. Mikor azt mondom,

hogy Edit nővér más természetű, mint mi, akkor azt gondolja Gustavsson, hogy ez valami

megalázó, és ez kínozza Gustavssont.”

Az Üdvhadsereg katonája nem is mozdul meg, feje még mindig az asztalon nyugszik. A

láthatatlan alak azonban megpróbál feléjük közeledni, hogy jobban halljon, de György

azonnal figyelmezteti, hogy maradjon nyugton. „Ha sokat fészkelődöl Dávid, akkor büntetést

is kell rád szabnom, amilyenről még sohasem álmodtál,” mondja, és Holm Dávid, aki tudja,

hogy társa megtartja a szavát, mozdulatlan marad.

„Halleluja!” kiált fel a nővér szinte túlzott elragadtatással. „Halleluja! Kik vagyunk mi, hogy

ítéletet mondhassunk felette? Nem látta Gustavsson, hogyha egy szív tele van gőgösséggel,

úgy a világ hatalmasainak és nagyjainak adja szerelmét, de ha egy szív semmi mást, csak

alázatosságot és könyörületességet zár magába, ugyan kinek ajándékozhatja inkább szerelmét,

mint annak, aki tele van keménységgel és eltévelyedéssel?”

E szavaknál Holm Dávid kezdi magát kényelmetlenül érezni. „De furcsa is vagy ma éjjel,”

gondolja magában. „Hát mit törődsz vele, hogy mit mondanak felőled az emberek? Talán azt

várod, hogy különösen megbecsüljenek?”

Az Üdvhadsereg katonája most feltekint és vizsgálódva néz a nővérre. „Nemcsak ez, Mária

nővér.”

„Igen, tudom, amit Gustavsson gondol. De Gustavsson gondolja meg, hogy Edit nővér eleinte

nem tudta, hogy Holm Dávid házasember volt. És különben is,” folytatja kissé habozva, „azt

hiszem - legalább is olyan nehéz mást gondolni - hogy az ő szerelme nem volt egyéb, mint-

hogy jó útra akarta őt téríteni. Ha megérte volna, hogy látja őt az emelvényen, amint vallo-

mást tesz, hogy meg van váltva, akkor boldog lett volna.”

Az Üdvhadsereg katonája megragadta a kis nővér kezét és feszülten figyelt minden szavára.

Az utolsó kijelentésénél megkönnyebbülten sóhajtott fel. „Hát akkor még sem az a szerelem

volt, amire én gondolok!” mondja.

26

A nővér vállat von és felsóhajt ennyi makacsság hallatára. „Ebbe a dologba sohasem avatott

be engem Edit nővér. Lehet, hogy tévedtem.”

„Nem hallott soha Mária nővér valamit erről magától Edit nővértől, úgy azt gondolom, hogy

Mária nővér mégis téved,” mondja a fiatalember rendkívüli komolysággal.

A fekvő szellemalak ott az ajtónál elkomorul. A beszélgetés ilyen fordulata sehogysem tetszik

neki.

„Nem mondom, Gustavsson, hogy Edit nővér valami mást, mint részvétet, érzett volna Holm

Dávid iránt, amikor először látta. És azután sem szerette, mert abban az időben sokat került az

útjába és mindig ellenkezett vele. Asszonyok jöttek hozzánk és elpanaszolták, hogy a férjeik

ott hagyták a munkájukat, mióta Holm Dávid a városba került. És bizony nagy visszaesés volt

a bűnözésben, az erőszakoskodásban és istentagadásban. Mindenütt, ahová csak mentünk a

nyomorultak között, erről értesültünk. És úgy éreztük, hogy a nyomok mindig csak Holm

Dávidhoz vezettek. De hát amilyen Edit nővér volt, ez csak arra ösztökélte, hogy megpróbálja

őt megnyerni az Úr ügyének. Holm Dávid olyan volt, mint a vad, melyet erős fegyverrel

üldözött és minél inkább fordult az ellene, annál hevesebben támadta abban a reményben,

hogy végre mégis le fogja győzni, mert hiszen ő volt az erősebb kettőjük közül.”

„Halleluja!” kiált fel az Üdvhadsereg katonája, „az is volt, Mária nővér! Emlékszik arra Mária

nővér, hogy egy este elment Edit nővérrel valami pincébe és hirdetéseket osztottak szét az új

menedékhelyről? Akkor Edit nővér meglátta, hogy Holm Dávid ott ült az egyik asztalnál egy

fiatalemberrel, aki hallgatta, amint a csavargó kigúnyolja a nővéreket és vele együtt nevetett.

És Edit nővér észrevette ezt a fiatalembert, és megszánta őt és azt mondta neki, hogy ne

engedje magát elrontani. És az a fiatalember nem válaszolt neki semmit, de nem is követte

azonnal. Mégis nem tudott többé nevetni, pedig tovább is abban a társaságban ült, megtöltötte

a poharát, de nem tudta az ajkához vinni. Holm Dávid és a többiek kinevették, azt mondták,

hogy a nővérek megijesztették, de nem így volt, Mária nővér, nem így volt, hanem Edit nővér

részvéte, aki oly szeretettel figyelmeztette, annyira megindította, annyira meggyőzte, hogy

kénytelen volt elhagyni a többieket, hogy őt kövesse. Mária nővér tudja, hogy ez igaz és jól

tudja, hogy ki volt az a fiatalember.”

„Ámen, ámen, ez igaz, és jól tudom, hogy ki volt az a fiatalember, aki ettől kezdve a mi

legjobb barátunk lett,” mondja a nővér és barátságosan integet az Üdvhadsereg katonája felé.

„Nem tagadom, hogy Edit nővér néha győzedelmeskedett Holm Dávid felett, de legtöbbször

vereséget szenvedett. Azután meg is hűlt akkor óév-estéjén és azóta köhögéssel küzködött,

amely csak nem akart elmulni egész a mai napig. A betegség miatti kedvetlenség nem enged-

te, hogy továbbra is a régi győztes szerencsével küzdjön.”

„Mária nővér!” szakítja félbe az Üdvhadsereg katonája. „Hiszen, amit most mond el nekem,

az nem jelenti, hogy szerelmes volt bele.”

„Nem, Gustavsson, igazán nem jelenti. Semmi sem mutatta ezt kezdetben. Most megmondom

Gustavssonnak, hogy mi is volt az, amely ezt a hitet keltette bennem. Volt egy szegény

varrónő ismerősünk, akinek tüdővésze volt, aki erősen küzdött a betegségével szemben, de

talán még erősebben a ragály ellen, mert volt egy gyermeke, akit meg akart óvni ettől a

betegségtől. Ez elmondta nekünk, hogy egyszer kénytelen volt az uccán köhögni és ekkor

hozzálépett egy csavargó és kigúnyolta elővigyázatosságáért. „Na, nekem is tüdővészem

van,” mondta, „és a doktor azt mondta, hogy nagyon vigyázzak, de hát ezt nem teszem. Bele

köhögök az emberek arcába, csak azért, hogy ők is megkapják. Miért legyen nekik jobb

dolguk, mint nekem? Ezt szeretném tudni.” ”

„Többet nem mondott, de a varrónőt annyira megijesztette, hogy az egész nap beteg volt. Ő

azután elmondta nekünk, hogy az a csavargó magas, szép növésű ember, de ruházata csupa

27

rongy. Az arcára már nem tudott világosan visszaemlékezni, de órákig maga előtt látta, amint

gonosz, keskeny sárga szemei elővillantak a megduzzadt szemhéjak alól. És ami legjobban

megijesztette, az volt, hogy a férfi nem is látszott részegnek vagy teljesen lezüllöttnek, és

mégis így beszélt és ilyen gyűlölettel viseltetett az embertársai iránt.”

„Nem csodálatos, hogy Edit nővér azonnal felismerte a leírásból Holm Dávidot, de ami cso-

dálkozással töltött el, az volt, hogy védelmébe vette. El akarta hitetni a szegény asszonnyal,

hogy az csak tréfából meg akarta ijeszteni. Csak nem gondolja, hogy olyan erős ember, mint

az, tüdővészes volna, mondta. Azt hiszem, hogy csak gonosz, aki meg akarta ijeszteni, de nem

hinném, hogy tudva és készakarva menjen az emberek közé, hogy megfertőzze őket, amikor

beteg. Hiszen még sem szörnyszülött.”

„Mi ellentmondottunk: mi elhittük, hogy nem akarja magát gonoszabbnak mutatni, mint

amilyen, de ő mind hevesebben védelmezte és szinte megharagudott ránk, hogy olyan rosszat

gondoltunk felőle.”

Másodszor mutatja meg a Halál kocsisa, hogy ő figyelemmel kíséri, ami körülötte történik.

Lehajol és mélyen a társa szemébe néz. „Azt hiszem, a nővérnek igaza van, Dávid. Az, aki

nem hitt el rólad minden gonoszságot, az bizonnyal nagyon szeretett.”

„Lehet ugyan, hogy ez semmit sem jelent, Gustavsson,” folytatja a nővér, „és az, amit néhány

nap mulva megint észrevettem, lehet, hogy még kevesebbet jelentett. Úgy történt, hogy mikor

Edit nővér egy este hazafelé mendegélt, s levert, meg szomorú volt a balsikerek miatt,

amelyek védenceit érték, egyszerre csak Holm Dávid lépett elé és beszélni kezdett vele. Csak

azt akarta mondani neki, szólalt meg az ő szokott gúnyos hangján, hogy most már nyugodtabb

és jobb dolga lesz, ugyanis ő elhagyja ezt a várost.”

„Azt vártam, hogy Edit nővér megörül ennek, de ehelyett feleletéből az tűnt ki, hogy inkább

szomorú lett. Nyíltan megmondta neki, hogy ő inkább szeretné, ha még itt maradt volna, hogy

még egy darabig küzdhetett volna vele.”

„Ekkor Holm Dávid sajnálkozott, hogy még sem maradhat, mert hát be akarja utazni Svéd-

országot, hogy felkeressen egy személyt, akivel föltétlenül találkoznia kell. Addig ugyanis

nem lesz nyugalma, míg az illetőt meg nem találja valahol.”

„És tudja Gustavsson, Edit nővér szinte aggódva kérdezte, hogy kicsoda ez a személy, hogy

már oda akartam súgni a fülébe, hogy vigyázzon és ne ereszkedjék le egy ilyen alakhoz. Az

úgy látszik nem vett észre semmit, hanem egyszerűen azt felelte, hogyha majd megtalálja az

illetőt, akkor hírül adja neki. Azt reméli, hogy akkor vele együtt fog örülni, hogy nem kell

többé kóborolnia az országúton, mint valami szegény csavargónak.”

„Ezzel elment, és úgy látszik, megtartotta a szavát, mert azóta a színét sem láttuk. Azt

reméltem, hogy soha többé nem lesz már vele dolgunk, mert mindig szerencsétlenséget hozott

magával, ahol csak megjelent. De történt egy napon, hogy egy asszony jött fel Edit nővérhez a

menhelyre és kérdezősködött Holm Dávid után. Elmondta, hogy ő a felesége, de nem bírta

tovább a férje részegeskedését és züllött életmódját, hanem elhagyta. Titokban elment a

lakásukról, magával vive a gyermekeket és ide költözött ebbe a nagy városba, amely olyan

messze fekszik az ő egykori otthonuktól, hogy bizonyára nem fog eszébe jutni, hogy itt

keresse. Munkát kapott egy gyárban és elég jól keres, úgyhogy el tudja tartani magát és az

övéit. Jól öltözött asszony volt, aki tiszteletet érdemelt, és felügyelőnője lett azoknak a fiatal

lányoknak, akik a gyárban dolgoztak, sőt már annyit megtakarított, hogy egész csinos otthont

tudott magának berendezni bútorokkal és edényekkel. Azelőtt, míg a férjével lakott, annyija

sem volt, hogy még enni sem adhatott a gyermekeknek, hanem kénytelenek voltak éhezni.”

28

„Most aztán hallotta, hogy a férjét itt látták a városban, és hogy a menhely nővérei ismerték,

és azért jött fel, hogy megtudja, mi van vele.”

„Ha Gustavsson ott lett volna és hallotta, meg látta volna Edit nővért, akkor sohasem felejtette

volna el azt. Amidőn az asszony bejött és elmondta, hogy kicsoda, először elsápadt Edit nővér

és látszott rajta, hogy valami nagy gyász érte, de csakhamar összeszedte magát és valóságos

földöntúli fény ragyogott fel a szemeiben. Látszott, hogy legyőzte önmagát és nem kívánt

semmi földit a maga részére. És olyan szelídséggel beszélt az asszonyhoz, hogy azt könnyekig

meghatotta. Nem tett neki ugyan szemrehányást, de mégis rábírta, hogy megbánja, hogy

elhagyta a férjét. Azt hiszem, hogy az asszony lassanként úgy érezte, hogy ő a kemény-

szívűség megtestesülése. De ez még nem volt elég, Gustavsson, Edit nővérnek sikerült

felébreszteni benne a régi szerelmet, az ifjúkori szerelmet, melyet a férje iránt érzett, mikor

megházasodtak. Rábírta az asszonyt, hogy elbeszélje, hogyan is éltek házasságuk első

idejében, és elérte, hogy az igazán vágyódni kezdett a férje után. Gustavsson ne higyje, hogy

talán eltitkolta, hogy az milyen most, hanem felébresztette benne azt a törekvést, hogy meg-

térítse Holm Dávidot, amire maga annyira vágyódott.”

A Halál kocsisa az ajtónál az elbeszélés alatt ismét előrehajolt és úgy nézte a foglyát, de most

egyszerre felegyenesedik anélkül, hogy egy szót is szólna. Valami olyan sötét és rettenetes

gyülemlett össze egykori pajtása körül, hogy azt nem bírta tovább szemlélni. Nekitámasz-

kodik a falnak, csuklyáját mélyen a szemére húzza, hogy ne kelljen őt látnia.

„Bizonyára már felébredt az asszonyban is némi lelkiismeretfurdalás, amiért elhagyta a férjét

annak züllöttsége és rosszasága miatt,” folytatja a nővér.

„És most, hogy beszélt Edit nővérrel, mindez megsokszorosodott benne. De első ízben nem

volt szó arról, hogy tudtul adja a férjének, hogy most hol van, hanem ezt a második hosszú

beszélgetésük alkalmával határozták el. Nem akarom ugyan mondani, hogy Edit nővér rá-

beszélte, azt sem, hogy nagy reménységet ébresztett benne, de tudom, hogy azt kívánta, hogy

a feleség hívja őt haza magához. Azt hitte, hogy ez megmenti, azért nem beszélte le erről.

Meg kell mondanom, hogy Edit nővér műve volt, hogy az megtörtént, mert igazán ő volt, aki

a férjet ismét egyesítette velük, akiket megrontott. Bizony sokat gondolkoztam efelett és nem

tudom megérteni, hogy vehetett volna magára ilyen nagy felelősséget, ha nem szerette volna.”

Ezeket az utolsó szavakat nagy nyomatékkal ejtette ki, de azok ketten, akik azelőtt annyira fel

voltak indulva, amikor a beteg nővér szerelméről beszélt, most csendesen maradtak. Az

Üdvhadsereg katonája mozdulatlanul ült ottan kezét a szeme elé tartva és a fekvő alak ott az

ajtónál ismét azt a sötét gyűlöletteljes kifejezést öltötte magára, mint mikor becipelték a

szobába.

„Egyikünk sem tudta, hogy merre vándorolt Holm Dávid,” kezdi el újra a nővér, „de Edit

nővér üzenetet küldött utána a többi csavargókkal, hogy megtudjon valamit a feleségéről és a

gyermekeiről és nem tartott soká, míg tényleg megjelent. És Edit nővér most összehozta a

feleségével, miután előbb gondoskodott arról, hogy tisztességesen kiöltözzék és állást szerzett

neki a város építőmunkásai között. Nem kívánt tőle semmi ígéretet vagy fogadalmat. Tudta

jól, hogy ilyen embereket nem igen kötnek le az ígéretek, de jó földbe akarta átültetni azt, ami

tövisek között nőtt és biztos volt benne, hogy sikerülni fog.”

„És ki tudja, hogy Edit nővér nem érte volna el a nagy célt? De most borzasztó szeren-

csétlenség történt. Edit nővér tüdőgyulladásban megbetegedett és mikor ezt kiheverte és azt

reméltük, hogy most már meggyógyul, sorvadozni kezdett és szanatóriumba kellett őt külde-

nünk.”

„De hogy Holm Dávid hogy viselkedett a feleségével szemben, azt nem kell Gustavssonnak

elbeszélnem. Azt jól tudja Gustavsson, mint ahogy mi is jól tudjuk valamennyien. Az

29

egyetlen, akinek semmit sem szóltunk, az Edit nővér volt, mert nem akartuk elkeseríteni. Azt

reméltük, hogy meghal anélkül, hogy megtudná, de most már biztos vagyok benne, hogy áll a

dolog. Azt hiszem, hogy ő mindent lát.”

„Dehát hogyan tudná ő azt?”

