Kamarás Klára

Mária lányai

© Kamarás Klára

2012.

Borítóterv: Kaskötő István

2

1.

Amikor Windczent János hentes és mészáros

kisebb vagyont örökölt, otthagyta a városi mészárszéket

és a külváros határán önálló üzletet nyitott. Nem akart ő

konkurálni a belváros csillogó-villogó csemegéivel. Fel-

mérte a környék igényeit és kitette az ajtó fölé a táblát:

LÓHÚS.

Akkoriban a lóhús volt a legolcsóbb hentesáru, a

szegény ember pecsenyéje, amiről a városi polgárok csak

megvetéssel beszéltek. Sokan letették a főesküt, hogy

soha egy falatot se vennének ilyesmiből a szájukba.

Mivel a bolt a vásártér közelében volt, a gyakori

nyüzsgésben mégis be-besurrant óvakodva egy-egy haj-

dan jobb napokat látott hölgy is, hogy fél kiló combot

kérjen szeletben, vagy darált húst, egy kis pironkodással

hozzátéve, hogy a macskájának viszi.

János komoly arccal mérte le a vevőnek akár a

hatalmas nyelvet is, magába fojtva egy gúnyos vigyort,

mert hát mekkora lehet az a macska, amelyik ennyi húst

zabál...

Nos, magam is tanúsíthatom, hogy a jól fűszere-

zett ló-fasírt a legjobb ízlést is kielégíti, sőt panírozás

előtt tejben megáztatva, akár rántott húsként is meg lehet

etetni a ló-comb alaposan kiklopfolt szeleteit a vendé-

gekkel. A hatalmas nyelv fűszeres lében abálva fejedelmi

lakoma, és vegyük hozzá, hogy rengeteget lehet belőle

enni. A zsír? Az már rázósabb dolog, mert mindenből

kiérzik a jellegzetes, édeskés íze. Viszont a krémes

tésztáját a legjobb vajjal se lehet különbül elkészíteni,

mint a ló zsírjával. Nem taglalom tovább a lóhús előnyeit

és felhasználási módját. Az eddigiek is ékesen bizonyít-

ják, hogy Windczent János üzlete felvirágzott. Minden

elfogyott, amit csak kitett a pultra, vagy fellógatott

3

sorban a kampókra. Ha mégis lett volna valami maradék

mócsing, azt megvette Keresztes, az ebtenyésztő, hogy

összefőzze kásával a kutyái részére.

A nagy forgalom és a nehéz munka miatt, mindig

volt a mesternek egy-két segédje, meg egy cselédje is, aki

az üzletet takarította. Senki nem maradt meg nála sokáig.

A legények a kevés bér és a goromba bánásmód miatt

hagyták ott, a cselédek meg azért, mert a felmosás után

egyéb szolgáltatásokat is követelt. Fiatal nő nem is vállalt

nála munkát a híre miatt, de az idősebbje sem tartott ki

sokáig. A lázadozó alkalmazottak miatt a mester gyakori

látogató lett a munkaközvetítőnél. Itt fedezte fel magának

Fehér Máriát.

Ki volt Fehér Mária?

Egy langyos tavaszi éjszakán pár napos csecsemőt

rakott valaki az árvaház kapujába. Soha nem derült ki a

származása. Nevet is az árvaház apácáitól kapott. Hab-

fehér bőréről kapta a vezetéknevét, Mária, pedig azért

lett, hogy az isten anyja vegye védelmébe. Gyermekkora

valóban olyan egyszerűen zajlott, mintha valami védelem

alatt állna. Szülői lemondó nyilatkozat híján nem akarta

senki örökbe fogadni, de falura se adták ki nevelőszülők-

höz. Csendes egyhangúságban teltek az évei. A szép és

szófogadó gyermek az apácák között amolyan házi

kedvenc lett. Butuska volt, de a hat osztályt elvégezte,

aztán háztartási ismeretekre fogták be. Mivel lassan, de

kitartóan dolgozott, úgy gondolta az igazgatónő, hogy

benn tarthatnák dolgozó nővérnek. Úgy látszott, rá is áll

az ajánlatra, de ahogy közeledett az idő, amikor nyilat-

koznia kellett volna, egyszerre megmakacsolta magát.

Semmi okot nem tudott, vagy nem akart mondani, miért

szeretne elmenni. Hiába kérdezgették, csak lesütötte a

szemét, összeszorította a száját, mintha nem is értené az

egészet.

4

Hamarosan mégis lelepleződött Mária titka. Egy

éjszakai ellenőrző séta alkalmával az ügyeletes nővér

azon kapta, hogy a mosdóban olvas. Az elkobzott regény

valami szerelmes limonádé volt. Ki tudja, ki csempészte

be az intézménybe, de mint kiderült, a lányok között

kézről kézre járt az olvasmány, ami mindegyikük szívét

megdobogtatta, rózsaszín illúziókat keltve.

– Jobb is, ha Mária elmegy! – határozott az igaz-

gatónő és azonnal kapcsolatba lépett a munkaközvetí-

tővel.

A lányt egymás után három helyre is felvették

mindenesnek, de sehol nem maradt meg pár napnál

tovább. Menekülésszerű felmondását minden esetben a

munkaadó család valamelyik férfitagjának viselkedésével

magyarázta.

Máter Ignácia faggatására, nagy pironkodás köz-

ben a részleteket is elárulta.

– A házigazda belecsípett a fenekembe... és

ahányszor elment mellettem, a mellemet tapogatta...

...A fiatalúr annyira bámult, hogy egészen zavarba

jöttem. Kezem, lábam úgy remegett, hogy majdnem

elejtettem a poharakat. Az anyja pedig velem kiabált,

hogy ne riszáljam magam a fia előtt.

...Az öreg méltóságos a szoknyám alá akart nyúlni

és azt mondta, hogy közel a szobája az enyémhez. Hét

végén szívesen megnézné, mit tudok...

Mindezt természetesen nem hitte el neki a máter,

minthogy a leány alkalmazói tisztes keresztény családok

voltak.

A következő lehetőség Windczent János ajánlata

volt, aki bennlakó cselédet keresett.

Minthogy eddig sikertelen volt minden próbál-

kozás, hogy Máriának megfelelő munkát szerezzenek, az

igazgatónő most már előre érdeklődött, ki az újabb

5

jelentkező. A hírek nem voltak egyértelműen biztatóak.

Ennyit tudott meg:

Windczent János jómódú hentes és mészáros, aki

túl van már a hebehurgya ifjúságon. Fizeti az egyházi

adót – ez eddig jó! Csakhogy agglegény. Nincs a házában

senki fehércseléd, aki Máriára ügyelhetne. Ez mindenféle

pletykát szülne, ami nem tenne jót az intézmény hír-

nevének. Hogyan adhatnának egy védtelen árvát, egy

szende szüzet, egy egyedülálló férfi mellé cselédnek?

A cselédközvetítő intézmény hűségesen továbbí-

totta Windczent Jánosnak ezeket az aggályokat.

A mester, aki eddig nem sokat törődött az idő mú-

lásával, most elgondolkodott. Nem annyira Mária dolga,

mint inkább a maga élete foglalkoztatta. Alaposan meg-

nézte magát a borotválkozó tükrében. Megpróbált moso-

lyogva kellemes kinézetet adni a vörösképű, kopaszodó

fejnek, ami szembenézett vele a tükörből. Bólintott.

Még jóvágású férfi vagyok. Ötvenéves létemre

felveszem a versenyt bárki fiával – a pamacsot a lavórba

vágta és elővette a borotvát – A lóbő r lenyúzása, a hatal-

mas combok cipelése egyetlen segédemnek se megy olyan

könnyedén, mint nekem, de kié lesz ez az egész mészár-

szék és az üzlet, ha nincsen fiam, örökösöm, aki tovább

vigye a céget, ha megöregszem? – megvágta magát – Hú,

rosseb! – timsót keresett – Miért kell ennyit gürcölnöm?

Megdolgoztam a vagyonomért, és mégis, mire megyek

vele? – felszisszent, mert a timsó csípte a sebet – Hát

nekem mindig csak rongy kurvák járnak? – kicsit meg-

nyugodva elrakta a borotválkozó szerszámait és kimond-

ta elhatározását: – Meg fogok nő sülni!

Vasárnap lévén felvette egyetlen sötét öltönyét és

elment a korai misére, mert úgy érezte, hogy ezzel

nagyobb hangsúlyt ad tervének. Eléggé idegenül érezte

magát ebben a környezetben, de nem sokat fészkelődött,

6

hanem végigvárta a teljes ceremóniát. Az időt is húzni

akarta, ezért a templomból átment az Iparos-körbe, ahol

az ivó vasárnap már nyolctól nyitva volt.