„Az a kapocs, amely őt Holm Dávidhoz köti, olyan erős, hogy azt hiszem, más úton is hírt tud

felőle szerezni, mint közönséges emberi úton. És ezért, mert mindent tud, akart mindenáron

beszélni vele ma este. Hiszen rettentő szerencsétlenséget zúdított a feleségére és a gyerme-

keire és neki csak nehány rövid órája van, hogy mindent ismét helyrehozhasson. És mi olyan

ügyetlenek vagyunk, hogy annyit sem tudunk segíteni neki, hogy ide hozzuk.”

„De hát mire volna az jó?” kérdezi makacsul az Üdvhadsereg katonája. „Hiszen úgy sem tud

vele beszélni. Hiszen olyan gyenge.”

„Én majd beszélek vele az ő nevében,” mondja a nővér nagy önbizalommal. „És ő bizonnyal

meghallgatja azokat a szavakat, amelyeket Edit nővér halálos ágya mellett mondanak neki.”

„De hát mit akar neki mondani, Mária nővér? Talán azt, hogy ő szerette?”

A nővér felegyenesedik. Imára kulcsolja a mellén kezeit és arcával felfelé fordulva, lehunyt

szemekkel áll ottan.

„Oh, Uram Istenem,” imádkozik, „hadd legyen, hogy Holm Dávid ide jöjjön, mielőtt Edit

nővér meghalna! Jóságos Istenem, engedd meg, hogy az hadd lássa az ő szerelmét és az ő

szerelmének lángja olvassza fel lelkét! Jóságos Istenem, hát nem azért szállta meg őt e

szerelem, hogy meggyőzze a szívét? Jóságos Istenem, adj nékem erőt, hogy ne kíméljem őt,

hanem merészeljem lelkét az ő szerelme lángjába tenni! Jóságos Istenem, hadd érezzen egy

szelid fuvalmat a lelkén keresztül, mint az angyalszárny suhanása, mint a piros fény, mely

kigyullad keleten reggelenként és elűzi az éj sötétségét! Jóságos Istenem, hadd higyje, hogy

bosszút akarok állani rajta! Jóságos Istenem, érttesd meg vele, hogy Edit nővér egyedül a

legeslegbensejét szerette, amit ő maga meg akart fojtani és ölni! Jóságos Istenem...”

A nővér megremeg és felnéz. Az Üdvhadsereg katonája a kabátját veszi magára. „Megyek

utána, Mária nővér,” mondja fojtott hangon. „Nem jövök nélküle vissza.”

De a fekvő alak ott az ajtónál a Halál kocsisa felé fordul és megszólítja.

„György, nem volt elég itten ebből? Mikor idejöttem, volt valami, ami megragadott, amiről

beszéltek. Talán ily módon meg is puhíthattál volna, de hát figyelmeztethetted volna őket.

Nem kellett volna nekik a feleségemről beszélniök.”

A Halál kocsisa nem válaszol, hanem egy kézmozdulattal a szoba belseje felé mutat. Egy öreg

asszony jött ki a tapétaajtón a szoba nappali részébe. Csendes lépéssel közeledik kettőjük felé,

akik oly sokáig beszélgettek egymással és ezt mondja nekik olyan hangon, mely remeg a

meghatottságtól:

„Nem akar ott bent feküdni. Ide akar jönni. Most már nemsokára mindennek vége.”

VI.

A szegény kis nővér, aki haldokolva fekszik, percről-percre érzi, hogy gyöngébb és erőt-

lenebb lesz. Fájdalmai nincsenek, de küzd a halál ellen, mint mikor sok éjszakán át beteg

mellett virrasztva küzdött az álom ellen. „Oh, milyen édesen csalogatsz! De nem megy, hogy

hatalmadba keríts,” mondogatta akkor az álomnak, és ha mégis nehány pillanatra megszállta

az, hirtelen felugrott és tovább végezte kötelességét.

30

Most úgy tetszik neki, hogy valahol egy hűvös szobában tele sok friss és tiszta levegővel,

amelyet olyan jó lesz beteg tüdejének beszívni, széles nagy ágyat vetnek számára puha és

duzzadó párnákkal. Tudja, hogy ezt az ágyat már vetik számára és máris vágyódik utána,

hogy belesüppedjen és kialudja ezt a végtelen fáradságot, de az az érzése, hogyha mélyen

elalszik, akkor soha többé nem fog fölébredni. Ezért elutasítja magától a pihenés csalogatását.

Még annak sem szabad őt meglepnie.

Mikor a kis nővér szétnéz a szobában, szemrehányás látszik a szemében. Sokkal szigorúbb,

mint valaha. „Milyen keményszívűek ezek, hogy nem segítenek rajtam abban az egyben, amit

kívánok,” panaszolja tekintete. „Hát nem fáradtam annyit értetek, mikor egészséges voltam,

hogy most megtennétek nékem azt a szívességet, hogy ide hívjátok, akivel találkozni

akarok?”

Behunyt szemekkel fekszik most is, mint többnyire, vár és hallgatózik, hogy semmi nesz a kis

házban nem kerüli el figyelmét. De egyszerre csak az az érzése, hogy valaki idegen jött be a

külső szobába és arra vár, hogy bevezessék hozzá. Felnyitja a szemeit és kérlelően néz az

anyjára.

„Ott áll a konyhaajtónál. Nem engedné be anyám hozzám?”

Az anyja feláll, kinyitja a tapétaajtót és kinéz a nagy szobába. Majd visszajön és megrázza a

fejét. „Hisz nincsen ott senki, gyermekem,” mondja, „senki más csak Mária nővér és

Gustavsson.”

Erre felsóhajt a beteg és ismét lehunyja a szemét. De újból az az érzése támad, hogy az ott ül

az ajtónál és vár. Csak legalább a ruhája ott volna a széken az ágy mellett, hogy felvehetné és

maga menne ki és beszélne vele. De a ruhája nincsen ottan és azonkívül attól is fél, hogy az

anyja nem fogja megengedni, hogy felkeljen.

Tépelődik és tépelődik, hogyan is jöhetne ki a másik szobába. Egészen biztos benne, hogy az

ott van. Az anyja csak nem akarja bebocsátani hozzá. Az anyja úgy gondolja, hogy az rettentő

állapotban van és nem akarja, hogy ilyen alakkal beszéljen. Az anyja azt hiszi, hogy semmire

sem jó, hogy vele találkozzék. Az anyja azt gondolja, hogy neki már igazán mindegy, hogy mi

történik azzal, mikor úgyis meg kell halnia.

Végre kitalál valamit, amit maga is nagyon ravasznak tart. „Megkérem az anyámat, hogy a

másik szobában feküdhessek,” gondolja. „Azt mondom neki, hogy vágyom azt még egyszer

utoljára látni. Ez ellen igazán nem lehet az anyámnak kifogása.”

Előadja kívánságát, de szinte fél, hogy az anyja átlátta, mi az igazi szándéka ezzel az át-

költözéssel, mert annyi kifogást emel. „Hát nem fekszel jól, ahol fekszel?” mondja. „Hiszen

azelőtt mindig meg voltál elégedve, hogy itt feküdtél.”

Nem is csinál semmit, hogy teljesítse a beteg kérését, hanem nyugodtan ülve marad. A kis

beteg nővér úgy érzi, mint mikor még gyermek volt és könyörgött valamit az anyjától, de nem

találta alkalmasnak, hogy azt odaadja neki. És épúgy, mint egy kis gyermek, kezd könyörögni

és hízelegni, hogy kifárassza a türelmét.

„Anyuka, úgy szeretnék kimenni a nagyszobába. Gustavsson és Mária nővér majd kivisznek

oda, csak anyuka szól nekik. Hiszen nem sokáig kell, hogy ott álljon az ágyam.”

„Meglátod,” mondja az anyja, „hogy nem fogod ott kint jól érezni magad, hanem hamarosan

visszavágyódol ide,” mégis azonnal felkel és visszajön a két segítőtárssal.

31

Szerencse, hogy a könnyű kis faágyban fekszik, amiben még kis lány korában aludt, úgyhogy

hárman, Mária nővér, Gustavsson és az anyja, minden nehézség nélkül kivihették. Alig hogy

az ajtóhoz érnek, azonnal gyors pillantást vet a konyha felé. Egészen meg van lepve, hogy

nem látja őt ottan. Pedig most olyan biztos volt a dolgában.

Nagy csalódást érez és ahelyett, hogy szétnézegetne a háromrészre beosztott szobában, mely

annyi kedves emléket rejteget, lehunyja a szemét. Ekkor azonnal úgy érzi, hogy mégis valaki

idegen várakozik az ajtónál. „Lehetetlen, hogy tévedjek,” gondolja magában. „Valakinek

mégis csak kell ott lennie és az ő, vagy más valaki.”

Felnyitja ismét a szemét és nagy figyelemmel vizsgálja át a szobát. Végre nagynehezen

észreveszi, hogy lent az ajtónál áll valaki. Úgylátszik mintha csak árnyék volna az egész.

Inkább azt mondhatná, hogy csak az árnyéknak az árnyéka.

Az anyja feléje hajol. „Jobban érzed most már magad, hogy kijöttél ide?” kérdezi.

Bólint egyet és azt suttogja, nagyon örül, hogy itt lehet. De nem törődik a szobával, hanem

egész idő alatt az ajtó felé nézeget. „Mi is lehet ottan?” tépelődik és úgy érzi, hogy ezt meg-

tudni fontosabb akár az életénél is.

Mária nővér most odaáll, úgy, hogy eltakarja a kilátást az ajtó felé, de minden erejének meg-

feszítésével sikerül őt onnan eltávolítani.

Odahelyezték az ágyát a szobának abba a részébe, amit ő meg az anyja nappalinak szoktak

nevezni és ez a rész a legtávolabb van az ajtótól. Mikor egy ideig itt feküdt, azt suttogja az

anyjának: „Most már láttam a nappalit, szeretném az ebédlőt is látni.”

Észreveszi, hogy az anyja aggodalmas pillantást vált a másik kettővel és azok rázogatják a

fejüket. Ezt úgy értelmezi, hogy talán félnek őt közelebb vinni ahhoz az árnyékhoz ott az ajtó

mellett. Most már lassanként sejteni kezdi, hogy ki lehet az, de ő nem fél tőle és csak azt

kívánja, hogy közelebb jöjjön hozzá.

Könyörögve tekint az anyjára és barátaira és azok minden további ellenmondás nélkül

engedelmeskednek.

Most, hogy ott van az úgynevezett ebédlőben, sokkal közelebb van az ajtóhoz és kiveheti,

hogy ott egy sötét alak álldogál, aki kezében valamiféle szerszámot szorongat. Ez ugyan nem

ő, de mégis valaki, akivel való találkozás nagyon is fontos rá nézve.

Közelebb kell jutni hozzá és mialatt erőlködik, hogy bocsánatkérőleg mosolyogjon, int, hogy

szeretné, ha a konyhába vinnék. Látja, hogy az anyja annyira elszomorodik ezen, hogy elkezd

sírni és lelkületén hirtelen átszáll az a gondolat, hogy édesanyja visszaemlékezik arra, mikor ő

ott ült a padlón a tűzhely előtt kipirulva a melegtől és csevegve mindenről, ami az iskolában

történt, míg az anyja a vacsorát készítette számukra. Megérti, hogy az anyja tulajdonképen

mindenütt őt látja az egyes helyeken és kezd összegörnyedni az elvesztés súlya alatt, mely

olykor megragadja. De most nem szabad csak az anyjára gondolnia. Nem szabad másra

irányítani a figyelmét, mint arra a fontos dologra, melyet el kell intéznie az alatt a rövid idő

alatt, amely még rendelkezésére áll.

Most, amikor a szoba másik végére került, tisztán láthatja azt a sötét árnyékot ott az ajtónál.

Ez egy fekete köpönyeges alak, csuklyáját mélyen a fejére és arcára húzva. Kezében hosszú

sarlót tart. Egy pillanatig sem lehet kétség, hogy kicsoda.

„Ez a Halál,” gondolja. És megijed, hogy ilyen korán jött már hozzá. Különben nem fél tőle.

Minél közelebb és közelebb került a szegény beteg, annál jobban összehúzódott a fekvő alak

és megpróbált kisebbé válni, hogy kikerülje figyelmét. Észreveszi, hogy a beteg minduntalan

az ajtó felé tekintget és észreveszi, hogy ott lát valakit. Nem akarja, hogy őt is meglássa. Ez

32

igazán nagy megaláztatás volna. A tekinteteik eddig nem is találkoztak. Az más felé van

irányozva és most megérti, hogy nem őt, hanem Györgyöt vette észre.

Alig ért a közelükbe, mikor észreveszi, hogy jelt ad a fejével, hogy György jőjjön az ágyához.

György még szorosabban húzza össze csuklyáját, mint az előbb, mintha fáznék és odalép

hozzá. A beteg szinte könyörgő mosolygással néz fel rá.

„Látod, hogy nem félek tőled,” suttogja szinte hangtalanul. „Szívesen követem a hívásodat, de

szeretnélek megkérni, nem adhatnál-e nékem holnapig halasztást, hogy elvégezhessem azt a

nagy feladatot, amiért Isten erre a földre küldött.” Mialatt így elfoglalja őt a Györggyel való

beszélgetés, Holm Dávid fölemeli a fejét, úgy hogy láthatja a beteget. Észreveszi, hogy lelki

felmagasztosulása olyan szépséget kölcsönzött néki, amilyennel sohasem bírt, valami büszke-

séget, valami elérhetlent, de egyszersmind valami ellenállhatatlant, hogy nem tudja levenni

róla a szemeit.

„Talán nem hallasz engem?” mondja Györgynek. „Hajolj közelebb hozzám! Beszélnem kell

veled, anélkül, hogy a többiek meghallanák, amit mondok.” György előre hajol, hogy a

csuklyája szinte az arcát érinti. „Beszélj oly halkan, ahogy akarsz!” mondja. „Én mégis meg

fogom hallani.”

Erre elkezd oly halkan suttogni, hogy a három közül, akik az ágyát körülállják, egyik sem

sejti, hogy mond valamit. Csak épen a Halál kocsisa és a másik szellemalak hallja szavát.

„Nem tudom, hogy sejted-e, miről is van szó,” mondja Györgynek, „de föltétlenül szükségem

van halasztásra holnapig, hogy találkozhassak valakivel, akivel föltétlenül beszélnem kell.

Nem is tudod, milyen rosszul cselekedtem. Nagyon is önálló és vakmerő voltam. Hogyan

léphetek az Úr színe elé, én, aki olyan rettentő szerencsétlenséget idéztem elő?”

Szemei kitágulnak a rémülettől és nehezen kapkod lélegzet után, de azért tovább folytatja,

anélkül, hogy valami feleletet várna.

„El kell mondanom neked, hogy akivel találkozni akarok, az a férfi, akit szeretek. Értesz

engem? Az az ember, akit szeretek.”

„De nővér,” mondja a Halál kocsisa, „az az ember...”

De ő nem akarja a véleményét hallani, amíg mindent elő nem ad, ami megindíthatja.

„Elgondolhatod, milyen nagy bajban lehetek, mikor ezt kimondom. Bizony nem könnyű

dolog elismerni, hogy épen ezt az embert szeretem. Ez igazi szégyen volt rám nézve, ha el-

gondolom, hogy annyira lesülyedtem, hogy azt szerettem, aki már mással volt egybekötve.

Küzdöttem és harcoltam ellene. Úgy éreztem, hogy én, akinek a nyomorultak vezetőjének és

felemelőjének kellett volna lenni, rosszabb lettem azok legrosszabbjánál.”

György kezével mintegy csillapítólag símogatja meg a beteg homlokát, de nem szól semmit,

hanem hagyja, hogy folytassa.

„De a legborzasztóbb megaláztatás nem is abban rejlik, hogy házas embert szeretek, de abban,

hogy az egy gonosz és rossz ember. Nem is tudom, miért dobtam oda lelkemet egy ilyen

züllött alaknak. Azt reméltem, azt hittem, hogy van még benne valami jó, de mindig csalódni

kellett. Magamnak is rossznak kell lennem, miután a szívem így eltévelyedhetett. Oh, meg

tudod érteni, hogy addig lehetetlen innét eltávoznom, míg egy utolsó kísérletet nem teszek,

míg meg nem láthatom, hogy más ember lett belőle?”

„De hiszen már eddig is annyi kísérletet tettél,” mondja György megnyugtatólag.

A beteg lehunyja szemét és elgondolkodik, de csakhamar ismét feltekint és most újabb

önbizalom ragyog az arcán.

33

„Te azt hiszed, hogy én csak magam miatt könyörgök és te is úgy gondolkozol, mint a

többiek, hogy nekem az mindegy lehet, mi is történik vele; hiszen én úgyis eltávozom ebből a

világból. De hadd mondjam el neked, mi történt ma, hogy megértsed, hogy másokon akarok

segíteni, azért van szükségem a haladékra.”

Lehúnyja a szemét és úgy folytatja, anélkül hogy felnyitná.

„Látod, ez ma délelőtt történt. Nem értem, hogy is történhetett, de kint voltam a városban

kosárral a karomon, hogy ételt vigyek valami szegénynek. Egyszerre csak egy udvaron

találtam magam, ahol azelőtt sohasem voltam. Köröskörül magas házak emelkedtek, melyek

rendesek és jókarban voltak, olyanok, amilyenekben jómódú emberek szoktak lakni. Nem

tudtam, hogy mit is keresek ezen a helyen, de ekkor észrevettem, hogy az egyik ház falához

egy kis építmény támaszkodott, mely eredetileg valami kamra, vagy ól lehetett. Most azonban

lakást csináltak belőle. Itt-ott deszkával és kátránypapirral volt megfoldozva, volt néhány

ferde ablaka és két kéménye bádogcsőből a tetején.”