Ha hivatalos ügyben készült valahova, engedélyt

vagy adót kellett intézni, mindig egy kis töménnyel erősí-

tette magát, mert a legényeivel meg a lovakkal keményen

bánt, de az urak között bizonytalanul mozgott. Most meg

apácák! Ez különleges helyzet, ezért gyors egymásután-

ban két felest dobott be, amitől végre kellő bátorságot

merített és határozott léptekkel elindult az Árvaház felé,

hogy megkérje Mária kezét. Kitől is? Majd elválik!

Egész úton a mondókáját forgatta, alakította

magában, de a főnöknő elé kerülve mégis nehezen birkó-

zott meg a szavakkal. Mondandóját teletűzdelte ilyen

fordulatokkal: Nem vagyok a szavak embere... Nem olyan

ember vagyok, aki... – de a lényegre csak nehezen tudott

rákanyarodni, ezért az igazgatónő sietett segítségére,

amikor már nagyon unta a hentes hosszas, értelmetlen

deklamálását:

– Értem Windczent úr! Szóval nem cselédnek,

hanem feleségnek szeretné elvinni Máriát. Mindenben

egyetértünk és felkészítjük a lányt a világi életre.

Ezt a felkészítésnek nevezett beszélgetést Ignácia

anyára bízták, aki közkedvelt volt az intézetben lakó

lányok között. Népszerűségét aprócseprő hibáinak kö-

szönhette. Ebben a szomorú, rideg környezetben az árvák

mindennek örültek, amin mosolyogni, vagy pláne nevet-

gélni lehetett.

Ignácia anya csúfneve máter Náci volt. Ebben a

névben volt egy kis becézés, de bizony lekicsinylés is.

Ügyetlenségeinek hírét suttogva adták tovább a lányok.

Máter Nácinak félre van csúszva a fityulája...

Figyeljétek: hátul kilátszik az alsószoknyája.

7

Azt már egy kis sajnálattal nézték, mikor a bal és

jobb cipőjét elcserélte és egész nap türelmesen sántikált,

mivel napközben nem mehetett a cellájába, rendbehozni

magát, a lányok előtt pedig szégyellte levenni a cipőit.

Ha a folyósón vagy az udvaron párban vonultak

és szembe jött velük máter Náci, lelkesen köszöntötték az

árvaház szokásai szerint: „Dicsértessék a Jézus Krisztus!”

Egy alkalommal szinte magától adódott az ötlet,

hogy ebből a kórusból nem tűnik ki, ha valaki azt mond-

ja: Dicsértessék a máter Náci! Attól fogva mindig más

lány feladata lett a máter dicsérete. Ezzel a játékkal sokáig

elszórakoztak, és naponta izgalommal várták a találkozást.

Új lány került az árvaházba, Annuska. Már más-

nap rá osztották a köszöntést és biztatták, hogy minél han-

gosabban kiáltson, hiszen úgyse hallatszik ki a csoport

hangjából. Háta mögött azonban összebeszéltek, hogy

csattanója is legyen a dolognak. Mikor máter Ignácia

végre megjelent, megszólalt a kórus: „Dicsértessék a” –

és itt mindenki elhallgatott, csak Annuska éles hangja

visított tovább: „a máter Náci!”

Máter Náci, vagyis Ignácia, mélyen elpirult, de

nem haragudott meg. Talán még komolyan is vette a

dicséretet. Beérte annyival, hogy: Ejnye kislányok! A

kislányok pedig hetekig emlegették az esetet.

Máter Ignáciának egyetlen bűne volt, amiről talán

nem is tehetett. Nagyon falánk volt és állandó éhségét

csak nehezen tudta csillapítani. Legszívesebben a konyha

ellenőrzését látta el, mert ott könnyen jutott kóstolás

címén pár jó falathoz. Ha másképp nem ment, szerzett

magának egy kis tartalékot.

Legutóbb éppen a konyha felől igyekezett a

cellája felé, mikor az igazgatónő ráförmedt:

– Máter Ignácia! Milyen rózsafüzére van újabban

magának?

8

A pironkodó máter zsebéből ugyanis a rózsafüzér

mellett egy hosszú sor debreceni lógott ki, amit siettében

rosszul rejtett el.

Ki tudja honnan tudták meg ezt is a lányok! Így

volt, vagy ez is csak az árvaházban emlegetett legendák

közé tartozott? Annyi biztos, hogy a pákosztos apáca egy

egész sor kellemetlen feladatot kapott büntetésként. Ezek

közé tartozott, hogy beszéljen Máriával a házasság szent-

ségéről és győzze meg annak előnyeiről, hogy végre

megszabaduljon az árvaház a leánytól.

Máter Ignácia alázattal elfogadta a penitenciát,

mivel mást nem is tehetett. Egy-két napot gondolkodott,

mit is mondjon Máriának, de egyre nehezebbnek látta a

feladatot. A főnöknő sürgetésére mégis rászánta magát

egy beszélgetésre és magához hivatta a leányt.

A kápolna melletti sekrestyében találkoztak.

Ignácia anya a kis helyiség egyetlen karosszékében he-

lyezkedett el, Mária pedig egyik lábáról a másikra állt, és

bizonytalanul sodorgatta a köténye szegélyét, mint an-

nakidején a tanteremben, mielőtt megkapta az elégtelent.

– Tudod, hogy betöltötted azt a kort, ameddig az

árvaházban tartózkodhatsz, de innen mi egyetlen növen-

déket sem szoktunk kidobni védtelenül a világba, hogy

elkallódjon a bűnök csábításai között. Azt szeretnénk,

hogy továbbra is rendes, tisztességes életet élj, ahogyan

azt páter Alfonztól hittanórán is tanultad. Hogyan is van

a Tízparancsolat?

Mária engedelmesen elsorolta.

– Na, látod! Ennyi az egész, amit be kell tartanod

odakinn a világban is. A Sátán azonban nem alszik! Kü-

lönösen a hatodik parancsolat megszegésére biztatja az

embereket, hogy... – az apáca kicsit akadozva folytatta: –

hogy a paráznaság bűnébe essenek. – Ignácia anya

nagyot nyelt és el is vörösödött, de megkönnyebbült,

9

hogy végre ezt is kimondta. Most már folyamatosan elő

tudta adni az eltervezett szöveget:

– A Korinthusiakhoz írt első levélben olvashatjuk,

hogy „a paráznaság miatt minden férfinek legyen saját

felesége és minden asszonynak saját férje”. Érted?

A leány bizonytalanul bólintott, mire az apáca

folytatta az okítást:

– A bűn ellen tehát odakinn a világi életben a há-

zasság véd meg legjobban a paráznaság bűnétől. Jeremiás

próféta erre biztat: „Házasodjatok, szülessenek fiaitok és

leányaitok! Házasítsátok meg fiaitokat, és adjátok férjhez

leányaitokat! Szüljenek azok fiúkat és lányokat, hogy

szaporodjatok, és ne fogyjatok!”

Mária már alig hallotta az apáca recitálását.

Figyelmét egy kis madár kötötte le. Máter Ignácia mögött

ugyanis egy ablak volt, amin át a kertbe lehetett kilátni.

Akkor rezzent csak fel, mikor ezt hallotta:

– Sorold csak fel nekem a hét szentséget!

– Első a keresztség, második a bérmálás, harma-

dik az oltáriszentség, negyedik a bűnbánat szentsége,

ötödik az utolsó kenet, hatodik az egyházi rend, hetedik a

házasság.

– A házasság tehát szentség. Erről van szó! A

házasság isten rendelése és megvéd a bűntől és így attól

is, hogy a Pokolba kerülj. A házasság egy férfi és egy nő

felbonthatatlan köteléke. Érted?

Mária alig láthatóan megrebbent, mert a madár

átröppent egy másik ágra. Az apáca igennek értelmezte a

lány mozdulatát.

– Az is benne van a Bibliában, hogy „a férj

teljesítse felesége iránti kötelességét, hasonlóképpen a

feleség is a férje iránt. A feleség nem ura a maga testé-

nek, hanem a férje”. Ez azt jelenti, ha Windczent úr

felesége leszel, mindenben engedelmeskedned kell neki!

10

Akkor pedig életed végéig védett helyed lesz, fedél lesz a

fejed felett és nem kell cselédként hányódnod a világban.

Dolgos életed végén pedig a Mennyországba kerülsz.

Gondold át alaposan mindazt, amit ma hallottál.

Odakinn a madár felröppent az ágról és eltűnt a

lány szeme elől.

Ennél rosszabb helyem nem lehet, mint itt. Leg-

alább megszabadulok ettő l a sok papolástól.

Máter Ignácia úgy érezte, teljesítette feladatát.

Ennyi előkészítés elég lesz, hogy Fehér Máriából boldog

feleség és kötelességtudó anya legyen. Kegyesen elbo-

csátotta a lányt, aztán jelentette az intézet igazgatónő-

jének, hogy legjobb tudása szerint teljesítette a rá bízott

feladatot, mindent elmondott, amit tudnia kell egy nőnek,

mielőtt férjhez megy.