„Az egyik csőből vékony füst szállt fel és így láthattam, hogy valaki lakik ebben az építmény-

ben, mire így szóltam önmagamhoz: Hiszen ide akartál menni.”

„Felmentem a kis falépcsőn, mely olyan meredek volt, mint egy létra és úgy éreztem, mintha

valami madárfészekhez kapaszkodnék fel, azután rátettem a kezemet a kilincsre. Éreztem,

hogy nincsen bezárva és miután belülről hangokat hallottam, beléptem, anélkül, hogy kopog-

tattam volna.”

„Senki sem fordult meg, hogy lásson, mikor beléptem és magam visszahúzódtam az egyik

szögletbe az ajtó mellett és ott álltam várva, míg szükség lehet rám. Mert meg voltam győződ-

ve arról, hogy bizonyos fontos küldetéssel jöttem ide.”

„Amíg ott álldogáltam, elgondoltam, hogy tulajdonképen valami raktárhelyiségbe, nem pedig

emberi lakásba kerültem. Alig volt benne egy-két bútordarab, még ágy is hiányzott. Az egyik

szögletben néhány rongyos matrác hevert, amelyek fekvőhelyül szolgálhattak. Szék sem volt,

legalább is nem olyan, amit el lehetett volna adni és csak egy durva festetlen asztal állott a

középen.”

„Egyszerre csak azt mondtam magamban, hogy most már tudom, hol vagyok. Hiszen az Holm

Dávid felesége, aki ottan áll. Hát ide költöztek, amíg a szanatóriumban feküdtem. De hát

miért minden olyan nyomorúságos és kényelmetlen? És hol vannak a bútoraik? Hol van a

szép szekrény, meg a varrógép és a...”

„De hamarosan abbahagytam a felsorolást. Hiszen nem tudtam előszámlálni mindazt, ami

nem hiányzott volna. Hisz itt nem volt semmi sem.”

„ ,Aztán milyen kétségbeesett az asszony’ gondoltam, ,milyen szegényesen van felöltözve!

Bizony nagyon megváltozott tavasz óta.’ ”

„Oda akartam hozzá sietni, hogy megkérdezzem, de visszatartott az, hogy két idegen nő volt a

szobában, akik élénk beszélgetésbe voltak merülve Holm Dávid feleségével.”

„Mind a hárman nagyon komolyak voltak és hamarosan megértettem, miről van szó. Azt

akarták, hogy a szegény asszony két gyermekét elvigyék a gyermekmenhelyre, nehogy az

apjuk, akinek tüdővésze van, megfertőzze őket.”

„Nem akartam eleinte elhinni, hogy jól értettem. ,Az lehetetlen, hogy Holm Dávidnak

tüdővésze volna,’ gondoltam magamban. ,Tudom, hogy valamikor hallottam erről beszélni, de

nem akartam elhinni.’ ”

„A másik dolog, amit szintén nem értettem, az volt, hogy csak két gyermekről beszéltek. Ha

jól emlékszem, nekik három gyermekük van.”

34

„Hamarosan ennek az okát is megtudtam. Az egyik jótevő asszonyság észrevette, hogy a

szegény anya sír és barátságosan azt mondta, hogy a gyermeknek épen olyan jól gondját

fogják viselni, mint igazi otthonban.”

„ ,Doktorné, ne törődjék azzal, hogy én sírok,’ hallottam, amint az anya megszólalt. ,Még

jobban sírnék, ha nem tudnám elküldeni a gyermekeket. A legkisebbik ott fekszik a kórházban

és amikor láttam, mennyit szenved, azt mondtam magamban, bárcsak el tudnám küldeni

hazulról a másik kettőt, úgy egy szóval sem fogok ellentmondani, hanem csak hálás leszek és

örülni fogok.’ ”

„Mikor ezeket mondta, valami borzasztó szorongás fogott el. Hát mit csinált Holm Dávid a

feleségével, az otthonával és a gyermekeivel? Vagy jobban mondva, mit csináltam én? Hiszen

én voltam az, aki őt rájuk szabadította.”

„Elkezdtem sírni és zokogni, amint ott álltam a szögletben. Nem tudtam megérteni, hogy a

többiek nem vettek észre engem, legalább is nem törődtek velem.”

„Láttam, amint az anya az ajtóhoz közeledett. ,Lemegyek az utcára és behívom a gyerme-

keket,’ mondta. ,Csak a közelben vannak.’ ”

„Elment mellettem és pedig olyan közel, hogy szegényes, megfoltozott ruhája a kezemet

súrolta. Erre térdre vetettem magam, az ajkamhoz emeltem a ruháját, megcsókoltam azt és

sírtam. De egy szót sem tudtam szólni. Az az igazságtalanság, amit ez ellen az asszony ellen

elkövettem, nagyon is nagy volt.”

„Csodálkoztam, hogy még most sem vett észre, de megértettem, hogy nem akar ahhoz szólni,

aki ilyen nagy szerencsétlenséget hozott a fejére.”

„A szegény anya azonban nem hagyta el a szobát, mert az asszonyságok egyike azt mondta

neki, hogy még egy dolgot kell rendbehozni, mielőtt a gyermekeket behívnák. Elővett egy

írást a táskájából és azt hangosan felolvasta. Bizonyítvány volt arról, hogy a szülők átengedik

nekik a gyermekeik gondozását, amíg otthonuk tüdővésszel meg van fertőzve és ezt az írást

mindkettőjüknek, az apának és az anyának alá kell írni.”

„A szoba másik felén is volt egy ajtó. Az most kinyílott és Holm Dávid lépett be rajta. Nem

gondolhattam mást, mint hogy ott állt és várt az ajtó mögött, hogy a kellő pillanatban

megjelenhessen.”

„A régi piszkos ruha volt rajta és szemében az a gonosz pillantás. Be kellett vallanom magam

előtt, hogy látható megelégedéssel nézett szét, mintha örömét lelte volna ebben az egész

nyomorúságban maga körül.”

„Elkezdett arról beszélni, hogy mennyire szereti a gyermekeit és milyen nehezére esik, mikor

az egyik gyermekét a kórházba vitték, hogy most a másik kettőt is elveszítse.”

„A két asszonyság alig méltatta figyelemre a szavait. Egyszerűen megjegyezték, hogy

biztosabban elveszíti a gyermekeit, ha magánál tartja őket.”

„Mialatt azok erről tárgyaltak vele, elfordultam tőle és a feleségére néztem. Az a fal mellé

húzódott és úgy nézett rá, mint akit megkorbácsoltak és megvertek, mintha a saját hóhérjára

nézne.”

„Ekkor világossá lett bennem az a gondolat, hogy nem cselekedhettem igaztalanabbá, mint azt

eddig megértettem. Megéreztem, hogy valami titkos gyűlölet lappang Holm Dávidban a felesé-

ge ellen. És nem az otthona iránti ragaszkodásból egyesült vele, hanem hogy agyonkínozza.”

35

„Hallottam, amint ott állva az atyai szeretetéről beszélt a finom asszonyságokkal. Ezek azt

felelték neki, hogy ezt bebizonyíthatta volna azáltal, hogy megtartja az orvos rendeleteit és

nem terjeszti maga körül a ragályt. Ebben az esetben szívesen itt hagynák a gyerekeket.”

„De egyik sem sejtette közülök, hogy tulajdonképen mit is forgat a fejében. Én voltam az

első, aki megértettem. ,Meg akarja tartani a gyermekeket,’ gondoltam, ,nem törődik azzal,

hogy azok is megkapják a betegségét.’ ”

„A felesége is hamarosan rájött erre. Szinte önkívületben hangosan felkiáltott. ,A gyilkos!

Nem engedi őket innét elvinni! Azt akarja, hogy itt maradjanak, hogy megfertőzze őket, hogy

meghaljanak! Kiszámította, hogy így álljon bosszút rajtam!’ ”

„Holm Dávid a vállát vonogatva fordult el tőle.”

„ ,Igaz, hogy nem akarom aláírni ezt a papirost,’ mondta a két asszonyságnak.”

„Erre elkezdődött a rábeszélés. A felesége haragos szavakkal támadta meg, sőt a két asszony-

ság is nekipirult és ugyancsak erős szavakat mondott.”

„Ő azonban egész nyugodtan állt ottan és csak azt mondta, nem tudja nélkülözni a gyerme-

keit.”

„Borzasztó aggódással hallgattam mindezt. Senki sem volt ottan, aki úgy szenvedett volna,

mint én, mert senki sem szerette azok közül ezt az embert, aki ilyen gonoszságot csinál. Ott

állva azt reméltem, hogy megtalálják a kellő megindító szavakat. Már magam akartam oda-

rohanni a szögletből, ahol álltam. De valami különös bénultság vett rajtam erőt, úgy hogy nem

tudtam. Mit használ a vitatkozás, a rábeszélés? gondoltam. Egy ilyen embert meg kell

ijeszteni. Sem a feleség, sem az asszonyok valamelyike nem tett említést az Úristenről. Egyik

sem fenyegette meg őt az Igazságos haragjával. Úgy éreztem, hogy kezemben tartom az Úr

büntető villámát, de nincs hatalmamban azzal sújtani.”

„Egyszerre csak csend lett a szobában. A két úri asszony távozni készült. Semmit sem tudtak

elérni. A felesége sem ment vele semmire. Abbahagyta a küzdelmet és kétségbeesve roskadt

össze.”

„Még egyszer megkísérlettem emberfeletti erőfeszítéssel, hogy mozogni és beszélni tudjak. A

szavak égették a nyelvemet. ,Oh, te képmutató!’ akartam odakiáltani. ,Azt hiszed, nem látom

mit akarsz, mi a szándékod? Én, aki meghalok, megidézlek az Isten ítélőszéke elé. Megvá-

dollak a legfőbb bíró előtt, hogy meg akarod ölni saját gyermekeidet. Tanúskodni fogok

ellened!’ ”

„De amikor felemelkedtem, hogy ezt elmondjam, már nem voltam többé Holm Dávid lakásán,

hanem itthon feküdtem tehetetlenül az ágyamban. És azóta csak kértem s könyörögtem, de

senki sem tudta őt idehozni.”

A kis beteg nővér behúnyt szemekkel feküdt, mialatt elsuttogta ezt az egész történetet. Most

tágra nyitja szemét és leírhatatlan aggodalommal néz Györgyre. „Úgy-e, nem engedsz meg-

halnom addig, míg nem beszélhettem vele?” mondja könyörögve. „Gondolj a feleségére és a

gyermekeire!”

A fekvő szellem-alak csodálkozik György viselkedésén. Hiszen egyetlenegy szóval megnyug-

tathatta volna, csak azt kellett volna mondania, Holm Dávidnak már vége, az többé nem árthat

sem a feleségének sem a gyermekeinek, azonban ő eltitkolja előtte ezt hírt. Ehelyett még

jobban elkedvetleníti.

„Ugyan micsoda hatalmad van Holm Dávid felett?” mondja. „Nem olyan ember az, hogy meg

lehetne indítani. Az, amit ma láttál, nem egyéb, mint az a bosszú, aminek a kigondolásán már

egy hosszú év óta örült a lelkében.”

36

„Oh, ne mondj ilyent, ne mondj ilyent!” tör ki belőle.

„Jobban ismerem őt, mint te,” mondja a Halál kocsisa. „És most elmondom neked, hogy mi

tette azzá Holm Dávidot, ami most.”

„Szívesen hallgatlak,” mondja a beteg. „Jó volna, ha igazán meg tudnám őt érteni.”

„Akkor kövess engem egy másik városba,” mondja a Halál kocsisa, „és ott megállunk a

börtönépület előtt. Este van, és épen egy embert, aki részegeskedés miatt egy vagy két hétig

bent ült, bocsátanak ki. Senki sem várja őt a fogházkapu előtt, mégis megáll és körülnéz,

abban a reményben, hogy valaki jön, amit annyira óhajtott, épen most.”

„Ugyanis úgy áll a dolog, hogy az az ember, aki éppen kijött a börtönből, nagy lelki fel-

induláson esett át. Mialatt fogva volt, az öccse rossz útra tért. Gyilkosságot követett el

részegségében és így került börtönbe. A bátyja mit sem tudott erről, mielőtt a fogház lelkésze

magával nem vitte a gyilkos cellájába és megmutatta neki azt a fiatalembert, aki bilincsekkel a

kezén ült ottan, mert az elfogásakor erőszakoskodott. ,Megismered, hogy kicsoda ül itten?’

kérdezte a lelkész és amikor az ember meglátta, hogy az a tulajdon öccse, ez roppant

megindította, mert ezt az öccsét mindig nagyon szerette. ,Ez bizony sok éven át fog itt ülni a

börtönben,’ mondta a lelkész, ,de mi mindnyájan azt tartjuk, hogy neked, Holm Dávid,

kellene leülni a büntetést őhelyette, mert senki más mint te voltál az, aki csalogattad és

csábítottad, mígnem olyan részeges kutya lett belőle, hogy azt sem tudta, hogy mit csinál!’ ”

„Bizony Holm Dávid alig tudott magán uralkodni, míg vissza nem tért a cellájába s ott

elkezdett sírni, de úgy, ahogy még sohasem sírt, mióta gyermek volt. És utána megfogadta

magában, hogy ettől kezdve hátat fordít a rossz útnak. Eddig még nem értette, hogy mit is

érez az ember, mikor valami nagy szerencsétlenséget hoz másra. Most gondolatai az öccsétől

a feleségéhez és gyermekeihez szálltak és most már megértette, hogy milyen nehéz azoknak,

de szentül megfogadta, hogy ezentúl soha többé nem lesz okuk panaszkodni miatta. És most

este, amikor kijött a börtönből, vágyódott a felesége után, hogy elmondja neki, hogy új életet

akar kezdeni.”

„De hát az nem jött elibe a fogháznál és az úton sem találkozott vele. Igen, amikor pedig

hazaér és kopog a lakásuk ajtaján, nem nyitja ki előtte az ajtót, mint máskor szokta, ha

hosszabb ideig távol volt hazulról. Rossz sejtelem szállja meg, de még nem akar hinni benne.

Ez lehetetlen, hogy éppen most történjék meg, mikor egészen más ember akar lenni.”

„A felesége rendesen a lábtörlő alá szokta dugni a kulcsot, ha elmegy hazulról, miért is lehajol

és azt meg is találja a szokott helyen. Kinyitja az otthona ajtaját és csodálkozik, hogy talán

rossz helyre tévedt, mert a szoba egészen üres. Na, nem éppen üres, a bútorok legtöbbje még

ott van, de a lakásban nincs egy lélek sem.”

„De még étele sem akadt és az ablakokról hiányoztak a függönyök. A szoba olyan rideg és

kellemetlen volt, meglátszott, hogy már napok óta nem laktak benne.”

„Bemegy a szomszédokhoz és megkérdezi, hogy a felesége talán beteg lett, amíg ő távol volt.

Azt képzeli ugyanis, hogy talán időközben a kórházba kellett őt szállítani. Dehogy, nem volt

neki semmi baja, mikor a napokban elutazott, válaszolták azok. - De hát hova utazott? Hát

bizony azt senki sem tudja.”

„Látja, hogy azok kíváncsiak és kárörvendők és megérti, hogy csak egyféleképen történhetett

a dolog. Biztosan úgy, hogy a felesége felhasználta az alkalmat, míg ő fogva volt és egysze-

rűen elutazott. Magával vitte a gyermekeket és azt, amire szüksége volt, de egy szóval sem

értesítette, hanem hagyta, hogy hazamenjen ebbe a pusztaságba. És ő, aki azt gondolta, hogy

milyen nagy örömmel érkezik vissza hozzá! Sokszor ismételgette magában, hogy mit fog neki

mondani. Igazán bocsánatot akart szépen tőle kérni. Volt egy barátja, aki valamikor a művelt

37

osztályhoz tartozott, de teljesen elzüllött. Meg akarta ígérni, hogy soha többé nem fogja azt

felkeresni, pedig nemcsak az, ami rossz volt nála, vonzotta, hanem az is, hogy művelt és

tanult volt. Másnap fel akarta keresni egykori mesterét, hogy ismét munkába álljon. Dolgozni

akart érte és a gyermekekért, hogy rendes ruhában járhassanak és ne nélkülözhessenek többé.

És most, mikor mindezt szépen kigondolta, megszökik tőle!”

„Majd hideg, majd meleg fogta el és szinte összerázkódik szívtelensége miatt. Igen, hiszen

megérti, hogy el akart menni, de legalább nyiltan és becsületesen tette volna. Akkor nem is

lett volna joga, hogy haragudjék, hiszen olyan nehéz volt az élete mellette. De hogy titokban

szökött meg és hogy minden figyelmeztetés nélkül hagyta, hogy hazamenjen az üres lakásba,

ez szívtelenség. Ezt sohasem bocsátja meg neki.”

„Hiszen az emberek csúfja lett. Most mindenki az egész uccában csak rajta nevet. De meg-

fogadta, hogy nem sokáig fognak nevetni. Majd megtalálja a feleségét és akkor kétszer olyan

boldogtalanná teszi, mint amilyen ő maga volt. Hadd tanulja meg, mit jelent az, összerázkódni

a szíve gyökeréig, amint az vele történt.”

„Egyetlen vigasztalása az volt, mikor arra gondolt, hogyan fogja megbüntetni, ha majd rátalál.

Azóta három év telt el és mindenfelé kereste és egész idő alatt azzal táplálta gyűlöletét, hogy

arra gondolt, mit is csinált ő vele szemben, hogy az lassanként mérhetlen bűnné nagyítódott.

Magános utakon kóborolt és ezalatt gyűlölete és bosszúvágya csak növekedett. Annyi ideig

kereste, hogy nyugodtan kigondolhatta, miképen fogja megkínozni, ha ismét összeakad vele.”

A kis nővér eddig szótalanul hallgatta, de élénk arcjátéka elárulta, hogy figyelmesen követi az

elbeszélést. Most azonban aggódó hangon szakítja félbe a komor alakot:

„Oh, ne mondj többet! Ez olyan rettenetes. Hogyan felelhetek mindazért, amit elkövettem?

Ah, ah, csak legalább ne hoztam volna össze őket! Az ő bűne nem volna olyan nagy, ha én

nem lettem volna.”

„Nem, nem szólok többet,” mondja a Halál kocsisa. „Csak azt akarom, hogy megértsed, hogy

nincsen semmi értelme halasztást kérni.”

„Igen, de én akarok!” tör ki belőle lelki gyötrelmében. „Nem tudok meghalni, nem tudok! Adj

legalább néhány percet! Tudod, hogy én szeretem őt. Sohasem szerettem úgy, mint ma.”

A szellemalak ott az ajtónál összerázkódik. Mialatt Edit nővér és a Halál kocsisa beszélgettek,

mindig csak őt figyelte. Minden szavát magába szívta és arcának minden vonását örökre a

lelkébe véste. Mindent, amit mondott, még ha az szigorú volt is vele szemben, olyan édes volt

hallgatni, aggodalma és részvéte, mikor György elbeszélte az ő történetét, meggyógyította a

sebét. Nem is tudja, hogy mit is érez irányában. Csak azt tudja, hogy tőle szívesen eltűr

mindent.

Tudja, hogy az őt szerette, amilyen volt, őt, aki a halált vitte el hozzá, ez valami ember-

felettien fenséges. Valahányszor azt mondja, hogy szereti őt, lelkén átrezdül valami, amit még

sohasem érzett. Erőlködik, hogy a Halál kocsisa figyelmét magára vonja, de ez nem is néz

feléje. Erre megpróbál felemelkedni, de rettentő kínok között rogy vissza.

Látja, amint a kis nővér aggódva és nyugtalankodva hánykódik az ágyában. Imára kulcsolt

kezeit György felé emeli, de annak az arca szigorú és kérlelhetetlen. „Szívesen adnék neked

haladékot, ha tudnám, hogy az hasznodra lehetne,” mondja végre. „De tudom, hogy afelett az

ember felett nincsen hatalmad.”

Erre a Halál kocsisa lehajol, hogy kimondja azokat a szavakat, melyek felszabadítják a lelket

a földi porhüvelyétől.

38

Íme ebben a pillanatban egy sötét alak kúszik a földön a haldokló felé. Borzasztó erőfeszítés-

sel és olyan fájdalommal, melyet még sohasem érzett, letépte bilincseit, hogy előre jöhessen.

Tudja, hogy ezért büntetést kap és fájdalmai örökösek lehetnek, de Edit nővérnek nem szabad

tovább hiába várakoznia és vágyódnia, mikor ő itt van ugyanabban a szobában. Odakúszott az

ágy másik oldalára, ahol ellensége, György nem láthatja és már oly közel van, hogy meg-

érintheti a kezét.

Bár lehetetlen, hogy a legkisebb nyomást gyakorolhasson erre a kézre, mégis észreveszi

jelenlétét és hirtelen mozdulattal Holm Dávid felé fordul. Ott látja maga előtt térdepelve, igen,

sőt még többet: arcát a padlóra fektetve és nem mer felnézni rá, csak a keze, amivel az övét

próbálja megfogni, tanúskodik a szerelméről, a hálájáról és szíve kezdődő felmelegedéséről.

Ekkor a boldogság szelíd fénye ragyogja be az arcát. Felnéz az anyjára, a két társára, akiknek

nem volt ideje még egy búcsúszót sem mondani, hogy őket is együttérzésre bírja a fenséges

dolog iránt, mely vele történt. Lemutat az egyik kezére, mely lecsüng a padlóra, hogy lássák

és osszák meg az örömét, hogy Holm Dávid bűnbánóan hever lábainál. De ekkor a fekete-

csuklyás hozzáhajol és ezeket mondja:

„Te drága fogoly, hadd el börtönödet!”

Erre visszahanyatlik párnáira és az élet könnyű sóhajtással száll ki belőle.

Ugyanebben a pillanatban Holm Dávidot is visszarántja valaki. Azok a kötelékek, melyeket

nem láthat, csak érez, ismét szorosan fűződnek a karjaira, míg lábai szabadon maradnak és

György tudtára adja haragosan suttogva, hogy borzasztó fájdalmas büntetést kaphatott volna,

ha nem lettek volna régi barátok.

„Gyere azonnal innét!” folytatja. „Nekünk itt már nincsen semmi dolgunk. Azok, akik őt

fogadni hivatva vannak, már megérkeztek.”

Meglehetős durván cipelte ki magával Holm Dávidot. Az úgy látta, mintha a szoba hirtelen

megtelt volna fehér alakokkal. Úgy tetszett előtte, mintha a lépcsőn és az uccán is látná

azokat, de olyan gyorsasággal vitte őt társa magával, hogy nem tudott semmit megkülön-

böztetni.

VII.

Holm Dávid ismét ott fekszik a Halál kocsijának a fenekén és dühöng nemcsak az egész

világra, hanem önmagára is. Ugyan micsoda őrület ragadta el? Miért borult le Edit nővér lábai

elé, mint egy bűnbánó és alázatos bűnös? György bizonyára jót nevetett rajta. Egy igazi férfi

felelős a tetteiért. Tudnia kell, miért követte el azokat. Nem rohanhat rögtön, hogy a tengerbe

dobjon mindent, csak azért, mert egy leányzó azt mondja, hogy szerelmes bele.

Mi is volt, ami így elfogta? Szerelem? De hiszen halott. Aztán ő is halott volt. Ugyan micsoda

szerelem lenne ez?

A sánta gebe ismét nekiindult. A városból vezető uccák egyikén poroszkál. A házak mind

ritkábbak lesznek és az uccai lámpások mind nagyobb távolságban állnak egymástól. Már

látni lehet a város szélét, ahol aztán végleg megszűnnek.

Amint az utolsó lámpaoszlophoz érnek, valami különös bánat fogja el, fél elhagyni a várost.

Úgy érzi, hogy valami olyantól viszik el, amit sohasem kellett volna elhagynia.

És abban a percben, mikor ezt a nyugtalanságot érzi, a kocsi leírhatatlan nyikorgásán és

zörgésén keresztül beszélgetést hall a háta mögött. Felemeli a fejét, hogy hallgatózzék.

39

György beszél valakivel, aki szintén a kocsin van, egy utas, akit eddig észre nem vett.

„Most már nem mehetek tovább,” mondja egy szelíd hang, amelyet a bánat és fájdalom

annyira elfojt, hogy alig lehet hallani. „Annyi sok mondani valóm volna neki, de dühösen,

felindultan fekszik itten és se nem láthat, se nem hallhat engem. Add át neki üdvözletemet,

hogy ott voltam, hogy találkozzam vele, de mostan elvisznek innét és soha többé nem mutat-

kozhatom előtte, úgy, amilyen most vagyok.”

„De ha javulást és bűnbánást igér?” mondja György.

„Hiszen magad mondtad, hogy sohasem javul meg,” mondja a hang megindultságtól remegve.

„Mondd meg neki, hogy mi örökké együvé tartozunk, de ettől a perctől kezdve soha többé

nem láthat.”

„De hogyha levezekli gonosz cselekedeteit?” mondja György.

„Üdvözöld csak és mondd meg neki, hogy tovább már nem követhetem,” panaszkodik a hang

„és add át néki búcsúmat.”

„De hogyha megjavul és más ember lesz belőle?” mondja György.

„Csak mondd meg neki, hogy mindig szeretni fogom,” mondja a hang még mélyebb bánattal,

mint az előbb, „más reménységet nem adhatok néki.”

Holm Dávid feltérdelt a kocsiban. Az utolsó szavaknál nagyot erőlködik és egyszerre ott áll a

kocsiban, egész hosszúságában. Kapkod valami után, ami kiröppen kezének bizonytalan

fogásai közül. Nem tudja, hogy mi lehetett, de azt a benyomást teszi rá, mintha valami ragyo-

gó fény, valami kimondhatatlan szépség lett volna.

Ki akarja magát szakítani, hogy utána mehessen a menekülőnek, de most valami megakadá-

lyozza, ami megbénítja és bilincsekbe kötözi.

Ez a szerelem, a szellemek szerelme, amelyhez képest a földi lények szerelme csak gyenge

árnyék, amely most ismét, épúgy, mint a haldokló ágyánál, egyszerre megragadja. Lassanként

felmelegíti, mint a lassan lángot fogó tűz, amint fokról fokra áttüzesíti a fát. Alig látni munká-

ját, de olykor-olykor heves lángot küld ki, hogy megmutassa, hogy lassanként mindent lángba

borít. Ilyen heves láng lobbant fel előtte. Nem ragyog ugyan tisztán, de fénye elegendő, hogy

szerelmesét oly gyönyörűnek lássa, aki előtt erőtlenül kell lerogynia, elismerve, hogy nem

mer, nem akar, nem tud közeledni feléje.

VIII.

A Halál kocsisának szekere koromsötétben halad előre. Két oldalt sűrű és magas erdő, az út

meg olyan keskeny, hogy az eget sem lehet látni. A ló is lassabban lépked, a kerekek csikor-

gása még élesebb lesz, a gondolatok csatája a lélekben még szigorúbb, a reménytelen egy-

hangúság még nagyobb, mint másutt. Ekkor György megrántja a gyeplőt, a nyikorgás egy

pillanatra elhal és csengő hangon kiáltja:

„Mi az a fájdalom, amit szenvedek, mi az a fájdalom, ami még vár rám, ahhoz képest, hogy

többé nem vagyok bizonytalanságban afelől az egy felől, amit a legfontosabb tudni? Köszö-

nöm néked Uram, hogy kijöttem a földi lét sötétségéből. Hála és dicsőség Néked az én

minden nyomorúságomban azért, mert tudom, hogy megadtad nékem az örökéletet!”

40

A zörgés és a csikorgás ismét megkezdődik, de a Halál kocsisának szavai sokáig csengtek

Holm Dávid fülében. Első ízben érzett bizonyos részvétet régi barátja iránt. „Derék ember

mégis,” gondolja. „Nem panaszkodik, pedig semmi reménye sincsen, hogy valaha abba-

hagyhatja ezt a foglalkozását.”

*

Úgy látszik, hosszú lesz az utazás, olyan hosszú, hogy talán sohasem lesz vége.

Mikor végre annyit kocsiztak, hogy Holm Dávid azt gondolta, hogy legalább egy napja

vannak úton, széles tisztásra értek ki, amely fölé felhőtlen tiszta ég borult, melyen a fényes

félhold már egészen a Göncöl szekeréig kúszott fel.

Szinte csúszó lassúsággal húzta őket a sánta gebe a tisztáson át és amikor végre átmentek

rajta, Holm Dávid felnézett a holdra, hogy megtudja, milyen magasra jutott már. Ekkor

észrevette, hogy az még meg sem moccant és ezen nagyon elcsodálkozott.

Azután tovább mentek. Hosszú időközökben fel-felnézett az égre és látta, hogy a hold még

mindig nem mozdult meg a helyéről a Göncölszekere mellől, hanem mozdulatlanul marad.

Ekkor arra gondolt, hogy bár úgy tetszett, mintha legalább is egy nap óta kocsiznának, még-

sem változott az éjszaka reggelre, a nap pedig estére, hanem éjszaka volt az egész idő alatt.

Órák hosszat kocsiztak, legalább is úgy tetszett neki, de az ég hatalmas óramutatóján nem

mozdultak meg a mutatók, hanem egy helyben maradtak.

Azt kellett volna hinnie, hogy a világ mozgása megállott, ha nem jutott volna eszébe, amit

György mondott, hogy az idő kihúzódik, hogy a Halál kocsisa eljusson mindazokra a

helyekre, ahová el kell jutnia. Rémülve értette meg, hogy az, ami különben napokba került

volna, nem volt több, mint egy-két rövid perc, emberi számítás szerint.

Gyermekkorában hallott arról az emberről mesélni, aki meglátogatta a szellemek országát.

Mikor visszajött, elmondta, hogy száz év Isten országában épen olyan hamar telik el, mint egy

nap a földön.

De az előtt, aki a Halál kocsiját hajtja, egyetlen egy nap épen olyan hosszú lehet, mint száz

esztendő a földön.

Megint érzett valami kis részvétet György iránt. „Nem csoda, ha vágyódik a felváltás után,”

gondolta. „Bizony ez hosszú esztendő volt számára.”

*

Mialatt egy dombra hajtottak fel, megláttak valakit, aki még lassabban haladt, mint ők és így

utólérhették.

Egy görnyedt hátú és roskadozó öreg asszony volt, aki erős botra támaszkodva vonszolta

magát előre és minden gyengesége ellenére egy nagy batyut cipelt, amely majdnem féloldalra

húzta.

Úgy látszott, az öregasszony megláthatta a Halál kocsiját, mert oldalra tért ki és megállt az út

szélén, mikor az odaért hozzá.

Azután megszaporázta a lépteit, hogy együtt haladhasson a szekérrel és ez alatt vizsgálgatta,

hogy micsoda jármű lehet az.

A fényes holdvilágnál jól láthatta, hogy a ló bizony öreg, félszemére vak gebe, a kantár is

nyírfahánccsal van összekötözve, a szekér ütött-kopott, úgy hogy állandó veszedelemben

forog, hogy elveszti a kerekeit.

41

„Na, ez igazán furcsa, hogy valakinek kedve van ilyen járművel és ilyen lóval útra kelni,”

mormogta az öreg asszony magában, anélkül hogy arra gondolna, tán az utasok is meghall-

hatják. „Azt gondoltam, hogy talán megkérem, hogy vegyenek fel, de hát ennek a lónak elég

az is, ha magát tudja vonszolni és a szekér is szétesnék, ha rákapaszkodnék.”

De alig mondta el ezeket, mikor György kihajolt a kocsiból és elkezdte dícsérni a járművét.

„Ohó,” mondta, „ez a kocsi, meg ez a ló nem is olyan rossz, amint gondolná. Hajtottam én

már ezzel zúgó tenger felett, ahol a hullámok házmagasságnyira csaptak fel és nagy hajók

sülyedtek el és én még sem fordultam fel.”

Az öreg asszony kissé elcsodálkozott, de azt gondolta, hogy tréfás kocsissal találkozott és hát

ő sem volt rest a felelettel.

„Hát lehet, hogy viharos tengeren könnyebben megy, mint itt a szárazföldön,” mondta, „mert

bizony nekem úgy tetszik, hogy itten kissé nehezen poroszkálnak előre.”

„Hajtottam már meredek bányában a föld mélye felé,” mondta a Halál kocsisa, „anélkül, hogy

a lovam megbotlott volna és hajtottam égő városokon át, ahol minden oldalról tűz lángolt,

akárcsak az olvasztó kemencében. Egy tűzoltó sem merészkedett be a tűzbe és a füstbe, de ez

a ló behajtott anélkül, hogy visszarettent volna.”

„Úgy látszik, hogy szeret ilyen öreggel tréfálkozni,” mondta az asszony.

„Olykor magas hegyre kellett felhajtanom, ahol nem volt rakott út,” folytatta a Halál kocsisa,

„de a ló felmászott a sziklafalakra és keresztül merészkedett a szakadékokon és a kocsi is

kitartott, bár nem egy helyütt az út csupa szikladarabokból állott. Már hajtottam mocsáron át,

ahol még olyan szilárd zsombék sem volt, hogy egy gyermeket megtarthatott volna és még a

hó, mely embermagasságú torlaszokba tornyosult, sem tudott engem visszariasztani, így hát

igazán nem lehet panaszkodni a kocsimra.”

„Na, ha úgy van, ahogy mondja, akkor igazán nem csodálkozom, hogy meg van vele eléged-

ve,” mondta az öreg asszony. „Maga is nagy legény lehet, akinek ilyen pompás szekere van.”

„Én vagyok az erős, akinek hatalmában vannak az emberek gyermekei,” felelte a Halál

kocsisa és hangja teljes és komoly lett. „Én legyőzöm őket, lakjanak bár magas termekben

vagy nyomorúságos pinceodúkban. Én szabadságot adok a rabszolgáknak és elragadom

trónjuktól a királyokat. Nincsen olyan hatalmas vár, melynek falait el nem érhetném. Nincsen

olyan mélységes tudomány, amely gátat emelhetne az én utam elé. Én megbüntetem az

önbízókat, mikor szerencséjükben sütkéreznek, s örökséget, meg javakat osztok a nyomorul-

taknak, mikor szegénységükben epekednek.”