Az árvaház felbolydult.

Már mindenki tudni vélt mindent. Mária szerel-

mes. Máriának kérője van.

Mária hamarosan megtudja, sőt megtapasztalja a

nagy titkot, amiről csak suttogva szabad beszélni.

Alig hagyta el Mária a sekrestyét, máris megro-

hanták a barátnői és mindazok, akiknek éppen szabadide-

jük volt. Egymás szavába vágva kérdezgették, mi történt

odabenn a sekrestyében.

– Mit mondott máter Náci?

– Nem volt zavarban?

– Nem pirult el, mikor a vőlegényről beszélt?

Mária átérezte, hogy az érdeklődés középpontjába

került és elkezdett mesélni.

Mivel fogalma se volt, miket hordott össze az

apáca, arról mesélt, amit a regényekben olvasott. Beszéd

közben már maga is hitt benne, hogy mindezt máter

11

Nácitól hallotta. Szerelemről, boldog ölelésről mesélt. A

lányok pedig áhítattal hallgatták.

Lám csak! Máter Náci az igazi, a nagyszerű

modern apáca! Vajon honnan tudja mindezt? Talán neki

is volt szerelmese, mielőtt felvették a rendbe?

Lassan egész romantikus regény keletkezett Igná-

cia anya előéletéről, amit aztán izgatottan, irulva-pirulva

szőttek tovább.

Máter Náci legendája szájról-szájra szállt és még

évtizedek múlva, a halála után is ott keringett az intézet-

ben, amikor már régen kicserélődtek a növendékek.

Mindenki esküdött rá, hogy volt egyszer egy Ignácia

nevű apáca, akinek kolbászból volt a rózsafüzére és úgy,

de úgy tudott szeretni...

2.

Mária félelemmel, de egyre türelmetlenebbül

várta, hogy megismerje azokat az örömöket, melyekről

az árvaház mosdójában éjszakánként a szerelmes regé-

nyekben olvasott. Windczent úr ugyan kicsit másképp

nézett ki, mint álmai hőse, de hát ha ő általa juthat a

Paradicsomba, akkor őt is el tudta fogadni, és egyre

szebb színben látta a jövőt.

Alig gondolt arra, mi történik majd az esküvő

után. Maga a szertartás, a külsőségek, az apró részletek

jártak a fejében, ezeket tervezgette.

Leginkább a menyasszonyi ruha foglalkoztatta.

Szinte látta magát talpig fehérben, hosszú sleppel, mint

ahogyan a történelemkönyvek királynőit ábrázolják.

Elképzelte, hogy a fején mirtuszkoszorú lesz és

könnyű habos csipkefátyol repdes utána. Vagy inkább

12

tüll lehetne? Mindegy! Két pöttöm elsős vihetné utána,

rózsaszín ruhás apróság. A többiek pedig sorfalat fognak

állni. Minden lány kezében fehér fonott kosárka, tele

rózsaszirommal. Abból szórnának virágesőt a lába elé,

ahogy nagy ünnepen szokás, a körmenet alkalmával.

Jaj, csodálatos lenne!

A vőlegény biztosan gyönyörű csokorral lepi

meg... Szegfű , kála vagy liliom? Más fehér virág nem

jutott eszébe.

Az igazgatónő hamar felvilágosította, hogy új,

menyasszonyi ruháról ne is álmodjon. Az árvaháznak

ilyen hívságokra nincs pénze. Akit egy szál pelenkában

tettek a kapu elé, és csupán jószívűségből fogadtak be,

annak nem lehetnek különleges igényei.

– Három éve bérmálkoztál. Nem hiszem, hogy

kihíztad a bérmálási fehér ruhádat, ha mégis szűk lenne,

majd rád igazítjuk. A hosszát pedig le lehet engedni né-

hány centivel. Nagyon megfelel az esküvőre.

Máter Náci is hozzátette a magáét, mikor vigasz-

talásként hozzáfűzte:

– Nem a ruha teszi az embert!

Gyűrűről, virágról, meg a papnak járó pénzről a

vőlegény szerencsére gondoskodott, így már nem volt

akadálya az ünnepélyes szertartásnak.

Az esküvőt az árvaház kápolnájában tartották

egyik vasárnap délután, hogy se az intézmény munka-

rendjét, se a hentesüzlet nyitva tartását ne zavarják meg

vele.

Virágszőnyeget ugyan senki nem szórt Mária lába

elé, de a kápolna vázáiban friss virág volt és minden

gyertya égett. Mária szeme káprázott a ragyogás láttán.

13

Máter Ignácia a pár belépésekor nem a szentmisén

megszokott futamokat játszotta a kis harmóniumon,

hanem az alkalomnak megfelelően a Lohengrin nászin-

dulóval próbálkozott. Szerencsére zenekritikus nem volt

jelen a ceremónián.

Páter Alfonz összeadta a párt.

Az árvák búcsúzóul elénekelték az ismert kórus-

művet, melynek szövege így szólt:

„Ne vágyj el messzire,

Visszajössz még te ide.

Maradj velünk!”

Szart! Azt ugyan várhatjátok! – jutott eszébe

Máriának, ami a meghatott és izgalmas percekben igen-

csak a nagy elszántság bizonysága volt.

A hentes gavallérosan kitett magáért: fiákert ren-

delt a zárda elé, hogy megadja a módját az eseménynek.

Ahogy végighajtottak a városon, Mária valóban úgy

érezte magát, mintha az élet királynője lenne. Az utcán

sétáló emberek utánuk fordultak, ő pedig büszkén kihúzta

magát. Már nem intézeti lány az apácáknál, hanem

Windczent János felesége. Mesterné.

A mellette ülő férfi testének közelsége határo-

zottan izgalmas borzongással töltötte el. Mária szinte

sajnálta, hogy a kocsis olyan gyorsan hajt és nem tart

örökké ez a gyönyörűség.

Így is alkonyodott mire hazaértek.

Lakodalmat nem tartottak, de a vágóhíd előtti

udvaron égett a tűz és a henteslegények gulyást főztek

egy nagy kondérban, kivételesen nem lóhúsból, hanem

marhából, amit a gazda biztosított. Bor is volt bőven.

Bemelegítésként egy pálinkásüveg járt körbe.

14

Mária izgalmában se enni, se inni nem tudott, de a

hentes kettőjük helyett is fogyasztott mindenből.

Éjfélre járt az idő, mikor az ittas legények szede-

lődzködni kezdtek, mondván, hogy másnap is van nap,

méghozzá munkanap. Tudták, hogy esküvő ide vagy oda,

a szokott időben kezdenek dolgozni.

Nem tartóztatták őket.

Maga a mester, addigra már alig tudott felállni és

csak Mária támogatásával volt képes bemenni a házba.

Odabenn lerogyott egy székbe:

– Segíts má! Szorosak ezek a gomblyukak az új

ingemen – motyogta és Mária vetkőztetni kezdte a szinte

magatehetetlen férjet. Percek alatt feltárult a fiatal-

asszony előtt a teljes látvány, a bozontos mell, a hájas

pocak, hogy a többiről ne is beszéljünk.

Valahogy csak ágyba kerültek. Mária irtózva

nézett a részeg férfire, de erőt vett magán.

Felrémlett neki az egyik jelenet, amit abban a

bizonyos regényben olvasott és megsimogatta a férfi

arcát, mintha ő lenne a párjára találó, mindent meg-

bocsátó, szerelmes leány, de a férfi csak az maradt, aki

volt, és csak ennyit tudott motyogni:

– Haggyá má! Majd reggel, hugy-gőzzel – azzal

megfordult és már csak a horkolása hallatszott.

Mária hajnalig ébren volt, és szinte moccanni sem

mert, nehogy felébressze a férjét. Mire végre elaludt

volna, megszólalt a vekker.

A hentes kinyitotta a szemét, fordultában egy

jókorát szellentett, aztán az asszony felé tapogatott.

– Na, gyere! Hadd lássam, megkóstoltak-e már?

Tán a páter Alfonz, aki bejárt hozzátok?

Mária fel se fogta, mit beszél, az ágy sarkába

húzódott, de a férfi magához rántotta és hirtelen teljes

15

súlyával ránehezedett. Tömény, másnapos bor- és fok-

hagymabűz áradt belőle.

– Rakd szét a lábad, te liba!

A lány felsikoltott, aztán csak nyöszörgött.

Jaj, hát ez lenne az?

Azt hitte soha nem lesz vége, pedig alig három

percig tartott az egész. A férfi hördült egyet és már el is

fordult tőle.

Mária csendben sírdogált. Nem a fájdalom, ha-

nem a csalódás keserítette el.

– Ne szipogj! Alhatsz még egy keveset, de nekem

mennem kell, mert hozza a paraszt azt a rohadt lovat –

azzal kikászálódott az ágyból. – Kilenc körül bejövök

reggelizni, akkor frissiben süss meg nekem hat tojást.