„Na, hát nem úgy van, amint gondoltam,” mondta az öreg asszony kacagva, „hogy micsoda

nagy emberrel akadtam össze! De ha már olyan hatalmas vagy és olyan pompás kocsid van,

nem engedhetnéd meg, hogy én is veled menjek egy darabon? Az egyik leányomhoz készülök

az újévre, de eltévedtem és attól tartok, hogy egész éjjel az országúton kell barangolnom, ha

nem segítsz rajtam.”

„Ne, erre ne kérj engem,” mondta a Halál kocsisa. „Jobban haladsz az országúton, mint az én

kocsimon.”

„Na, ebben igazat adok neked,” mondta az öreg asszony. „Azt hiszem, a lovad kidől, ha még

engem is kellene húznia. De legalább ezt a batyut szeretném feltenni a saroglyába, már

ennyivel igazán megsegíthetnél.”

Anélkül, hogy megvárná az engedélyt, hirtelen felemeli a batyuját és leteszi a szekér fenekére.

De akárcsak gomolygó füstbe vagy szálló ködbe tette volna, mert az minden ellenállás nélkül

pottyant le a földre.

42

De úgy látszik, ebben a pillanatban elvesztette hatalmát, hogy tovább is lássa a kocsit, mert

tanácstalanul és reszketve állt meg az út közepén anélkül, hogy kísérletet tett volna, hogy

tovább beszélgessen a Halál kocsisával.

De ez a beszélgetés ismételten megerősítette Holm Dávid részvétét György iránt. „Bizony,

sok mindenen kellett átesnie,” gondolta. „Nem lehet csodálni, hogy annyira megváltozott.”

IX.

A Halál kocsisa Holm Dávidot magas, de vasrácsos ablakú terembe vezette, melynek puszta

világos falain semmi dísz nem volt és az egyik fal mentén néhány ágy állott, de közülök csak

egy volt elfoglalva. Gyenge orvosságszag ütötte meg az orrát, az ágy mellett fogházőri ruhába

öltözött ember ült és ebből megtudta, hogy valamelyik börtön betegszobájába került.

A tetőről egy kis villanylámpa világít le és ennek a fényénél meglátja, hogy az ágyban egy

kellemes arcú, de lesoványodott fiatalember fekszik. Alig vetett egy pillantást a fogolyra, mire

máris elfelejti, hogy az előbb milyen részvéttel volt György irányában eltelve. Most már ismét

kész volna egykori haragjával rávetni magát.

„Mi dolgod van itten?” tör ki belőle. „Ha hozzányulsz ahhoz, aki ott az ágyban fekszik, akkor

örökre halálos ellenségek leszünk, ezt jól tudod.”

A Halál kocsisa olyan tekintettel fordul feléje, amely inkább résztvevő, mint büntető.

„Most már tudom, hogy ki fekszik itten, Dávid. Ezt még akkor nem tudtam, mikor ide be-

jöttünk.”

„Ha tudtad is vagy nem, György, az mindegy, csak értsd meg...”

Egyszerre csak abbahagyja. György parancsoló mozdulatot tett a kezével és ő ismét

hallgatásba mélyed ellenállhatatlan félelemtől megszállva.

„Számunkra nem létezik csak megalázkodás és engedelmesség,” mondja a Halál kocsisa. „Te

nem kívánhatsz vagy követelhetsz semmit, egyetlen tennivalód, hogy csendben várod a

felvilágosítást.”

Erre György csuklyáját mélyen az arcára húzza, mintegy jelezve, hogy nincs szándékában

vele több szót váltani, és a most beálló csendben észreveszi Holm Dávid, hogy a beteg fogoly

beszélgetni kezdett ápolójával.

„Azt hiszi a biztos úr, hogy még lehet belőlem ember?” kérdezi gyenge, bizonyos elégedet-

lenséggel, vagy kétségbeeséssel kevert hangon.

„Már miért ne, ha Holm akarja,” mondja a fogházőr barátságosan, de mégis egy kis bizony-

talansággal a hangjában. „Csak egy kicsikét meg kell erősödnie Holmnak és hogy a láz

elhagyja.”

„A biztos úr tudja, hogy nem is a lázra gondoltam,” mondja a beteg. „Azt gondolja biztos úr,

hogy ismét lehet belőlem ember. Az nem olyan könnyű, ha az ember ilyen nagy bűnért volt

elítélve.”

„Ez mégis sikerülni fog Holmnak, hiszen van hová mennie,” feleli az őr. „Legalább is Holm

azt mondta, hogy van egy ház, ahol szívesen fogadják.”

A beteg arcára mosoly ül.

„Mit szólt az orvos ma felőlem?” mondta.

43

„Semmi baj, Holm, semmi baj. Az orvos mindig csak ezt szokta mondani: ,Csak kint volna

ezek közül a falak közül, úgy hamarosan talpra tudnám állítani.’ ”

A fogoly kitágítja mellét és fogain át szívja a levegőt. „Igen, e falakon kívül, igen,” mor-

mogja.

„Én csak azt ismétlem, amit a doktor szokott nekem mondogatni,” folytatja az őr, „de

Holmnak nem szabad őt szaván fogni, amint azt egy évvel ezelőtt tette. Ilyesmi csak meg-

hosszabbítja az időt, látja Holm.”

„Biztos úr ne féljen. Most már okosabb vagyok. Most már csak arra gondolok, hogy ennek itt

vége legyen. Azután új életet akarok kezdeni.”

„Hát ebben igaza van Holmnak, új életet...” mondja a börtönőr bizonyos ünnepélyességgel.

Holm Dávid ott ülve még jobban szenved, mint a beteg. „Biztosan itt kapta a betegséget a

fogházban,” mormogta, mialatt testét aggodalmas kínlódással ide-oda ingatja. „És most már

vége van neki, aki olyan szép, olyan erős és olyan vídám volt!”

„Nem vette észre...” kezdi el újra a beteg, de mikor látja, hogy az őr türelmetlen mozdulatot

tesz, ezt kérdezi hirtelen: „Talán szabályellenes, hogy beszélek?”

„Nem, ma éjjel annyit beszélhet Holm, amennyi jólesik.”

„Ma éjjel...” mondja a beteg elgondolkozva. „Úgy, talán azért, mert ma óév-estéje van?”

„Igen,” feleli az őr, „éppen azért, mert ma újév kezdődik Holm számára is.”

„Ez a filkó ottan tudja, hogy ma éjjel meg kell neki halnia,” síránkozik a beteg fogoly bátyja

tehetetlenségében. „Azért olyan szelíd most vele szemben.”

„Nem vette észre a biztos úr,” kezdi el újra a fogoly félbehagyott kérdését, „hogy egészen

megváltoztam a szökés óta? Ugye, azóta semmi baja nem volt velem a biztos úrnak?”

„Holm olyan lett azóta, mint egy szelíd bárány, és igazán semmi okom sincsen az elégedet-

lenségre. De azért mégis csak azt mondom, amit az előbb: Ne kísérelje meg mégegyszer!”

A beteg elmosolyodik. „Nem csodálkozott a biztos úr,” mondja, „hogy mi is lehet oka ennek a

változásnak? Vagy talán azt hitte, hogy ez azért van, mert betegebb lettem a szökés után?”

„Igen, ilyesfélét gondoltam.”

„Pedig hát nem ezért van ez,” mondja a fogoly. „Egészen más oka van ennek. Azelőtt soha-

sem mertem elbeszélni, de ma éjszaka szívesen elmondanám a biztos úrnak.”

„Most már igazán attól tartok, hogy Holm mégis sokat beszél,” mondja a fogházőr. De amint

meglátja a beteg elboruló arckifejezését, barátságosan így folytatja: „Na hiszen, nem azért,

mintha talán fárasztana engem, hogy Holm beszél, de a saját érdekében teszem.”

„Nem csodálkoztak itt a fogházban, hogy jószántamból jöttem vissza?” mondja a beteg.

„Senki sem tudta, hogy hol vagyok, én azonban a magam jószántából felmentem a kapitányi

hivatalba és jelentkeztem. Azt gondolja a biztos úr, hogy különösen cselekedtem?”

„Természetesen, azt gondoltuk, hogy Holmnak rosszul ment a sora és azért jobbnak találta, ha

önként jelentkezik.”

„Az igaz, hogy az első napokban nagyon rossz dolgom volt. De hát három hétig voltam távol.

Azt hitték persze mindnyájan, hogy kint tanyáztam az egész idő alatt az erdőben, és hozzá

még télvíz idején?”

„Kénytelenek voltunk ezt hinni, miután Holm maga mondta ezt nekünk, hogy így volt.”

44

A fogolynak, úgy látszik, nagyon tetszik ez az egész dolog. „Hát néha szükséges, hogy ilyen

magamfajta elhitessen ilyesmit a felsőséggel, hogy azok, akik segítettek rajtam, bajba ne

kerüljenek. Az ember igazán nem találhat ki mást, tudja biztos úr. Azokat, akiknek bátorságuk

volt, hogy egy szökevényt befogadjanak és jól bánjanak vele, azokat meg kell védelmezni

úgy, ahogy az ember tudja. Ez bizonyára a biztos úr véleménye is.”

„Most már igazán annyit kérdez Holm, amire maga sem tud felelni,” mondja az őr éppen

olyan nyugalommal, mint az egész idő alatt.

A fiatal fogoly nagyot sóhajt. „Óh bár csak kibírnám addig, hogy ismét eljuthassak oda! A

derék emberek ott az erdő szélén laktak.”

Félbeszakítja magát és küzködik, hogy lélegzetet vegyen. A börtönőr nyugtalanul néz rá. Egy

orvosságos üveg után nyul, de mikor látja, hogy az üres, feláll a székről.

„Hozok egy kis orvosságot,” mondja és kimegy a szobából.

Egy pillanat mulva már a Halál kocsisa ül a helyén az ágy mellett. A sarlót félretette, hogy a

beteg ne láthassa és a csuklyáját is hátravetette.

Holm Dávid síránkozásba tör ki, akár egy kis gyermek, midőn látja a szörnyűséget oly közel

az öccse mellett, de az nem mutat semmi nyugtalanságot. Miután magas láza van, nem is

veszi észre, hogy idegen ült le az ágya mellé, hanem azt hiszi, hogy az a börtönőr, aki egész

idő alatt mellette volt.

„Csak egy olyan kis házikó volt,” mondja, de erőlködve liheg minden szónál.

„Holm ne erőltesse meg magát annyira a beszéddel,” mondja a Halál kocsisa. „Azt, amit

Holm el akar mondani, azt a felsőség jól tudja pontról-pontra, csak épen nem akartuk

elárulni.”

A beteg a csodálkozástól tágra nyílt szemekkel néz rá.

„Igen, Holm olyan csodálkozva néz rám,” mondja a Halál kocsisa, „de várjon csak, mindjárt

meghallja! Azt hiszi Holm, mi nem tudjuk, hogy egy délután egy fiatalember lopózkodott be

egy kis házikóba, az utolsó volt az a hosszú faluban, ahol azt hitte, hogy senki sem lesz

otthon! Sokáig hevert az erdő szélén és várta, míg az asszony elmegy hazulról, mert a gazda

természetesen munkában volt és gyermekeket nem látott a ház körül. Végre kijött a házból az

asszony, karján a tejesedénnyel és a fickó, aki jól megleste, hogy hova dugta el a kulcsot,

besurrant a házba.”

„Hogy tudja ezt a biztos úr?” mondja a beteg és a meglepetéstől fel akar ülni az ágyban.

„Csak feküdjön csendben, Holm,” mondja a Halál kocsisa a legnagyobb jóindulattal, „és ne

ijedjen meg a barátaitól! Hiszen emberek vagyunk mi is, bár itt a fogházban. Most elmondom,

hogy mit tudok még. Na, mikor az a fiatal ember belépett a házikóba, megijedt, mert az nem

volt üres, mint ahogy gondolta. Egy beteg gyermek feküdt a nagy ágyban a fal mellett és

ránézett. Lassan feléje ment, de ekkor a gyermek behunyta a szemét és mozdulatlanul feküdt,

akárcsak egy halott.”

„ ,Miért fekszel te nappal?’ kérdezte a fiatalember. ,Beteg vagy tán?’ A gyermek azonban nem

mozdult. ,Ne félj tőlem,’ mondta az ember. ,Mondd meg, hogyan kaphatnék hamarosan

valami ennivalót, hogy aztán gyorsan elmehessek innét!’ ”

„Mikor a gyermek még mindig mozdulatlanul feküdt és nem akart felelni, az idegen egy

szalmaszálat húzott ki az ágyaljából és megcsiklandozta az orrát. A gyermek egyet

tüsszentett, mire a fiatalember nevetni kezdett. A gyermek ekkor csodálkozva tekintett fel, de

aztán ő is elkezdett nevetni. ,Eleinte holtnak akartam magam tettetni,’ mondta. ,Jól láttam, de

45

hát mire való volt az?’ ,Hát nem hallottad, hogy ha medvével találkozol az erdőben,’ mondta

a gyermek, ,le kell feküdnöd hirtelen a földre és úgy tenni, mintha halott volnál. Akkor a

medve elmegy, hogy gödröt ásson, ahová eltemessen, közben elmenekülhetsz.’ A fiatalember

egészen elpirult ezekre a szavakra. ,Úgy, hát azt hitted, hogy én elmegyek gödröt ásni, ahová

majd téged eltemetlek?’ mondta. ,Ez igazán butaság volt tőlem,’ mondta a gyermek, ,hiszen

úgy sem tudtam volna elszaladni. Fáj a csípőm, úgy hogy nem is tudok járni.’ ”

A beteg fogoly egészen oda volt a csodálkozástól.

„Talán Holm nem akarja, hogy tovább beszéljek?” kérdezi a Halál kocsisa.

„Dehogy, nagyon is szívesen hallgatom, különösen jól esik erre most visszaemlékezni. Csak

épen nem tudom megérteni...”

„Oh az nem is olyan csodálatos, tudja Holm. Volt egy csavargó, akit Györgynek hívtak, talán

hallott róla Holm valamikor? Ez hallotta vándorlása közben a történetet és aztán tovább adta,

így jutott az el azután egészen a fogházig.”

Most egy kis szünet következett, de a beteg csakhamar megkérdezi erőtlen hangján: „Mi

történt azután a fiatalemberrel, meg a gyermekkel?”

„Igen, hát úgy történt, hogy a fiatalember még egyszer kért egy kis ételt. ,Ugy-e megesik

néha, hogy valami szegény néz be a házba és ételt kér?’ mondta. ,Biz az megesik,’ felelte a

gyermek. ,És az anyád szokott is adni neki valamit?’ ,Igen, ha épen van itthon valami, akkor

ad is.’ ,Látod,’ mondta a fiatalember, ,hát most sincsen másról szó. Csak egy szegény jött be

hozzátok és ételt kér. Mondd meg, hol van valami ennivaló, és igérem, hogy nem veszek

többet, csak épen hogy jóllakhassam.’ A gyermek tréfás sokatmondó mosolygással nézett rá.

,Az anyám gondolt arra a szökevényre, aki a hír szerint az erdőben kóborol és minden ételt

elzárt a szekrénybe.’ ,De hát láttad, hogy hova dugta el a kulcsot, nem árulhatnád el nekem?

Különben kénytelen leszek feltörni a szekrényt.’ ,Az nem megy olyan könnyen,’ mondja a

gyermek. ,Nagyon jó zára van a szekrényünknek.’ ”

„A fiatalember körüljárta a szobát és kereste a kulcsokat. Utána nézett a tűzhelyen, az

asztalfiában, de sehol sem találta. A gyermek ezalatt felült az ágyban és kinézett az ablakon.

,Ott jön anyám, meg egy csomó ember,’ mondta. A szökevény a következő pillanatban már az

ajtónál állott. ,Ha most kiugrasz, úgy egyenesen a karjukba szaladsz,’ mondta a gyermek.

,Okosabb volna, ha elbujnál az egyik szekrénybe.’ A fiatalember még mindig az ajtónál volt.

,Lehet, de ha nincsen kulcsom a szekrényhez.’ ,De van nekem!’ mondta a gyermek és

kinyujtotta a kezét, amelyben egy nagy kulcsot szorongatott.”

„A szökevény elvette a kulcsot és odaszaladt a szekrényhez. ,Dobd most ide a kulcsot!’

kiáltotta a gyermek, amikor az kinyitotta a szekrényajtót, ,és húzd be az ajtót belülről!’ Az

engedelmeskedett és a következő percben már be volt zárva.”

„Bizony ugyancsak dobogott a szíve, mikor ott állt és hallotta az üldözőit. Hallotta, amint a

szoba ajtaját felnyitották és egy csomó ember jött be. Egy női hang hangosan és élesen

kiáltotta: ,Volt itten valaki?’ ,Igen,’ mondta a gyermek. ,Egy ember jött be, rögtön azután,

hogy anya elment.’ ,Oh Istenkém, édes Istenkém!’ síránkozott az asszony. ,Ezek mondták

nekem, hogy látták, amint kijött az erdőből és bement a házba!’ ”

„A szökevény gondolatban megátkozta a gyermeket, hogy az elárulta. A ravasz gyerkőc úgy

megfogta, akárcsak egy egérfogóban. Már épen ki akarta nyitni a szekrényajtót, hogy kiugor-

jon és keresztül törje magát rajtuk. Ekkor meghallotta, hogy valaki megkérdezi, hogy hová

lett a szökevény. ,Már nincs többé itt a házban,’ mondta a tiszta gyermekhang. ,Megijedt,

mikor látta, hogy maguk mindnyájan ide jönnek.’ ”

46

„ ,Nem vitt el valamit?’ kérdezte az anyja. ,Nem, ételt akart, de én nem tudtam neki semmit

sem adni.’ ,És nem bántott téged?’ ,Nem, csak megcsiklandozta az orromat egy szalma-

szállal,’ mondta a gyermek és a szökevény hallotta, amint az kacagott. ,Igazán ezt tette?’

mondta az anyja és ő is elkezdett nevetni a nagy ijedtség után.”

„ ,Na, mi se álljunk itt tovább és bámuljuk a falakat,’ szólalt meg egy férfihang és azután

hallatszott, amint az emberek elhagyták a házikót. ,Úgy, hát Liza most itthon marad?’

kérdezte valaki. ,Ma már nem hagyom többé egyedül Bernátot,’ felelte az anya.”

„A szökevény hallotta, amint a külső ajtót bezárják és megértette, hogy az anya és a gyermek

egyedül maradtak a házban. ,Mi lesz most velem?’ gondolta. ,Maradjak itt bent vagy

próbáljak kiszökni?’ Ebben a percben lépteket hallott közeledni a szekrényhez. ,Ne féljen

semmitől az, aki bent van, hanem jöjjön ki, hogy beszélhessek vele!’ hangzott az anya szava.

Egyúttal betette a kulcsot a zárba és kinyitotta az ajtót. A fiatalember lemondóan lépett ki a

szekrényből. ,Az ottan, mondta nekem, hogy ide bújjak,’ mondta és rámutatott a gyermekre.”

„A gyermek nevetett és annyira tetszett neki az egész kaland, hogy tapsolt a kezével. ,Ez itten

olyan ravasz lesz, hogy mindig fekszik és gondolkozik,’ mondta büszkén az anya. ,Nem-

sokára alig fogok vele bírni.’ A szökevény megértette, hogy most már nem fogják kiadni,

mert a gyermek pártját fogta. ,Bizony ebben igaza van,’ mondta. ,Meg kell mondanom, hogy

azért jöttem be ide, hogy egy kis ételt kapjak, de bizony nem találtam semmit. Ez a gyermek

nem akarta ide adni a kulcsokat. Bizony derekabb legény ez, mint sok más, aki meg tud állni a

lábán.’ Az anya megértette, hogy mit akar a hizelgéssel, de azért mégis szívesen hallgatta.

,Na, legelőbb is adok valami harapnivalót,’ mondta.”

„Míg a szökevény evett, a fiú kérdezgetni kezdte a szökése felől és az elbeszélt mindent

őszintén kezdettől végig. Nem volt az kitervezve, hanem csak véletlenül jött, midőn a fogház

kertjében dolgozott és a kaput kinyitották, hogy egy pár szekér szenet hozzanak be. A fiú csak

kérdezett és kérdezett és alig tudott betelni a meghallgatásával, hogyan sikerült neki keresztül

menni a városon és kijutni az erdőbe. Egy párszor azt mondta a szökevény, hogy most már el

kell mennie, de a fiú hallani sem akart erről. ,Na, hiszen itt maradhat ma este és elbeszélgethet

egy kicsit Bernáttal,’ mondta végül a háziasszony. ,Annyi sokan vannak kint és keresik, hogy

előbb-utóbb elfogják, akár itt marad, akár elmegy.’ ”

„A szökevény még ott volt és mesélgetett, mikor a gazda hazajött. A szobában sötét volt és a

földmíves azt hitte először, hogy valaki a szomszédok közül ül ottan és beszélget a gyer-

mekkel. ,Te vagy az Péter, aki ott ülsz és mesélsz Bernátnak?’ kérdezte. A gyermek ismét

felnevetett jókedvében. ,Nem apám, ez nem Péter, ez sokkal jobb. Gyere csak ide és hallgasd

meg!’ Az apa oda odament az ágyhoz, de nem hallhatott semmit, míg oda nem tette a fülét a

gyermek szájához. ,Ez a szökevény,’ suttogta a fiú. ,Ugyan Bernát, mit is beszélsz!’ mondta

az apa. ,De igen, ez igaz,’ mondta a fiú. ,Elmondta nekem, hogyan szökött ki a fogház

kapuján és hogyan feküdt három éjszakán át egy elhagyott szénégető kunyhóban az erdőben.

Én mindent tudok.’ ”

„Az anya hamarosan meggyújtott egy kis lámpát és a gazda megnézhette a szökevényt, aki

felállott és odament az ajtóhoz. ,Most már igazán tudni akarom, hogy áll ez az egész dolog,’

mondta a gazda. Erre elkezdtek beszélni az asszony, meg a gyermek egyre-másra egyforma

élénkséggel. A földmíves öregebb ember volt, aki okosnak és megfontoltnak látszott. Jól

megnézegette a szökevény rabot, míg azok beszéltek. ,Bizony ez halálos beteg szegény,’

gondolta. ,Ha még egy éjszakát kell a szénégető-kunyhóban töltenie, akkor bizony vége

lesz.’ ”

„ ,Mennyien csavarognak az országúton, akiket senki sem akar elfogni, pedig jóval vesze-

delmesebbek, mint maga,’ mondta, mikor a többiek végre elhallgattak. ,Nem vagyok én egy

47

cseppet sem veszedelmes,’ mondta a szökevény, ,de valaki fölingerelt, mikor részeg voltam.’

A gazda nem akarta, hogy többet szóljon erről, úgy, hogy a gyermeke meghallja. ,Gondoltam,

hogy így történhetett,’ szakította félbe.”

„Erre csend lett a szobában. A gazda csak ült és elgondolkozott, míg a többiek aggódva

néztek rá. Egyik sem mert többé egy szót sem szólni, hogy meglágyítsa. Végre a feleségéhez

fordult. ,Nem tudom, hogy nem helytelenül cselekszem-e, de hát épúgy van velem, mint

veled, ha már a fiú egyszer pártfogásba vette, nem űzhetem ki.’ ”

„Így hát elhatározták, hogy a szökevény ott maradhat éjszakára és majd korán reggel útnak

indulhat. De másnap olyan nagy láza volt, hogy nem tudott a lábára állni. Így kénytelenek

voltak ott tartani a házikóban néhány hétig.”

Csodálatos látni a két testvért, amint hallgatják ezt a történetet, most amikor a Halál kocsisa

odáig jutott az elbeszélésében, hogy a szökevény ott maradt a földmíveseknél. A beteg

csendes nyugalommal nyujtózkodott ki ágyában. A fájdalmai, úgy látszik, elhagyták és

egészen beleéli magát a boldog multba. A másik még mindig gyanakodva ül ottan és azt sejti,

hogy emögött valami csapda rejlik. Olykor-olykor jelt próbál adni az öccsének, hogy ne

feküdjék olyan biztosan, de nem tudja észrevétetni magát vele.

„Orvost nem mertek hívni,” folytatja elbeszélését a Halál kocsisa, „és patikába sem mehettek

gyógyszerért. A beteg kénytelen volt mindezt nélkülözni. Ha valaki közeledett a házikó felé

és be akart jönni, akkor a háziasszony kiment a pitvarba és elbeszélte, hogy Bernát olyan

különös kiütést kapott az egész testén. Attól fél, hogy vörheny lesz belőle. És azért nem állhat

jót, ha valaki bejön a házba”.

„Néhány hét mulva, amikor a szökevény már egy kicsit jobban lett, azt mondta magában,

hogy most már igazán nem maradhat tovább ezeknél a jóembereknél, hanem tovább kell

vándorolnia. Végre sem lehet terhére tovább ezeknek a szegény embereknek.”

„Ez időtájt a házbeliek olyasmiről kezdtek vele beszélni, ami nehéz és fájdalmas volt. Úgy

történt, hogy Bernát megkérdezte tőle egy este, hogy hová megy, ha tőlük eltávozik. ,Ki-

megyek megint az erdőbe,’ felelte. ,Tudja mit? Az nem sokat használ, ha megint kimegy a

vadonba,’ mondta a földmíves felesége. ,Ha a maga helyén volnék, azt csinálnám, hogy

rendbe jönnék a törvénnyel. Nem lehet abban valami öröm, ide-oda futkosni, mint egy

vadállat.’ ,Az sem nagy öröm, fogva lenni.’ ,Nem, de azon át kell egyszer esni, és jobb, ha

hamarább túl van rajta, mint később.’ ,Nem is volt olyan hosszú időm hátra, mikor meg-

szöktem,’ mondta, ,de most talán még hozzákapok valamit.’ ,Bizony nagy baj volt azzal a

szökéssel,’ mondta az asszony. ,Nem,’mondta hirtelen a szökevény. ,Ez volt a legjobb, amit

egész életemben csináltam.’ ”

„Amikor ezt mondta, ránézett a fiúra és mosolygott, és a fiú nevetett és integetett felé.

Nagyon megszerette a gyermeket. Legszívesebben kiemelte volna az ágyból és a vállára vette

volna, mikor onnét elmegy. ,Bizony nehéz lesz majd Bernáttal találkozni, ha egész életében

mint szökevény akar ide-oda vándorolni.’ ,De még rosszabb lesz, ha ismét lecsukatom

magam.’ ”

„A földmíves a tűzhelynél ült és most ő is belevegyült a beszélgetésbe. ,Már jól megszoktuk

egymást,’ mondta lassan elgondolkozva, ,de nem tudjuk tovább rejtegetni a szomszédok elől,

miután már felkelt. Egészen más volna, ha rendesen elbocsátották volna a fogházból.’ A

szökevényt egyszerre megszállta a gyanú. Talán arra akarják rávenni, hogy önként szolgál-

tassa ki magát, hogy megszabaduljanak az esetleges büntetéstől. Azért azt felelte: ,Most már

olyan egészséges vagyok, hogy holnap útnak indulhatok.’ ,Nem ezt akartam mondani,’

válaszolta a földmíves, ,hanem ha szabad ember volna, akkor azt ajánlanám, hogy maradjon

nálunk és segítsen a földmívelésben.’ ”

48

„A szökevény tudta, hogy milyen nehéz munkát kapni annak, aki börtönben ült, és ezért

nagyon meghatotta ez az ajánlat, de nem szívesen tért volna vissza a börtönbe, amiért is nem

szólt egy szót sem.”

„Ezen az estén a fiú rosszabbul volt, mint máskor. ,Nem jó volna, ha a kórházba vinnék, hogy

ott ápolják?’ kérdezte a szökevény. ,Már többször volt ott, de azt mondták, hogy semmi sem

segít, csak ha sósfürdőt venne a tengerparton, de hát kinek van ahhoz módja?’ ,És az hosszú

utazás?’ kérdezte az idegen. ,Hiszen nemcsak az utazás. Honnét vennénk pénzt étkezésre és

szobára?’ ,Persze, ez lehetetlen, értem,’ mondta.”

„Megint szótlanul ült és csak gondolatai szálltak ide-oda, hogy talán egyszer tudna pénzt

szerezni Bernát fürdőre való utazásához.”

„Odafordult a gazdához és visszatért az előbbi tárgyhoz. ,Bizony nem olyan könnyű egy

börtönviseltet szolgálatba fogadni,’ mondta mintegy vizsgálódva. ,Hát az még menne,’

mondta a gazda, ,de talán maga nem szívesen tartózkodik kint a falun, hanem minden áron

városban akar lakni?’ ,Sohasem gondolok a városra, mikor a cellámban vagyok,’ felelte a

fogoly. ,Mindig csak a zöld mezőre és a sötét erdőre gondolok.’ ”

„ ,Ha majd kitöltötte a büntetését, megérzi, hogy sok minden, amit most szeret, nincsen

többé,’ mondta a gazda. ,Igen, én is ezt akartam mondani,’ helyeselte a felesége.’ ”

„ ,Nem énekelnél egy kicsit nekünk, Bernát, de talán rosszul érzed magad ma este?’ ,Oh nem,’

mondta a fiú. ,Azt hiszem, hogy a barátod szívesen fogja hallgatni,’ mondta az anya. A fogoly

nyugtalan lett, mintha valami szerencsétlenségtől félne. Meg akarta kérni a fiút, hogy ne

énekeljen, de az már bele kezdett. Szelíd és tiszta hangon énekelt, és úgy volt vele, hogy

sohasem gondolt annyira arra, hogy az is egy életfogytiglani fogoly, aki szabadság és mozgás

után vágyódik, mint mikor éppen énekelt.’ ”

„A fogoly arcát a kezeibe temette, de könnyei az ujjai között hullottak le. ,Én, akiből már

semmi sem lehet,’ gondolta, ,én fogom megpróbálni, hogy megmentsem ezt a gyermeket.’ ”

„Másnap elbúcsuzott és elment. Senki sem kérdezte, hogy hová szándékszik menni. Csak azt

mondták neki: ,A viszontlátásra!’ ”

„Igen, ezt mondták,” szólalt meg most a beteg félbeszakítva végre a Halál kocsisát. „Tudja,

biztos úr, hogy ez a legszebb, amit egész életemben megéltem.” Szótlanul fekszik, mialatt

néhány könnycsepp gördül le az arcán. „Örülök, hogy a biztos úr tudja ezt,” folytatja.

„Legalább beszélhetek a biztos úrral Bernátról... Olyan jól esik, hogy szabad voltam... Olyan

jól esik, hogy nála lehettem... Nem hittem volna, hogy ilyen boldog lehetek még ma éjjel...”

A Halál kocsisa mélyen a beteg felé hajol.

„Hallgasson rám Holm!” mondja. „Ha most megtenném, hogy Holm azonnal meglátogathatná

a barátait, persze nem úgy, ahogy Holm azelőtt gondolta, mit szólna ehhez Holm? Ha

felajánlanám Holmnak, hogy elengedem a vágyódás hosszú éveit, és ha szabaddá tenném még

ma éjjel, akarná ezt Holm?”

Mialatt a Halál kocsisa ezt mondta, felhúzta a csuklyáját és kezébe vette a sarlóját.

A beteg tágranyílt szemekkel néz rá, melyek lassan megtelnek vágyakozással.

„Tudja Holm, mit gondolok?” mondja a Halál kocsisa. „Tudja Holm, hogy én vagyok az, aki

ki tudja nyitni a börtönök kapuit, én vagyok az, aki Holmot elvezeti olyan helyre, ahol az

üldözői többé el nem érik?”

49

„Tudom, hogy mit gondolsz,” suttogta a fogoly, „de nem volna ez igazságtalanság Bernáttal

szemben? Tudod, hogy én azért jöttem ide vissza, hogy becsületes úton szabaddá lehessek és

aztán segíthessek rajta.”

„Te meghoztad neki a legnagyobb áldozatot, amit tehettél,” mondja a Halál kocsisa, „és a

jutalmad ezért, hogy büntetésed megrövidült és a nagy örök szabadság máris rendelkezésedre

áll. Többé nem kell reá gondolnod.”

„Igen, de én el akartam vinni őt a tengerhez,” mondja a beteg. „Azt suttogtam neki, mikor

elváltunk, hogy visszajövök és elviszem őt a tengerhez. Az embernek meg kell tartani a

gyermeknek tett igéretét.”

„Úgy hát nem akarod elfogadni azt a szabadságot, amit most kínálok fel neked?” mondja a

Halál kocsisa és felemelkedik.

„De igen, óh igen!” mondja a beteg hevesen és megfogja a köpenyét. „Ne menj el! Nem is

tudod, mennyire vágyódom. Csak volna valaki más, aki segíthetne rajta! De hát neki senkije

sincsen rajtam kívül.”

Egyszerre csak halk örömkiáltással néz fel.

„Dávid bátyám, hiszen ott ül!” mondja. „Akkor nincsen semmi baj. Megkérhetem, hogy

segítsen Bernáton.”

„A te Dávid bátyád!” mondja a Halál kocsisa megvetéssel. „Nem, őt nem kérheted meg, hogy

védjen meg egy gyermeket. Csak tudnád, hogy bánik a saját gyermekével!”

De félbeszakítja magát, mert Holm Dávid már ott ült az ágy másik oldalán az öccse felé

hajolva és segíteni próbál rajta.

„Dávid,” mondja a beteg, „zöld pázsitot és nyilt tengert látok magam előtt. Tudod, Dávid, már

nagyon sokáig voltam itt fogva. Nem tudok ellentállni, mikor felajánlják, hogy visszakapom a

szabadságomat anélkül, hogy igaztalanságot követnék el. De hát ott van az a gyermek. Tudod,

megigértem neki.”

„Ne nyugtalankodj!” mondja Holm Dávid reszkető hangon. „Azt a gyermeket, azokét, akik

segítettek rajtad, ígérem neked, hogy pártfogásomba veszem. Menj ki a szabadságba! Menj,

ahová akarsz! Majd gondoskodom róluk. Lépj ki nyugodtan fogságodból!”

E szavaknál a beteg visszahanyatlik párnájára.