Mindent megtalálsz a spájzban.

Mária nyakig betakaródzott, de nem tudott elalud-

ni. Mocskosnak érezte magát, az ágyat, az egész világot...

Úgy érezte, becsapták, meggyalázták. Menekülni kellene,

de innen nincs kiút, nincs menekvés.

A mesebeli királylány érezhette így magát a sár-

kány barlangjában, de Máriának reménye sem volt, hogy

érte jön a királyfi, vagy legalább egy szegény pásztor-

legény és kiszabadítja.

Sokáig sírdogált. Aztán eszébe jutott a rántotta és

hogy ez a vadállat, akinek a felesége lett, ordítani fog,

talán meg is veri, ha nem lesz készen a reggeli, mire

visszajön.

Felkelt, hogy körülnézzen új otthonában.

Nem talált fürdőszobát, csak egy lavórt a konyhá-

ban. Vizet melegített és gyorsan megmosdott, aztán

kihozta a foltos lepedőt és azt is úgy áztatta, dörzsölte,

mintha azzal az egész hajnali történést eltüntethetné az

életéből.

16

Zajt hallott az udvar felől.

A konyha ablakából éppen oda látott. Félrehúzta a

babos függönyt és kilesett, hogy megtudja, mi történik.

Középen egy sovány ló állott...

Szelíd és mit sem sejtő , akárcsak én voltam...

Nem tudta levenni a szemét a látványról.

Szegény, öreg ló...

A gazdája már nem volt mellette. Elment, talán

nem akarta végignézni, mi történik az állattal, amely

valamikor türelmes társa volt minden munkában.

Csikó korában a ház kedvence volt? Csengő volt a

nyakában és gyerekek ugrálták körül.

Hirtelen felgyorsultak az események.

Windczent megmarkolta a kötőféket.

Bekötötték a ló szemét. Türelmesem tűrte, hiszen

eddig mindig megbízhatott az emberekben.

Akkor az egyik legény megállt vele szemben.

Súlyos tagló volt a kezében. Felemelte és teljes erejéből a

ló homlokára sújtott.

Mária felsikoltott.

Az állat hang nélkül összecsuklott.

Kés villant – az asszony szeme elé kapta a két

tenyerét, és elugrott az ablaktól. Berohant a szobába és a

párnák közé fúrta a fejét. Zokogott, zokogott, mintha őt

magát akarták volna megölni, megnyúzni, feldarabolni.

Azt már nem látta, mikor a hentes elvágta a

földön tehetetlenül fekvő ló nyakát.

Mária soha többé nem mert kinézni azon az

ablakon.

17

3.

Az első hetekben alig lépett ki a lakásból. Olyan

érzése volt, hogy mindenki őt nézi, még a henteslegények

is az udvaron. Nézték is, de nem azért, amiért az asszony

hitte. Bámulták, mert szép volt, irigyelték a főnöküket,

hogy ilyen csinos asszony jutott neki. Máriát zavarta ez a

bámészkodás, mert úgy érezte, hogy mindenki azt vizs-

latja rajta, mit csinál vele a hentes éjszakánként. Honnan

is tudta volna, hogy ilyesmi ezeknek a legényeknek nem

valami különlegesség, hiszen nem volt előttük titok, hogy

a főnökük eddig is minden elérhető nőszemélyt meg-

kefélt.

Mária ellátta a háztartást, takarította az üzletet,

mosta a véres kötényeket, köpenyeket, este pedig, amikor

végre fáradtan ágyba került, megpróbált valami másra,

valami szépre gondolni, mikor a hentes a lába közé

furakodott. Meg is kapta érte a magáét.

– Te csak fekszel itt, mint egy tuskó!– ezzel

magyarázta azt is, hogy Mária hónapok múltával sem lett

terhes.

Mikor vagy egy év elteltével mégis bekövetkezett

a várva-várt esemény, a férfi szinte haditáncot járt,

mintegy saját férfiasságát ünnepelve. Nem sajnálta a

pálinkát, hogy a legényei is vele örüljenek. Újra cselédet

fogadott, hogy várandós feleségét a nehezebb munkától –

meg mindattól, amitől kezdettől fogva viszolygott –

megkímélje. A lakást is átalakíttatta kissé. Fürdőszobát

csináltatott az asszony kedvére, még bidé is volt benne –

Bécsből hozatta –, de a modora nem változott.

Mikor eljött az idő, maga szaladt a bábáért. Aztán

a hálószoba ajtaja előtt izgulta végig a kihallatszó siko-

lyokat, ott tipródott, hogy mielőbb értesüljön az ered-

ményről.

18

Nagy csalódás volt számára, mikor megtudta,

hogy Mária leánygyermeket szült. Jóformán rá se nézett

az újszülöttre, aki az Ibolya nevet kapta.

Nem is sejtették, hogy milyen találó lesz ez a név.

Az a mondás járta: „Légy szerény, mint az ibolya.” A

kislány valóban, már csecsemő korában is olyan csendes

volt, mintha puszta létével is bocsánatot akart volna kérni

környezetétől, hogy a világon van, hogy nem teljesítette

be apja elvárását, hiszen lánynak született.

Az asszony jóformán alig heverte ki a szülést, a

férfi újra kezdte a próbálkozását, hogy fiú örököst bizto-

sítson magának. Mária mindenbe beletörődött, bár gyak-

ran eszébe jutott, igazat mondott-e máter Ignácia, hogy

valahol a Bibliában is meg van írva, hogy nem az asszony

ura a testének, hanem a férje – vagy valami ilyesmi. Ő

mindenesetre jó feleség akart lenni, még ha nehezére is

esett. A gyermekáldás pedig nem maradt el.

Ibolyka alig volt másfél éves, mikor a húga,

Rózsa egy nagyon nehéz terhesség után megszületett.

Az utolsó heteket Mária kórházban töltötte, ami

döntően befolyásolta további sorsát. Esténként a tizenhat-

ágyas nagy közös teremben fekvő asszonyok beszélge-

téseit hallgatva sok minden megvilágosodott előtte,

amiről eddig fogalma sem volt. Viccek, tréfák oldották a

nyomasztó hangulatot, de komoly, bizalmas vallomások

is elhangzottak arról, ki hogyan előzi meg a nem kívánt

terhességet, vagy ha mégis bekövetkezett, hogyan szaba-

dulhat meg tőle.

A nők többsége a férjét becsmérelte, ami Máriát

kicsit megnyugtatta, mert lám, sok másnak se jobb, mint

neki.

Volt, aki a szeretőjéről mesélt, talán kicsit szé-

pítve a valóságot. Ezek a történetek, nagyon hasonlítottak

19

azokra a szerelmes regényekre, amiket kislányként az

árvaházban, titokban olvasott.

A szülés ezeket az új tapasztalatokat egyelőre

háttérbe szorította, de valahol mélyen mégis minden szó

beágyazódott Mária lelkébe. Szabadabbnak érezte magát

a többi nőtől felszedett új tudás birtokában.

A második kislány már nem okozott akkora csa-

lódást az apának, mint amit Ibolyka születésekor átélt,

mert lélekben már előre fel volt készülve arra az eshető-

ségre, hogy nem biztos, hogy fia lesz. Mondogatta is,

hogy mindegy, csak egészséges legyen az újszülött.

Mikor pedig meglátta a kislány göndör vöröses haját,

amilyen magának is lehetett, míg meg nem kopaszodott,

teljesen elbűvölte a csecsemő, mert szinte önmagát látta

benne. Este, mikor befejezte a munkáját, odaült a bölcső

mellé és cuppogott, prüttyögött a csecsemőnek, alig

várva, hogy valami elégedett mosolyfélét váltson ki a

piciből.

Egy biztos: senki olyan könnyen nem tudta meg-

nyugtatni, elaltatni Rózsikát, mint az apja, amivel a

hentes odakinn a legényeknek, az üzletben a vevőknek,

az Iparos körben az ismerősöknek, vagyis fűnek-fának

eldicsekedett.

***

Ahogy növekedtek, egyre jobban kiütközött a két

kislány közti különbség. Ibolya feltűnő szépségnek ígér-

kezett, sápadt, fehér bőrű, sötét hajú volt, mint az anyja.

Nagy gesztenyeszínű szemeit félénken lesütötte. Tele

volt gátlással. Nemcsak az apjától félt, hanem az egész

világtól. Rózsi nem volt szép csecsemő és később sem ért

fel a nővérével, de élénk talpraesettsége mégis mindig

felkeltette mindenki figyelmét. Nem hiába vártak helyette

fiút a szülei. Fára mászott, focizott és játszótársai is a

környékbeli fiukból kerültek ki. A hentes mindent rá-

20

hagyott, így az anyja se tudott semmit tenni, hogy kissé

megzabolázza.

Mária lelkiismeretesen gondozta a lányokat, de

különösebb érzelmi kötődést nem érzett – talán az apjuk

miatt, akitől továbbra is viszolygott.