„A Halál szavait mondtad neki, Dávid,” mondja a Halál kocsisa. „Gyere innét! Ideje, hogy

menjünk. A megszabadított ne találkozzon velünk, akik szolgaságban és sötétségben élünk.”

X.

„Ha az ember legalább hallatni tudná a szavát ebben a rettenetes nyikorgásban és zörgésben,

úgy meg szeretném köszönni Györgynek, hogy megsegítette ezt a kettőt, Edit nővért és az

öcsémet a legnehezebb pillanatukban,” gondolja Holm Dávid. „Annyira azonban még sem

akarok menni, hogy felváltsam őt hivatalában, mégis meg szeretném neki mutatni, hogy

megértettem, mennyire segített rajtuk.”

Alig hogy azt elgondolta, máris megrántja a Halál kocsisa a gyeplőt és a ló megáll, mintha

csak kitalálta volna gondolatát.

„Bizony, gyarló kocsis vagyok én mégis,” mondja. „Néha ugyan sikerül megsegíteni valakit,

de legtöbbször nem. Ezt a kettőt könnyű volt átsegíteni a határon, mert az egyik már annyira

vágyódott Isten országába és a másikat pedig olyan kevés kötötte a földhöz. Tudod Dávid,”

50

folytatja és hirtelen átcsap a régi baráti hangba, „sokszor, mikor itt üldögéltem a kocsin és

hallgatóztam, elgondoltam magamban, hogy vajha egy megbízható hírnököt tudnék küldeni

az emberekhez, akkor hírt adnék nekik.”

„Ezt bizony elhiszem,” mondja Holm Dávid.

„Tudod Dávid, könnyű akkor aratni, amikor a mező érett kalászokkal van tele. De amikor

kénytelen az ember az alig kinőtt szálakat learatni, bizony az kegyetlen és hálátlan munka. A

gazdám, akinek szolgálok, különbnek tartja magát ilyen munkára és azért azt nekem, szegény

kocsisának hagyja.”

„Megértem, hogy az nehéz,” mondja Holm Dávid.

„Ha az emberek tudnák,” mondja György, „milyen könnyű őket átsegíteni a határon, ha

munkájukkal elkészültek, kötelességüket teljesítették és a kötelékek már majdnem elsza-

kadtak, de minő nehéz megszabadítani őket, ha nem fejeztek be valamit és ha mindent ott kell

hagyniok, amit szeretnek, akkor talán ők maguk is igyekeznének, hogy megkönnyítsék a

Halál kocsisának munkáját.”

„Hogy gondolod ezt, György?”

„Gondolj csak egy dologra, Dávid. Amióta velem vagy, tulajdonképen mindig csak egyetlen

egy betegségről hallottál beszélni és mondhatom neked, hogy ez így volt egész éven át. Azért,

mert ez a betegség az, mely az éretlen vetést támadja meg, azt a vetést, amit nekem kell le-

aratnom. Az első időben, amikor a Halál kocsiját hajtottam, mindig erre gondoltam: Csak ez a

betegség eltűnnék, akkor az én foglalkozásom sem volna olyan nehéz.”

„Ezt az üzenetet akarnád elküldeni az emberekhez?”

„Nem, Dávid. Most már jobban tudom, mire képesek az emberek. Bizonyára legyőzik majd a

tudomány és a kitartás fegyverével ezt az ellenséget. Nem fognak addig nyugodni, míg meg

nem szabadulnak, úgy ettől, mint a többi nagy betegségektől, melyek learatják őket a meg-

érésük előtt. Nem ez az, ami a dolog lényege.”

„De hát hogyan tehetnék a Halál kocsisának munkáját könnyebbé?”

„Az emberek annyira ügyesek, hogy mindent a legjobban elrendezzenek maguknak az ő földi

létükben,” feleli György, „úgy, hogy azt hiszem, eljön az idő, mikor szegénység és részegség

és minden ilyfajta nyomorúság, mely megrövidíti az életet, nem lesz többé; de azért még nem

biztos, hogy a Halál kocsisának munkája ezáltal kevésbé lesz fáradságos.”

„De hát akkor mit akarsz nekik üzenni, György?”

„Nemsokára itt van újév reggele, Dávid és mikor az emberek felébrednek, elsősorban az

újévre gondolnak és mindarra, amit kívánnak és remélnek, hogy az meghozza nekik és aztán

egész jövőjükre. Ekkor azonban azt szeretném nekik megüzenni, hogy ne kívánjanak maguk-

nak szerelmi boldogságot vagy előmenetelt, gazdagságot vagy hatalmat, hosszú életet vagy

egészséget; azt szeretném, ha összekulcsolnák a kezüket és egyetlen egy imára gondolnának:

Úristen, engedd megérlelő dni a lelkem, mielő tt az learatásra kerülne! ”

XI.

Két asszony ül beszélgetésben elmélyedve, melyet már több órája folytatnak egymással.

Délután ugyan félbeszakították, amikor istentiszteletre mentek az Üdvhadsereg helyiségébe,

de azután megint folytatták. Az egész idő alatt megpróbálta az egyik nő, hogy bátorságot és

vigasztalást ébresszen fel a másikban, de úgy látszik, még mindig messze volt a céltól.

51

„Tudja Holmné asszony,” mondja az, aki vigasztalni próbál, „bármily különösnek találja is,

én azt hiszem, hogy ezentúl jobb dolga lesz. Azt hiszem, hogy most már túl van a leg-

rosszabbon. Ez olyasmi volt, amit a férje már réges régen kigondolt, hogy bosszút álljon,

amivel az egész idő alatt fenyegette, mióta ismét összeköltöztek. De Holmné megérti, hogy

különbség az, egy napon kegyetlenséget elkövetni és azt mondani, hogy a gyermekeket nem

engedi elvinni és más dolog megint ilyen gyilkos gondolatot hordozni magában és azt nap-nap

után keresztül is vinni. Ilyesmit senki sem tudna megtenni.”

„Olyan szép dolog az, hogy a kapitány próbál engem megvigasztalni,” mondja a feleség. De

észre lehet venni, hogy bensejében azt gondolja, hogy az Üdvhadsereg kapitánya nem ismer

senkit, aki ezt meg tudná tenni, de ő ismeri azt, aki meg is teszi.

Az Üdvhadsereg kapitánya kinéz az ablakon, mintha elérkezett volna rábeszélő tehetségének

végső határáig, de azután hirtelen elhatározza, hogy még egy utolsó kísérletet tesz.

„Még egy dolgot kell Holmné asszonynak meggondolnia. Nem tudom, hogy olyan nagy bűn

volt-e, amit Holmné tett, mikor néhány évvel ezelőtt elhagyta az urát, de azt gondolom, hogy

az mégis mulasztás volt. Akkor szó nélkül magára hagyta és a gonosz következmények nem

sokáig késtek. Ebben az évben azonban Holmné asszony mindent jóvá akart tenni. Most

Holmné úgy cselekedett, amint az Istennek tetsző volt és azért azt hiszem, hogy minden jóra

fog fordulni. Nagy vihar indult meg, melyet nem lehetett egyszerre megállítani, de amit

Holmné asszony és Edit nővér tett, az mégis jó munka volt, mely meg kell, hogy hozza a

megérdemelt gyümölcsöket.”

Mikor az Üdvhadsereg kapitánya ezeket mondja, már nincs többé egyedül Holm Dávid

feleségével. Holm Dávid maga és barátja György, vagy helyesebben mondva azoknak

szellemmásai bejöttek a szobába, mialatt azok beszélgettek és megálltak az ajtónál.

Holm Dávid már nincsen megkötözve sem a kezén, sem a lábán. Engedelmesen követi a Halál

kocsisát, de most, mikor észreveszi, hogy az hova vezette, felébred benne a régi makacssága.

Hiszen itten senki sem haldoklik. Miért kényszerítik, hogy viszontlássa otthonát és a felesé-

gét?

Már éppen egy haragos kérdéssel akar Györgyhöz fordulni, amikor az int neki, hogy legyen

csendben.

Holm Dávid felesége felemelte a fejét mintegy felvídámulva a másiknak oly erőteljes meg-

győződésétől. „Oh, csak hinni tudnám, hogy ez igaz!” sóhajtja.

„Ez igaz!” mondja az Üdvhadsereg kapitánya és rámosolyog. „Holnap fog megtörténni a

változás. Holmné asszony meglátja, hogy a segítség az újévvel együtt jön.”

„Az újévvel,” ismétli az asszony. „Igen, hiszen ma újév éjszakája van, erről egészen

megfeledkeztem. Milyen késő lehet már, mit gondol Andersson kapitány?”

„Már régen benne vagyunk az újesztendőben,” mondja a kérdezett és megnézi az óráját. „Már

háromnegyed kettőre jár az idő.”

„De hát akkor a kapitány igazán nem maradhat velem tovább,” mondja az asszony, „a

kapitánynak haza kell mennie és lepihenni. Hiszen most már oly nyugodt vagyok, amint ezt

láthatja is.”

Az Üdvhadsereg kapitánya vizsgálódva néz rá. „Na, talán még sem olyan teljes ez a nyugodt-

ság,” mondja.

„Andersson kapitány most már igazán nyugodt lehet miattam,” mondja a feleség. „Tudom

ugyan, hogy súlyos dolgokat mondtam ma éjjel, de most már túl vagyok az egészen.”

52

„Elhiszi Holmné asszony, hogy most mindent az Úr kezébe tehet le, hogy ő intézzen el

mindent a legjobban?” kérdezi az Üdvhadsereg kapitánya.

„Igen,” mondja az asszony, „hiszem.”

„Szívesen maradtam volna itt reggelig, de látom, hogy Holmné asszony legszívesebben veszi,

ha már elmegyek.”

„Bizony olyan jó volt, hogy a kapitány mellettem maradt, de most már nemsokára visszajön a

férjem és talán jobb lesz, ha egyedül vagyok.”

Mindketten kimennek egymással beszélgetve. Holm Dávid megérti, hogy a felesége a kapuig

kíséri ki a kapitányt, hogy azt kinyissa.

„Dávid,” mondja a Halál kocsisa. „Hallottad, hogy mit mondott? Észreveszed, hogy az

emberek mindent tudnak, amit tudniok kell? Csak meg kell erősíteni az életkedvüket és

azonnal tovább akarnak élni.”

Alig hogy ezt mondta, a feleség ismét bejött. Úgy látszik, tényleg meg akarja tartani a szavát

és lefeküdni készül. Leül az egyik székre, lehajol és kezdi kifűzni a cipőjét.

Mialatt ezt csinálja, a kapu hangosan becsapódik, mire feláll és hallgatózik. „Ő jön?” mondja.

„Mégis csak ő lesz, aki most jön.”

Odaszalad az ablakhoz és megpróbál lenézni a sötét udvarra. Néhány percig áll ottan szinte

visszafojtott lélegzettel. Amikor visszafordul a szoba felé, arca csodálatos módon egészen

meg van változva. Mintha egészen megszürkült volna: a szeme, az ajka, minden mintha

hamuval volna beszórva. Mozdulatai merevek és bizonytalanok lettek és ajkai közül gyenge

mormolás tör elő.

„Nem birom,” suttogja. „Nem birom tovább.”

„Bízzak az Úristenben,” mondja és megáll a szoba közepén. „Azt mondják, hogy bízzak az

Úristenben. Azt hiszik talán, hogy azelőtt nem imádkoztam hozzá és nem kértem meg. Mit

csináljak, mitévő legyek, hogy valami segítséget kapjak tőle?”

Nem sír, de minden szava zokogás. Olyan kétségbeesés szállja meg, hogy többé már nem

felelős a cselekedeteiért.

Holm Dávid előre hajol és mereven néz rá, majd összerándul egy hirtelen jött gondolatra.

A felesége nem tud egyenesen menni, csak előre támolyog a szobán keresztül a szögletben

levő fekvőhelyhez, ahol a két gyermeke fekszik és alszik.

„Kár értük,” mondja és feléjük hajol, „hiszen olyan szépek.” Leül melléjük a padlóra és

sokáig nézegeti először az egyiket, azután a másikat. „De hát nekem el kell mennem,” mondja

„és itt nem hagyhatom őket.”

Reszkető kezekkel simogatja meg a fejüket. „Ne haragudjatok rám,” mondja, „hogy ezt

teszem. Nem az én hibám.”

Mialatt a padlón ül és a gyermekeit simogatja, ismét becsapódik a kapuajtó. Ismét megremeg

és mozdulatlan marad, míg annyi idő mulik el, hogy megtudhatja, hogy nem a férje volt, aki

bejött. Erre sietve felkel. „Gyorsan kell cselekednem,” mondja a gyermekeinek rejtelmes

suttogással. „Mindjárt meg lesz, csak ne jöjjön és meg ne akadályozzon.”

De még sem csinál semmit, csak fel és alá járkál a szobában. „Mintha valaki azt mondaná

nekem, hogy várjak holnapig,” mormogja félig hangosan, „de hát ugyan mit használna ez? A

holnapi nap éppen olyan, mint a többi. Ugyan miért lenne jobb, mint a ma?”

53

Holm Dávid arra a halottra gondol, aki ott fekszik a templomkertben, és akit nemsokára

elföldelnek, mint másra úgysem érdemest. Szinte vágyódik, hogy valami módon tudtára adja a

feleségének, hogy többé igazán nem kell félnie tőle.

Ismét valami zaj hallatszik kivülről. Ajtót nyitnak ki és csapnak be ismét a házban és a feleség

újból összerezzen és eszébe jut a terve, amit kigondolt. Támolyogva és imbolyogva megy a

tűzhelyhez, fát tesz rá, hogy tüzet gyujtson.

„Nem tesz semmit, ha jön és meglátja, hogy tüzet rakok,” mondja magában mintegy feleletül

valami néma ellenvetésre. „Hiszen főzhetek magamnak kávét új év reggelén, hogy ébren

tartsam magam, míg itten virrasztok és reá várok.”

Holm Dávid megkönnyebbül, mikor ezt hallja. Ismét csodálkozni kezd, hogy mi szándéka

volt Györgynek, mikor őt idevezette. Hiszen itt senki sem haldoklik. Hisz itten senki sem

beteg.

A Halál kocsisa mozdulatlanul áll ottan, csuklyáját mélyen az arcára húzva. Annyira el van

mélyedve, hogy Holm Dávid megérti, hogy nem érdemes hozzá valami kérdést intézni.

„Azt akarja, hogy utoljára lássam az enyéimet,” gondolja. „Talán soha többé nem jutok a

közelükbe.”

„Na, emiatt nem fogok gyászolni,” mondja az első pillanatban és úgy érzi, hogy nincsen a

szívében hely csak annak az egynek a számára, de azért mégis odamegy a szögletbe, ahol a

két gyermek fekszik. Mialatt ott áll és nézegeti őket, eszébe jut az a fiú, akit az öccse annyira

szeretett, hogy miatta önként tért vissza a börtönébe és szinte hiányát érzi, hogy ő nem tudja

úgy szeretni saját gyermekeit.

„Adja Isten, hogy jól menjen a sorsuk ezen a világon!” gondolja egyszeriben ellágyulva.

„Majd megörülnek holnap, ha meghallják, hogy nem kell többé félniök tőlem.”

„Szeretném tudni, hogy vajjon mi lesz belőlük,” gondolja mind élénkebb érdeklődéssel,

amilyent ezelőtt sohasem érzett irántuk és egyszerre csak hirtelen félelem szállja meg, hogy

talán olyanok lesznek, mint ő. „Bizony én boldogtalan teremtés voltam,” mondja.

„Nem tudom,” gondolja, „nem értem, hogy miért nem törődtem velük azelőtt. Ha volna

visszatérés, úgy szívesen visszajönnék, hogy embert faragjak mind a kettőből.”

Ott álldogálva tovább vizsgálja a szívét. „Különös, hogy iránta sem érzek már semmi

gyűlöletet,” mormogja. „Azt szeretném, ha boldog lenne, mindazok után, amiket el kellett

szenvednie. Ha lehetséges volna, visszaszerezném neki a bútorait és úgy szeretném, ha vasár-

naponként szép ruhában mehetne a templomba. De hát most már jól fog menni a sora, miután

nem leszek az útjában. Azt hiszem, György azért vezetett ide, hogy legyek megelégedve,

hogy én is az eltávozottak közé tartozom.”

Ebben a pillanatban összerázkódik. Annyira el volt mélyedve gondolataiba, hogy nem is

figyelt oda, mit csinál a felesége. Az épen halkan, tele aggodalommal felkiáltott.

„Már forr, a víz forr, rögtön kész lesz! Meg kell történnie, most már nincs más menekvés.”

Levesz a tűzhely mellett lévő polcról egy bádog szelencét és abból őrölt kávét szór a forró

vízbe. Azután kebléből kivesz egy kis csomagot tele fehér porral és azt is a vízbe szórja.

Holm Dávid ott áll és mereven nézi anélkül, hogy megértené, mit is művel.

„Meglátod, hogy ez elég lesz, Dávid,” mondja az asszony a szoba felé fordulva, mintha valaki

igazán látná. „Ez épen elég lesz a gyerekeknek, meg nekem. Nem birom tovább nézni, amint

előttem sorvadoznak. Ha még csak egy óráig maradsz kint, akkor minden úgy lesz elrendezve,

ahogy azt magad akartad.”

54

Most már a férj nem áll ott mozdulatlanul. Oda rohan a Halál kocsisához.

„György!” kiáltja. „Oh, Uram Istenem, György, nem hallod?”

„Hallom, Dávid,” mondja a Halál kocsisa. „Hiszen itt állok. Nekem itt kell lennem. Én nem

mulaszthatom el a kötelességemet.”

„De hát nem érted, György! Itt nemcsak róla van szó, de a gyermekekről is. Azokat is

magával akarja vinni.”

„Tudom, Dávid,” mondja a Halál kocsisa. „A feleséged a gyermekeidet is magával akarja

vinni.”

„Ennek nem szabad megtörténnie, György! Ez fölösleges. Nem mondhatnád meg neki, hogy

ez fölösleges?”

„Nem hallhatja meg a szavam. Nagyon is messze vagyok tőle.”

„De hát hívj ide valakit, György, valakit, aki megmondja neki, hogy ez fölösleges!”

„Lehetetlen dolgot kívánsz, Dávid. Ugyan mi hatalmam lehet nékem az élő emberek felett?”

Holm Dávid azonban nem enged, hanem térdre borul a Halál kocsisa előtt. „Gondold meg,

hogy a barátom és a pajtásom voltál a földi létben, ne engedd hát, hogy ez megtörténjék! Ne

engedd, hogy ezt megérjem! Ne engedd, hogy azok a szegény ártatlanok meghaljanak!”

Felnéz Györgyre, mintegy feleletet várva, de az csak tagadólag rázza a fejét.

„Mindent megteszek, amit csak tehetek érte, György. Nemet mondtam, mikor megparancsol-

tad, hogy utódod legyek, most azonban örömmel fogadom el ezt a foglalkozást, csakhogy

ettől megkímélj. Hiszen olyan kicsinyek még mind a ketten és épen most azt kívántam, bárha

élhetnék, hogy embert nevelnék belőlük. És ő, a feleségem, egész meg van zavarodva ma

éjjel. Légy könyörületes vele szemben, György!”

Mikor a Halál kocsisa még mindig mozdulatlan és könyörtelen marad, elfordul tőle egy kissé.

„Oh milyen egyedül vagyok, milyen egyedül,” mondja. „Nem tudom, hová forduljak. Nem

tudom, hogy az Úristent vagy Jézus Krisztust kérjem. Hiszen csak jövevény vagyok ebben a

világban. Ki az, akié a hatalom? Kimondja meg, hogy kihez forduljak imádságommal?”

„Oh én szegény bűnös ember, könyörgök Hozzád, aki az élet és halál ura vagy. Én senki

vagyok, aki nem méltó, hogy előlépjen és könyörögjön. Hiszen én mindig a Te parancsolataid

ellen cselekedtem. De hadd menjek be az örök sötétségbe! Hadd semmisüljek meg! Tégy

velem, amit akarsz, csak kíméld meg ezt a három teremtményt!”

Elhallgat és várja a feleletet. De nem hall mást, csak a feleségét, aki magában beszél. „Na

most már felolvadt és felforrt, most már csak várni kell, míg lehül egy kicsit.”

Erre György lehajol hozzá. Csuklyáját hátraveti és arca mosolyog. „Dávid,” mondja, „ha

igazán komolyan akarod, akkor még talán van egy mód, hogy megmentheted őket. Neked

magadnak, Dávid, kell a feleséged tudtára adni, hogy többé nem kell félni tőled.”

„De nem hallja a szavam. Hát mégis lehetséges, György?”

„Nem, legalább is nem úgy, ahogy most vagy. Ismét annak a Holm Dávidnak kell lenned, aki

a templomkertben fekszik. Meg tudod ezt tenni?”

Holm Dávid megremeg az ijedtségtől. Az emberi élet úgy áll előtte, mint valami felelősség-

teljes, mint valami rettenetes. Nem fog-e a lelkének friss hajtása elhervadni, ha ismét testbe

tér vissza? Minden boldogság egy más világban vár rá. De azért egy pillanatig sem habozik.

„Ha csak lehetne, ha ismét szabad... Azt hittem, hogy nekem kell...”

55

„Igazad van,” mondja György és az arca most még jobban felragyog. „Neked kell ebben az

évben a Halál kocsisának lenned, ha valaki más el nem vállalja ezt helyetted.”

„Valaki más?” kérdezi Dávid. „Ugyan ki áldozná fel magát ilyen szegény nyomorultért, mint

én?”

„Dávid,” mondja György, „tudod, hogy van egy ember, aki még mindig bánkódik azért, hogy

téged letérített a jóútról. Ez az ember talán elvállalja a munkát helyetted, hogy ne kelljen

tovább bánkódnia miattad.”

Anélkül, hogy időt engedne Holm Dávidnak, hogy igazán megértse, amire gondolt, lehajol

hozzá és ragyogó tekintettel néz a szemébe.

„Régi jó barátom, Holm Dávid, cselekedj oly jól, ahogy tudsz! Én itt maradok, míg te

visszajösz. Nem sok időd van hátra.”

„De György...”

A Halál kocsisa félbeszakítja egy határozott kézmozdulattal, melynek már megtanult engedel-

meskedni. Azután fejére veti csuklyáját és hangosan csengő hangon mondja:

„Fogoly, térj vissza börtönödbe!”

XII.

Holm Dávid felkönyökölt és körülnézett. Az uccai lámpákat már eloltották, de szürkülni

kezdett és félhold világított. Minden nehézség nélkül megállapította, hogy még mindig ott

hever a templomkert fonnyadt pázsitján, melyet a hársfák sötét ágai árnyékolnak be.

Anélkül, hogy egy percig is haboznék, felemelkedik. Végtelenül fáradtnak érzi magát, teste

merev a hidegtől, a feje szédül, de mégis sikerül felállania a földről. Erre lassanként előre

támolyog a fasoron, de kénytelen megállani és egy fának neki támaszkodni.

„Nem birok tovább,” gondolta. „Lehetetlen idejében hazaérnem.” Egy pillanatig sem volt az

az érzése, hogy mindaz, amit átélt, nem volna valóság. Az éjszaka benyomásai a legtisztábban

és legteljesebben megmaradtak lelkében.

„A Halál kocsisa a lakásomon várakozik,” gondolta. „Sietnem kell.”

Ott hagyta a fát és néhány lépést tett előre, de olyan gyenge volt, hogy térdre hullott.

Ebben a pillanatban úgy érezte, mintha valaki megérintette volna a homlokát. Nem tudta

biztosan, hogy kéz volt-e, vagy ajak, vagy talán valami ruha fodra, de elég volt, hogy egész

lényét valami boldog érzés hassa át. „Ő visszajött hozzám!” ujjongott. „Ő itt van a közelem-

ben. Ő megvédelmez!”

Karjait az ég felé emelte örömében, hogy imádottjának szerelme veszi körül, elragadtatásá-

ban, hogy szerelme most is, mikor visszatért a földi életbe, olyan édességgel tölti be a lelkét.

Lépteket hallott a háta megett. Egy kis teremtés - feje az Üdvhadsereg kalapja alá rejtve -

közeledett feléje.

„Mária nővér!” mondta, mikor az el akart haladni mellette. „Mária nővér, segíts rajtam!”

A nővér megismerte a hangot. Visszatántorodott, de azután tovább akart menni, nem is

törődve vele.

„Mária nővér, nem vagyok részeg. Beteg vagyok. Segíts rajtam, hogy haza tudjak menni!”

56

Bár nem igen hitt neki, mégis szó nélkül hozzálépett, segített neki, hogy felemelkedjék és

támogatta menés közben.

Végre valahára hazatérőben van, de milyen lassan megy! Talán már mindennek vége, mikor

hazaér. Megállott.

„Mária nővér, az nagy segítség volna, ha Mária nővér előre sietne és elmondaná a felesé-

gemnek...”

„Siessek előre és elmondjam, hogy Holm ismét részegen jön haza, mint rendesen. Ehhez

igazán hozzá van szokva.”

Holm Dávid összeharapta az ajkát és lassan lépegetett előre, végsőkig erőlködve, hogy

siessen, de a teste, mely merev volt a hidegtől, nem akart engedelmeskedni.

Ismét megkísérlette, hogy rábírja, hogy menjen előtte haza. „Feküdtem és álmodtam,”

mondta. „Láttam Edit nővért, amikor meghalt. Láttam Mária nővért a halálos ágyánál...

Láttam az enyéimet is odahaza. A feleségem nincsen magánál ma éjjel. Azt mondom Mária

nővérnek, hogy ha nem siet előre, akkor az valami borzasztót cselekszik.”

A beszéde lassan és töredezve hangzott. A nővér nem válaszolt semmit. Még mindig azt hitte,

hogy részeggel van dolga.

De azért hűségesen segítette előre. Azt tudta, hogy nagy önuralmába kerül neki őt megsegí-

teni, akit úgy tekint, mint Edit nővér halálának az okozóját.

Mialatt Holm Dávid tovább támolygott, új félelem szállotta meg. Hogyan higyjenek neki

otthon, ahol félnek tőle, ha még Mária nővér is...

Végre megállották a kapu előtt, ahol lakott és a nővér segített neki, hogy kinyissa.

„Most már, Holm, segíthet magán,” mondta és el akart menni.

„Jó volna, ha Mária nővér mégis megkérné őt, hogy jőjjön le és segítene nekem.”

A nővér megrántotta a vállát. „Tudja Holm, talán más éjjel segítettem volna Holmnak, de ma

éjjel nincsen kedvem hozzá. Most már igazán elég volt.”

A hangja zokogásba fult és elsietett tőle.

Mikor felkapaszkodott a meredek lépcsőn, úgy érezte, hogy most már minden késő. És azután

hogyan tudná rábírni a feleségét, hogy higyjen neki?

Midőn már közel volt hozzá, hogy a fáradságtól és elkedvetlenedéstől lerogyjon a lépcsőn,

ismét megérezte a homloka körül azt a könnyű símogatást. „Ő itt van a közelemben,” gon-

dolta. „Ő őrködik felettem.” És újból erőt kapott, hogy felküzdje magát a legfelső lépcsőfokig.

Mikor kinyitotta az ajtót, a felesége épen előtte állott, mintha azért sietett volna oda, hogy

elreteszelje azt, hogy be ne jöhessen. Mikor látta, hogy későn jött, visszahúzódott a tűzhely

felé és ott megállott neki hátat fordítva, mintha valamit el akarna rejteni előle. Ugyanaz a

kemény arckifejezése volt, mint mikor elment tőle és Holm azt mondta magában: „Még nem

tette meg. Jókor érkeztem.”

A gyermekek felé vetett gyors tekintete is meggyőzte, hogy így van. „Még alusznak. Tehát

nem tette meg. Így hát akkor jókor jöttem,” ismételte még egyszer önmagában.

Kinyujtotta a kezét arra felé, ahol az előbb György állott. Úgy érezte, mintha egy másik kéz

nyult volna felé és megszorította azt. „Köszönöm!” mondta halkan, de hangja reszketett és

hirtelen köd ült a szemére.

57

Előre támolygott a szobában és leroskadt egy székre. Látta, amint a felesége követi tekinte-

tével minden mozdulatát, mintha csak valami vadállat jött volna be a szobába. „Azt hiszi ő is,

hogy részeg vagyok,” gondolta.

Újabb reménytelenség szállta meg, mert oly kimondhatatlanul fáradt volt és nem pihenhetett

le. A külső szobában volt egy ágy és úgy vágyódott, hogy azon kinyújtózkodhassék, de nem

mert oda bemenni. A felesége akkor megtenné, amire készül, alig hogy hátat fordítana neki.

Ébren kell maradnia és vigyáznia rá.

„Edit nővér meghalt,” mondta végre „és én voltam nála. Megigértem neki, hogy jó leszek

hozzád és a gyermekekhez. Holnap elküldheted őket a menhelyre.”

„Miért hazudsz?” mondta a felesége. „Hiszen Gustavsson volt fent nálam és jelentette An-

dersson kapitánynak, hogy Edit nővér meghalt. Azt is mondta, hogy te nem mentél el hozzá.”

Holm Dávid még jobban összeroskadt a széken és nagy csodálkozására elkezdett sírni. Hát

hiába való volt a visszatérése lassú gondolataihoz, a behúnyt szemek világába, mely annyira

lenyomta. Az az erőfosztó meggyőződés szállta meg, hogy sohasem fog kijutni a falak közül,

melyeket saját tetteivel emelt maga köré. Az a vágyódás, az a határtalan vágyódás, hogy

azonnal egyesüljön azzal a szellemmel, mely most körüllebegi, mely mégis elérhetlen

számára, volt az, mely könnyekre fakasztotta.

Mialatt a nehéz sírás rázta, hallotta a felesége hangját. „Ő sír?” mondta mintegy magának

valami leírhatatlan csodálkozással a hangjában. És egy kis idő mulva megismételte: „Ő sír?!”

Ott hagyta a tűzhelyet és bizonyos félelemmel közeledett feléje.

„Sírsz, Dávid?” kérdezte.

Az felemelte arcát, melyet könnyek árasztottak el. „Meg akarok javulni,” mondta össze-

szorított fogakkal, hogy azt lehetett hinni, talán haragszik. „Jó ember akarok lenni, de senki

sem hisz nekem. Hát hogyne sírnék?”

„Látod Dávid, olyan nehéz ezt elhinni,” mondta még mindig kételkedve. „De én hiszek neked,

amikor sírsz. Most igazán hiszek neked.”

Mintegy bizonyságul, hogy hisz benne, leült mellé a földre és fejét a térdére fektette.

Egy ideig csendesen ült, de aztán ő is elkezdett zokogni.

Az megremegett. „Hát most te is sírsz?”

„Nem tehetek máskép. Addig nem lehetek boldog, míg ki nem sírom azt a sok szomorúságot,

ami bennem van.”

Ebben a percben ismét érezte Holm Dávid azt a hűsítő érintést a homloka körül. A könnyei

felszáradtak és benső titokzatos mosolygással cserélődtek fel.

Íme elvégezte az első dolgot, amivel megbízták az éjszakán. Most még hátra van, hogy

segítsen azon a gyermeken, akit az öccse annyira szeretett. Azután hátra van még, hogy meg-

mutassa azoknak az embereknek, mint Mária nővérnek, hogy Edit nővérnek igaza volt, mikor

szerette. Még hátra van, hogy otthonát kiemelje ebből a romlásból. Még hátra van, hogy a

Halál kocsisának üdvözletét átadja az embereknek. Azután, mikor mindezt elvégezte, akkor

mehet az imádott, a vágyvavágyott után.

Amint ott ült, nagyon öregnek érezte magát. Türelmes és alázatos lett, akárcsak az öreg

emberek. Nem mert remélni vagy kívánni, csak összekulcsolta a kezét és suttogva mondta a

Halál kocsisának újévi imádságát:

„Úristen, engedd megérlelő dni lelkem, mielő tt az learatásra kerülne!”

58

Lagerlöf Selma-t, a világhírű svéd írónő t, a 18 svéd halhatatlan egyikét, nem kell külön bemutatni a magyar közönségnek, mely mű veinek legnagyobb részét, kezdve Gösta Berling

mondájától (1891) egészen a legújabb regényig, Sköld Anna-ig (1929) magyar fordításban is

jól ismeri és szereti. A most magyarul bemutatott kis elbeszélése „A Halál kocsisa” 1912-ben

jelent meg, tehát amiután Lagerlöf Selma elnyerte a legnagyobb nemzetközi irodalmi

elismerést: A Nobel-díjat. (1909.)

A Halál kocsisa erő s miszticizmussal megírt, mű vészi finomsággal megsző tt elbeszélés. Az

egész esemény imaginárius világban történik, de az olvasó az utolsó percig nem tudja, hogy

való történetet olvas-e, vagy pedig az egész csak egy lázbeteg rémlátása? A misztikus törté-

netben tulajdonképen két látomás fonódik egybe. E kettő s látomáson kívül álló személyek csak

passziv néző i az elő ttünk megkapó képekben elvonuló cselekménynek. A könyv minden sorából

elő ragyog Lagerlöf mesemondásának alapeszméje: az Isten akaratában való megnyugvás.

Idealista irányával, melyet az egyszerű , természetes elbeszélő mód annyira reálissá varázsol,

felmelegít, megvígasztal és még ilyen nehéz, sejtelmesen komor témánál is, mint a Halál

kocsisa, teljes megnyugvással tesszük le könyvét...

A könyv tárgyát a Svenska Film 1924-ben filmre is átdolgozta, ső t Inger Hellmuth német író

színdarabot készített belő le, mely 1928-ban több német város színpadán megérdemelt sikert is

aratott.

*

Lagerlöf Selma 1858. nov. 11-én született Mårbacka tanyán Wärmland tartományban.

Tanítónő i oklevelét Stockholmban szerezte meg és 1885-95 években Landskronában tanított.

1891-ben jelent meg első pályadíjat nyert mű ve: Gösta Berlings saga. Ettő l kezdve felhagyott

a tanítással s csak az irodalommal foglalkozott. 1907-ben az uppsalai egyetem díszdoktorrá

avatta és 1914-ben a Svéd Akadémia tagjává választotta. Jelenleg az ő si mårbackai udvar-

házban, melyet stílszerű en restauráltatott, él teljesen visszavonulva.

Stockholm, 1929. február hó.

Leffler Béla

59