Más munkája nem is nagyon volt, mint a kicsik

nevelése, mert a hentes akkoriban már állandó mindenes

cselédet tartott a házimunkára és a véres, koszos ruhákat

is mosónőre bízta. Hozzátehetjük, hogy ezek a nők más

szempontból is jobban megfeleltek az igényeinek, mint a

felesége, akinél egyre ritkábban próbálkozott. Az ilyen

alkalmak is a buta liba, hülye tyúk, vagy más hasonló

véleménnyel végződtek.

Máriának egyre több ideje maradt, legfeljebb néha

az üzletben kellett beülnie a kasszába, ha a pénztárosnak

szabadnapja volt. Ha nem jött vevő, ott üldögélve akár

álmodozhatott is: Mi lenne, mi volna, mi lehetne? Külö-

nösen az új kiszolgáló, Makk Márton kötötte le figyel-

mét, aki nem csak a bárdot, meg a szeletelő kést forgatta

ügyesen, hanem a nyelve is jól pörgött. Néha megeresz-

tett egy-egy bókot Mária felé és mikor záráskor a redőny

lehúzása közben közel kerültek egymáshoz, azt suttogta:

– Lennék én magáért három évig igásló – ezzel

igencsak megdobogtatta az asszony szívét.

Egyik délután elárulta Máriának, hogy hamarosan

fel fog mondani.

– Miért megy el tőlünk? – ijedezett az asszony.

– Mert ha itt maradok, előbb-utóbb véremet veszi

a főnök, az már bizonyos...

– Jaj, hogy mondhat ilyent! Ugyan miért tenne

ilyet az uram? – nyitotta rá csodálkozva a szemét Mária,

bár azonnal megértette, mire céloz a legény.

– Miért, miért... mert nem tudok én maga mellett

élni, ha másnak az asszonya.

21

– Jaj, hova menne innen?

– Messzire! Szegeden lenne egy megfelelő állás.

Már jelentkeztem is. Most várom a választ.

– Ha én kérem... Ha szépen megkérem, akkor se

maradna? – évődött az asszony.

– Nem lehet. Nem lenne annak jó vége. Hanem,

ha velem jönne, együtt boldogok lehetnénk – tette hozzá

szinte tréfálkozva.

– Na, szép kis boldogság lenne abból! Utánunk

jönne a férjem és mindkettőnket agyonverne.

– Soha nem találna ránk – szögezte le Márton, de

bejött egy vevő és meg kellett szakítani a diskurzust,

hogy kimérjen egy kiló ló-májat.

***

Makk Márton kitöltötte a felmondási időt, aztán

elutazott Szegedre, ahol már várta az új állás.

Ahogy múltak a napok, Mária egyre zaklatottabb

lett. Türelmetlen volt az alkalmazottakkal, de a lányaival

is. Nemcsak Rózsika pimaszkodásai, hanem Ibolyka ala-

muszisága is ingerelte, és gyakran elcsattant egy-egy hir-

telen pofon valami apróság miatt. Ibolyka ijedten tűrt és

megpróbált alkalmazkodni, hogy ne ingerelje az anyját,

de Rózsi az apjához ment panaszra, aki a lánya pártjára

állt:

– Ha még egyszer hozzá mersz nyúlni a lányom-

hoz, ellátom a bajodat!

Ez a fenyegetés csak pár napig hatott, mert min-

dig történt valami, ami felbőszítette az asszonyt.

– Iboly, teríts! Ebédelünk, a hentes lehet, hogy

késik. Nem várunk rá. Hol van Rózsi?

– Nem tudom, talán a padláson.

– A padláson?

– Igen, ott szokott játszani.

22

– Megint csupa kosz lesz a ruhája! – húzta össze a

szemöldökét az anya és mérgesen kiment az udvarra.

– Rózsi, Rózsi! Ebéd... – erre az éles hangra

megjelent a lány feje a padlásajtóban, és már jött is lefelé

a lépcsőn. Nyomában Gyuri, az új inasfiú igyekezett.

Ahogy leértek az asszony először Gyurit vágta

kupán, csak úgy röptében, de a fiú elfutott.

– Meglásd, holnap kidob a mester, ha munka

helyett a padláson bujkálsz – kiáltott utána.

A fiú futtában félig hátra fordult.

– Rózsika hívott, hogy menjünk fel játszani.

Mária már nem figyelt rá, Rózsit taszigálta befelé

a lakásba:

– Mit csináltatok a padláson?

– Játszottunk, csak játszottunk.

– Mit lehet játszani abban a porban?

– Doktorost, hogy én vagyok a beteg, Gyurka

pedig a doktor. Csak megvizsgált...

– Majd adok én neked vizsgálatot. Talán még le is

vetkőztél? – és belemarkolt a lány hajába, hogy maga

felé fordítsa, és a szemébe nézzen.

– Nem! Nem! Csak a bugyimat húztam le!

– Szent isten! Kidobatom azt a kölyköt.

– Ne! Nem tehet róla – könyörgött Rózsi –, én

akartam.

– Megmondom apádnak, hogy zavarja el!

A lány szeme résnyire szűkült:

– Akkor én is megmondom, hogy ha apa nincs

itthon, akkor úgy hívod, hogy „a hentes”! – Mária pofon-

vágta, de ettől Rózsi még jobban tűzbe jött: – és azt is

megmondom, hogy láttam, mikor a segéd megcsókolt...

Igen, a Makk Márton...

– Te szemét! Te kis szemét!

23

– Hülye tyúk! Hülye tyúk – visított a lány.

Mária már se látott, se hallott, csak csépelte Ró-

zsit.

Ekkor lépett be az apa. Kiragadta imádott lányát a

feldühödött asszony kezéből és hogy megvédje, maga

mögé penderítette. Nem kérdezett semmit, hanem neki-

esett a feleségének és ütötte, ahol csak érte.

– Megmondtam, hogy ne merd bántani! Egy szál

ingben jöttél ide! Mindent megkaptál, ami csak eszedbe

jutott, semmi nem volt elég. Fotelt meg bidét vettem

neked, kedvedre, cselédet tartunk, hogy semmi dolgod ne

legyen, csak a lányokkal kelljen törődnöd. Te meg vered

őket! Tűnj a szemem elől, mert még agyonverlek!

Mikor Mária végre ki tudott támolyogni a szobá-

ból, a hentes is lecsillapodott. Ölbe kapta és úgy csókol-

gatta Rózsikát. Meg se kérdezte, mivel váltotta ki anyja

haragját. Aztán észbe kapott, hogy mennie kell, mert a

letaglózott lovat meg kell nyúzni, fel kell dolgozni.

A két kislány rémülten bújt össze a konyhában.

Féltek, újra kezdődik az egész, az anyjuk rajtuk tölti ki a

mérgét és nem lesz, aki megvédje őket, de Mária rájuk se

nézett. Teljesen betöltötte saját sérelme és felháborodása.

Berohant a hálószobába és magára zárta az ajtót.

Nem sokat töprengett. Bedobálta a holmiját egy

bőröndbe és taxit hívott. Indultában még visszalépett és a

falinaptárra írt egy üzenetet:

Csinálj, amit akarsz! Engem senki fia ne merjen

verni! Pestre megyek. Ne keress, mert én soha többet nem

teszem be a lábam a házadba.

Kicsit gondolkodott, aztán, mintegy kegyelem-

döfésnek szánva, a végére körmölte:

Cseszd meg a bidét!

24

Windczent mestertől el se köszönt. Bevágta magát

az éppen megérkező taxiba.

– A vasútállomásra! Gyorsan! – még éppen elérte

a szegedi gyorsot.

4.

– Hol van anyátok?

A lányok egymásra néztek, de nem szóltak

semmit, János kiment a konyhába, mert éhes volt, de az

asszonyt nem találta. Az asztalon még mindig ott árvál-

kodott az ebéd kihűlt maradéka, amiből a lányok délután

már lakmároztak, mikor elmúlt a családi vihar.

A hálóban viszont felfedezte Mária üzenetét,

amitől olyan dühbe gurult, hogy nemcsak azt az egy

lapot, hanem az egész naptárt miszlikbe aprította és még

a darabkákat is elégette első felháborodásában.

– Hol van anyu? – érdeklődött Iboly.

Rózsi nem kérdezett semmit, mert tudta, hogy ő

indította el az eseményeket és már bántotta kicsit a lelki-

ismeret.

A hentes nem tudta, mihez kezdjen. Kis tétovázás

után azt mondta, amit a felesége üzenetében olvasott.

– Elutazott Pestre – de úgy érezte, hogy ez kevés,

ezért kiegészítette –, pihenni ment. Szanatóriumban lesz

egy ideig. – Jónak találta az ötletet és máris elhatározta,

hogy mindenkinek ezt fogja mondani, akkor nem kell

kiteregetni a szennyest.

A vágóhíd, a hentesüzlet tovább működött,

Windczent János napjait az üzlet kitöltötte. Néha eszébe

jutott, hogy valamit kéne tenni, valamit intézni kellene a

szökött asszony ügyében, de addig halogatta, hogy már

értelmét se látta. Hova is fordulhatna? Rendőrséghez,

25

bírósághoz? Aztán megkérdeznék, mért nem azonnal

szólt! Mért most jön, két hónap múlva? A levél sincs

meg. Bolond fejjel elégette... így csak maradt minden,

ahogy volt és a remény is halványodott, hogy Mária egy-

szer mégis visszajön. Nagy nehezen kialakult egy új rend,

kinek mi a dolga és tulajdonképpen már nem is hiányzott

az asszony, a lányok is egyre ritkábban emlegették. Ha

Windczent mesternek borús napja volt és eszébe jutott

félrecsúszott házassága, elővett egy üveg bort és megpró-

bálta abba fojtani a gondolatait. A jövő, a lányok további

sorsa nem foglalkoztatta. Iboly butácska volt, Rózsi meg

fegyelmezetlen, tanulni se szeretett. Mindketten egyszer-

re evickéltek át a kötelező hat osztályon, mert Ibolynak

osztályismétlése is volt. Valamit kezdeni kellett volna

velük, de a jövő alig foglalkoztatta az apjukat, a lányokat

még úgy sem...

Ibolyé lett a háztartás, de inkább a cseléd dirigált

neki, mit csináljon, mert semmi adottsága nem volt az

irányításhoz. Rózsi? Apja szemében még most is ő volt a

pici, akiről gondoskodni kell. Ibolyra bízta, hogy segítsen

neki öltözni, mosdani. Persze, hogy nem hagyta magát!

Így az apa maga vette át ezt a feladatot és egyre nagyobb

örömét lelte benne. Ha Rózsi tiltakozott, könnyen elhá-

rította:

– Előttem ne szégyenlősködj. Az apád vagyok,

már pólyás korodban is láttam mindenedet! Lám csak,

most meg már pelyhedzel!

Nem gondolt bele, hova vezet az a furcsa, szinte

ellenállhatatlan vonzódás, ami Rózsihoz hajtja.

Egyik este, kicsit már becsípett, mikor a pucér

lányt az ölébe kapta.

– Majd én megtanítlak, hogy ne olyan fatuskó

legyen belőled, mint az anyád volt. Apád vagyok, jogom

van hozzá...

26

– Apa ne... Jaj ne... – de az apja a szájára tapasz-

totta hatalmas tenyerét. Már nem volt ura magának...

Aztán kijózanodva csitította a lányt:

– Ne mondd el senkinek! Ez a mi titkunk.

Kettőnké! Szeretlek, nagyon szeretlek. Meglátod, hogy

megédesítem fiatalságodat. Minden kívánságodat teljesí-

tem. Itt a tied lesz minden, minden, amiért dolgoztam

egész életemben...

A hentes nem érzett lelkifurdalást. Az én lányom,

az én mű vem! Nem tudnám elviselni, hogy más nyúljon

hozzá. Rózsika is viszonylag hamar napirendre tért a

történtek fölött.

A két lány teljesen betöltötte az anyja helyét.

Iboly dolga lett a házimunka, Rózsié az apja vágyainak

kielégítése. Az első rémület elmúltával hozzászokott a

helyzethez és már nem is bánta, mert az apja kárpótolta,

úgy tartotta, mint egy királykisasszonyt. Mindent meg-

kapott, amit csak ki tudott találni. Kicsit kitellett, meg-

mellesedett, majd kicsattant az egészségtől. Windczent

mester pedig szinte megfiatalodott a két lánya között.

Aztán egyszer csak beütött a baj, amire nem is

számítottak. Rózsi döbbenten fordult az apjához, hogy

valami mocorgást érez a hasában. Csak nem? Akkor már

félidőben lehetett. Nem volt mit tenni.

Rózsika még fel se fogta, mit jelent az, hogy

egyre gömbölyödik, de az apja kétségbe esett. Mi lesz, ha

valaki rájön a titokra? Még börtönbe is csukhatják, oda

lesz a jól menő üzlet, a mészárszék, az egész kis biro-

dalom, amit évek munkájával építgetett.

A lakásból se engedte ki a lányát, nehogy meg-

lássa valaki, mennyire változik a formája és egyre kétség-

beesettebben méregette, mit csinálhatna vele. Álmában a

tagló is felrémlett előtte. A lovak milyen könnyen elpusz-

tulnak... De nem! Rózsit soha nem tudná bántani.

27

A kislány megérezte az apja méricskélő pillan-

tásait és egyre jobban félt. Már tudta, hogy terhes és azt

is, hogy itt valami rettenetes dolog van készülőben.

Egyik este félelmében Ibolyához fordult. Elmond-

ta, mitől tart, de ketten együtt is tanácstalanok voltak.

– Meg kellene keresni anyát! Ő biztosan tudna

valami tanácsot adni – ez volt a legokosabb, amit Ibolya

ki tudott találni. – Pesten van valami szanatóriumban.

– Igen, igen! Ez jó lesz.

– Nem lehet ott olyan sok szanatórium, egy nap

alatt végigjárhatjuk és megtaláljuk.

– Még ma este el kellene indulni, mielőtt apa kárt

tesz bennem. Annyira félek!

– Milyen messze lehet az a Pest?

– Nem tudom, de anya is eljutott oda.

– Mi fiatalok vagyunk, reggelre talán oda is érünk

– biztatta Ibolya, akinek a földrajz éppen olyan gyenge

oldala volt, mint a húgának.

Alig várták, hogy az apjuk elaludjon. Pár fehér-

neműt csomagoltak csak be, meg a konyhában, a pöttyös

bögrében lévő háztartási pénzt rakták zsebre, aztán

csendben kilopakodtak a házból.

Keletnek indultak, amerre a város végét sejtették.

Hamar kiértek egy széles országútra. Egy darabig azon

mentek, de sok autó járt még, féltek, hogy valaki ismerős

meglátja őket, vagy akár egy ismeretlennek feltűnik,

hova tartanak éjszaka, ezért letértek oldalt az utat szegé-

lyező mezőre, és inkább a fák, bokrok takarásában halad-

tak tovább. Egy idő után már nem látták a járművek

fényét, csak a hold világította meg a tájat, majd azt is

eltakarták a felhők. Cseperészni kezdett az eső.

– Ernyőt is hozhattunk volna, vagy legalább

sapkát, sálat.

– Mindegy. Most már nem fordulhatunk vissza.

28

– Még jó hogy nem zuhog. Ezt ki lehet bírni! –

Úgy suttogtak, mintha attól kellene tartani, hogy meg-

hallja valaki, de egy lélek se volt a közelben, még kutya-

ugatás se hallatszott, csak az éjszaka apró neszezései

riogatták őket.

Elállt az eső. Feléledtek a tücskök és hangos ciri-

peléssel köszöntötték az időjárás jobbra fordulását.

– Nézd csak! Mi világít a fű között?

– Szent-János bogarak.

– Ez biztosan jó jel! Ezek az apró fények talán azt

jelzik, hogy helyes úton járunk – bizakodva összenevet-

tek.

Már jó ideje gyalogoltak a nedves réten, néha ku-

koricáson vágtak át, aztán egy szántás hepehupás baráz-

dáin botladoztak. Rózsi el is esett. Kicsit kényszeredetten

állt fel.

– Mikor érünk már oda? Fáradt vagyok.

– Pihenhetünk kicsit.

– A hasam is csikar.

– Guggolj le, itt senki se lát meg.

– Nagyon görcsöl!

– Talán hasmenésed lesz. Na, igyekezz. Meg-

könnyebbülsz, aztán megyünk tovább – biztatta Ibolya a

húgát, de hiába, mert egyre rosszabbul volt. Tehetetlenül

állt mellette és csitította, mert félt, hogy valaki meghallja

a jajgatását.

Rózsi összeszorított foggal próbálta magába foj-

tani fájdalmát, de hiába. Összefolyt az idő és a sötétség...

Aztán egy nagy görcsöt érzett, azt hitte, mindjárt elájul,

vagy talán bele is hal. Egy velőtrázó sikollyal megadta

magát, de nem jött több görcs, és végre megkönnyebbült.

– Rengeteg időt vesztegettünk el miattad –

korholta Ibolya. – Na, jobb végre?

29

– Igen. Úgy érzem, sok mindentől megszaba-

dultam. Nem is tudom mi ez, de nagyon elfáradtam...

Teljesen kikészültem...

A felhők oszladoztak és a hold fényében megkö-

vülten néztek szembe azzal a szempárral, ami az előttük

fekvő vérmocskos valamiből rájuk pislogott. Mikor pedig

meghallották a halk, szinte vinnyogó hangot, mindkettő-

jüket elöntötte a borzalom és egymás kezébe kapasz-

kodva rohanni kezdtek.

– Mi ez? Jaj, mi ez?

– Semmi közünk hozzá!

– El innen! El innen!

– Majd a kutyák, vagy a madarak eltakarítják.

A rémület Rózsinak is új erőt adott, de ez nem

tartott sokáig.

Egy vizesárokhoz értek. Meg kellett állni. Iboly

végignézett a húgán.

– Szent isten! Csupa vér a lábad szára! Ha így

meglát egy csendőr, rögtön bevisznek! Mind a ketten

börtönbe kerülünk, mert ott hagytuk... Ott hagytuk azt...

azt... – ki se merte mondani, hogy mit.

Elővett a szatyorból egy inget, bemártotta a vízbe

és letisztogatta Rózsit.

– Gyerünk tovább!

Már alig vonszolták magukat, mikor a távolban

fényeket láttak meg.

– Még egy kicsit tarts ki! Ez már Budapest lehet.

– Hát mégis sikerült! Sikerült! – és megkönnyeb-

bülve, szinte boldogan borultak egymás nyakába.

Kicsit lekuporodtak, hogy megpihenjenek, aztán

megnyugodva, most már lépésben tették meg a hátra lévő

utat a városig. Messzebb volt, mint a fényekből gondol-

ták. Hajnalodott, mire odaértek.

30

Kiderült, hogy egy vasút állomása volt a fények

forrása.

Rózsi felnézett az állomás táblájára. Majdnem

összeesett a csalódás hatására.

Ott voltak, ahonnan elindultak, csak éppen a város

nyugati szélén, ahol eddig még soha nem jártak.

– Valahol eltértünk a helyes iránytól... Eltéved-

tünk, amikor „az” volt... – Rózsi sem volt képes megne-

vezni a történteket –, tudod? Amikor futottunk.

– Talán körben jártunk, úgy kerültünk ide vissza a

városba.

– Most mi lesz velünk? – sírta el magát Rózsi.

– Nincs visszaút! Nem tudjuk megmagyarázni

apának, hogy mi történt, mit akartunk.

Rózsi az öklével törölgette könnymaszatos arcát.

– Találj ki valamit! Ibolykám, találj ki valamit!

– Ne bőgj! Semmi baj! – vigasztalta a nővére. –

Gondolj arra, hogy meg kell keresni anyát! Ezért indul-

tunk el. Szedd össze magad! Most szépen, nyugodtan

bemegyünk az épületbe. Itt senki nem ismer minket.

Utazni akarunk, mint bárki. Ha kérdezik, rokonokhoz

megyünk, de nem hiszem, hogy bárkit érdekelne, hova

tartunk. Van pénzünk. Vonattal fogunk Budapestre

menni. Na? Mit szólsz hozzá?

Rózsi csak szótlanul bólogatott.

Bementek az épületbe.

A mosdóban – ahogy bírták – rendbe szedték

magukat. Rózsi magára vette az összes fehérneműt, amit

magukkal hoztak, hogy ne vérezze újra össze mindenét.

– Most megveszem a jegyeket. Te addig pihenj

egy kicsit – mondta Iboly határozottan. És otthagyta a

húgát a váróteremben.

***

31

A pénztáros türelmetlenül nézte, ahogy a lány a

zsebéből apránként előhalászta a maréknyi aprópénzt.

– Ez nem elég két jegyre.

– Olyan drága?

– Budapest 200 km-re van innen.

– Akkor csak egy jegyet kérek – döntött kis této-

vázás után Ibolya. – Az is elég lesz...

– Jaj, istenem! Nem akarok hazamenni. Velem mi

lesz most? – siránkozott ijedten Rózsi.

– Szamár! Te fogsz Pestre utazni. Majd én tartom

otthon a frontot. Mi történhet? Apa esetleg megpofoz,

mert nem beszéltük meg vele, mit akarunk tenni. Annál

rosszabb nem történhet. Ki fogom bírni.

***

Mire fel kellett szállni a vonatra, Rózsi már alig

állt a lábán a kimerültségtől.

– Pestig alhatsz – búcsúzott tőle a nővére –, ügyes

légy! Ha megtaláltad anyát, írj! – biztatta. Már újra tele

volt reménnyel.

Aztán elindult a vonat, Iboly pedig ott maradt a

peronon, és ahogy kigördült a szerelvény, szinte azonnal

elszállt belőle mindaz a bátorság, tartás, amit eddig

érzett. Fogalma se volt, hogy mihez kezdjen. Leült egy

padra gondolkodni, de azon nyomban elaludt.

5.

– Kislány, mit csinál itt? – kérdezte egy öblös

férfihang. Ibolya felrezzent és rémülten látta, hogy egy

rendőr áll mellette. – Utazik?

32

– Nem. Várok valakit... – megpróbált természe-

tesen mosolyogni. – Az anyukámat várom Pestről.

– Ejnye! Túl korán jött. A legközelebbi pesti

vonat csak délután ér be.

– Nem tudtam.

– Ott a kifüggesztett menetrend az ajtó mellett.

Látja? Azon meg lehet nézni. Minden vonat érkezési

idejét ellenőrizheti. Ha nem lakik messze, jobb, ha most

hazamegy. Még csak tíz óra van.

– Köszönöm szépen. Akkor én megyek is – azzal

felállt és elindult kifelé, hogy minél előbb eltűnjön a

rendőr fürkésző tekintete elől.

Még össze tudott kaparni a zsebében egy kevés

aprót, hát felszállt az első villamosra, ami a keleti város-

rész felé tartott. Alig helyezkedett el az ülésen, ismét

mély álomba zuhant.

– Ébresztő! Ez a végállomás – rázta meg a vállát a

vezető. – Itt mindenkinek le kell szállni!

Ijedten eszmélt fel. Tényleg! Ott voltak a vásár-

térnél, a lómészárszék közelében.

Csak az öreg cselédet találta otthon.

– Apám?

– Hajnalban kelt és kiment falura, valami lóra

alkudni. Hát te merre jártál?

Nem volt értelme a köntörfalazásnak, hiszen

előbb-utóbb úgyis színt kell vallani, ha a hentes hazajön,

keresni fogja Rózsit.

– A húgomat kísértem ki a vonathoz.

– Hova utazott?

– Anyánkhoz Pestre.

– Jobb is. Mert ha itthon szül, csak rossz hírét

keltenék. – Az öregasszony, aki máskor szinte néma szem-

lélőként tett-vett a házban, most egyszerre szokatlanul

33

bőbeszédű lett. – Eddig nem mertem szólni, mert nem

rám tartozik, de régóta láttam rajta, amit láttam. Most,

hogy elment, már megkérdezhetem talán... Ki csinálta fel

a kisasszonykát?

– Honnan tudnám én azt? Nem voltam ott.

– Na, nem baj. Mással is megesett. Bár kicsit

korán kezdte... A tizennégyet se töltötte be, ha jól tudom.

Igaz?

Iboly bólintott, de nem mert semmit mondani, hát

csak lógatta a fejét. A cseléd félszemmel vetett rá egy

pillantást, hátha magától megnyílik és megtud tőle még

valamit, de mivel Iboly csak összeszorította a száját,

tovább folytatta:

– Börtön járna annak a gazembernek, aki ilyen

éretlen virágot szakít! Szegény Windczent urat is sajná-

lom! Milyen ideges volt, már hónapok óta! Csodálom,

hogy nem ment a rendőrségre...

– Rózsi nem akart színt vallani. Nem árulta el

senkinek, ki tette azt vele. Mit segített volna a rendőrség?

– Igaz... igaz – hagyta rá bólintgatva az öreg-

asszony. – Csak faggatnák, vallatnák. Nagyobb lenne a

felhajtás... Ne búsuljon Ibolyka! Mire pár év múlva

hazajön a húga, mindenki elfelejti, mi történt. Az is lehet,

hogy férjet talál neki az anyja, abban a nagy városban,

talán még jobbat is, mint amilyenhez itt vidéken jutott

volna... Nyugodjon meg, Ibolyka!

A lány azonban nem nyugodott meg, mert úgy

érezte, hogy a neheze még hátra van. Mi lesz, ha hazaér

az apja és Rózsira kérdez? – idegességében hol a körmét

rágta, hol a kezeit tördelte. Elvonult a szobájába, hogy

legalább a cseléd ne nyaggassa állandóan. Megpróbálta

összeszedni magát, rendezni a gondolatait.

34

Hosszas töprengés után úgy döntött, hogy leg-

jobb, ha az apjának is csak annyit mond, amennyit a

cselédnek.

A hentes csak késő délután ért haza. Fáradt volt és

éhes. Nem a lányain járt az esze, hanem nekiállt fala-

tozni. Teli hassal mindjárt szebb színben látta a világot.

Ibolya nem bírt tovább várni, úgy gondolta lesz,

ami lesz, minél előbb átesik a kellemetlen beszélgetésen,

annál jobb. Nem várta meg, hogy az apja kérdezősköd-

jön, maga hozta szóba Rózsi dolgát.

Egyszerűbben ment, mint várta. Sőt! Mintha meg-

könnyebbült volna az apja, mikor meghallotta, hogy

Rózsi elutazott Budapestre, az anyjához. Szótlanul hall-

gatott. Talán az járt az eszében, hogy most már nem övé

a gond. Jobb is, ha nem itt, az ismerősök szeme előtt van

a lány. Rózsi megígérte, hogy megőrzi a titkukat. És ha

nem? Ki hinne neki? Ki tudja bebizonyítani, milyen

kapcsolatban volt a lányával?

Végül csak ennyit mondott:

– Nem is tudtam, hogy ismeritek anyátok címét.

– Én nem, csak Rózsi, de nem árulta el nekem.

– Remélem, majd ír és akkor megtudjuk.

Rózsi azonban nem írt és még nagyon sokáig nem

kaptak róla semmi hírt.

Ibolya eleinte sokat gondolt rá. Fél éjszakákon át

álmatlanul forgolódva töprengett, mi történhetett a húgá-

val. Az eszébe se jutott, hogy valami baj érte. Inkább

azon töprengett, rátalált-e a szanatóriumra, ahol anyjukat

gyógyítják.

Biztosan megtalálta és azért nem ír a hálátlan

teremtés, mert nem akarja, hogy én is utána menjek. Ha

nem sikerült volna, valószínűleg már hazajött volna! Mit

is kezdhetne magában Budapesten?

35

A hiábavaló töprengés nem vezetett sehova.

Ahogy múlt az idő, az emlékek ereje is fakult. Csak néha,

álmában kísértette annak a rettenetes éjszakának a képe.

A nyöszörgés... a holdfényben csillogó kis szempár.

Ilyenkor sikoltozva ébredt, de senkinek nem merte el-

mondani rémálmait.

Csak a fáradság, az összetörtség maradt a zakla-

tott álmok után.

Aztán ez is elmúlt.

6.

A következő hónapok csendesen teltek. Ibolya

álmatagon tett-vett a házban. Rózsit többé senki nem

hozta szóba. Mintha meg se született volna.

A következő nyáron Szegedről érkezett egy borí-

ték, benne egy keresztlevél másolata. Ebből tudta meg a

hentes, hogy július 15-én megszületett Windczent Már-

ton, Mária fia. Első pillanatban azt hitte, hogy Rózsika

szült fiút és Mária valami módon sajátjának jelentette be,

de hamar rájött a tévedésre, mert a születési időpont nem

stimmelt.

– Hogy a rosseb enné meg! Az a szentfazék kurva

összeállt valakivel és a nevemre íratta a zabi kölyköt!

Ügyvédhez fordult, de hiába dobott ki egy csomó

pénzt, az ügyvéd csak széttárta a karját. Nincs mit tenni.

Ha törvényesen nem váltak el, Mária még most is Wind-

czent Jánosné és a gyerek jogosan viseli a Windczent

Márton nevet. Más kérdés a gyerektartás. Ha be tudja

bizonyítani, hogy évek óta külön élnek, és ez idő alatt

egyszer sem hált a feleségével, akkor talán nem kell

fizetni.

36

Egyszer sem hált velem? Hogyan lehet azt bizo-

nyítani? Mária búcsúlevele is régen megsemmisült, még

arra sincs bizonyíték, mikor ment el. Tanukat keressek?

Tovább fizessem a temérdek ügyvédi költséget? Minden

kérvény, minden beadvány viszi a pénzt! Aztán bíróságra

járni, hogy az üzlet addig ebek harmincadjára jusson?

Tönkre lehet ebbe menni!

Úgy gondolta, jobban jár, ha kifizeti Máriának a

havi tíz pengőt, amit kér, és nem csinál több bajt ma-

gának, mint ami már van.

Jobban megviselte a kis Windczent gyerek szüle-

tése, mint a Rózsi körüli bonyodalom. Az üzleti ügyei is

rosszul álltak. Egészen beleöregedett a tehetetlenségbe.

Mindennel és mindenkivel szemben gyanakvó lett. Már

Ibolya is idegesítette. Hátha nem is a saját lánya? Ki

tudja, mit csinált Mária, mielőtt feleségül vette... A

szüzesség egy dolog, de megesett már mással is, hogy

szűzen lett terhes. Persze akkor a szentlélekre fogták!

Addig spekulált magában ezeken a dolgokon, míg való-

ságnak hitte mindazt, ami eszébe jutott. Már rá se tudott

nézni a lányára. Egyik nap nem bírta tovább:

– Iboly! Tele vagyok gonddal. Sok a kiadásom.

Nem lebzselhetsz tovább itthon. Eredj, keress magadnak

munkát!

– Hol? Mikor?

– Bánom is én! Tudd meg, hogy mindent felszá-

molok. Mihelyt jó vevő akad, el fogom adni a mészár-

széket, a fele lakást meg kiadom bérletbe. Ami nekem

még hátra van, arra elég lesz a pénz. Utánam senki fattya

ne várjon örökséget. Te is eleget etted a kenyeremet!

Most már gondoskodj magadról.

Windczent Ibolya elindult munkát keresni.

Hat osztályt végzett. A házimunkán kívül semmi-

hez nem értett. A kora sem volt annyi, hogy cseléd-

37

könyvet válthasson. A maga naiv módján úgy gondolta,

hogy ha az ismerősöket megkérdezi, nincs-e szükség rá,

előbb-utóbb akad valami munka számára. Még a hentes-

üzlet rendszeres vevőit is sorra vette. Teltek a hetek, de

senki nem biztatta semmi jóval, az apja pedig szinte ki-

nézte a lakásból. Végül már valami ideiglenes megoldás-

sal is beérte volna. Kosztért, szállásért is elment volna

segíteni, csakhogy ne legyen az apja útjában.

Iboly, munkakeresés ürügyén, de tulajdonképpen

céltalanul kódorgott, épp hogy csak ne legyen otthon. Így

találkozott Annus nénivel. Az öregasszony nagy, teli

kosarakkal cipekedett hazafelé a szőlőből. Régóta ismerte

a lányt, hiszen mint más szegény ember, ő is gyakran járt

lóhúst venni.

Letette a nehéz terhet egy szusszanásnyi időre és

megszólította Ibolyt.

– Alig bírom el ezt a két nagy pakkot – szuszogta

–, ha ráérsz, segíthetnél hazacipelni. Nem lakom messze,

de már egészen kifulladtam, alig bírok menni.

Iboly készségesen átvette a nehéz kosarakat.

Annus néninek mindjárt megeredt a nyelve, fecsegett

mindenféléről, aztán a lányt kérdezgette kíváncsian, mi

van vele.

Behívta a házba, hogy megkínálja valamivel a se-

gítségért. Pár darab darázsfészket vett elő a kredencből és

egy virágos tányérkán a lány elé tette. A sütemény kicsit

száraz volt már, de Iboly éhes volt és jól jött neki a kíná-

lás. Eszegetés közben elmesélte, hogy valami munkát

keres, nem akar tovább otthon lenni az apja nyakán.

Panaszkodott az öregre, hogy mennyit zsémbel.

– Az utóbbi időben már szinte kibírhatatlan.

– Maradhatnál nálam, míg jobb helyet nem

találsz. Csak ketten vagyunk, a párommal. Nem lesz sok

dolgod. Elalhatsz itt a konyhában ezen a sezlonon. Eszel,

38

amit mi és segítesz nekem. Pénzt nem tudok adni, mert

magamnak is kevés van. Pár napot ellehetsz nálam, amíg

jobb helyet nem ajánl valaki.

Ibolya megköszönte és elment bejelenteni az

apjának, hogy talált munkát.

Este már ott aludt az öregeknél.

Otthon külön szobája volt Még soha nem aludt

konyhában. Korán kellett kelnie, hogy mire a háziak

előbújnak a hálószobából, addigra megmosdjon, felöl-

tözzön. Fürdőszoba nem volt. Vizet a kerti csapról kellett

hozni. Ott kinn volt a WC is, rendes vízöblítéses, de vagy

tíz méterre a háztól. Mégis úgy érezte, mintha mindig is

itt élt volna. Most legalább van nagyanyja, nagyapja, a

kényelmetlenségért cserébe.

Az utca felől magas kőkerítés határolta a telket.

Apróvirágú futórózsa díszlett rajta, de csak távolról volt

szép. Iboly meg akarta szagolni, akkor látta, hogy minden

szál tele van virágtetűvel. Mellette hajnalka sor futott a

magasba a kifeszített cukorspárgákon. Oldalt magas

orgonabokrok alkották a sövényt, de már mind elvirág-

zott. Anna néni azt mondta, sötétlila meg fehér váltako-

zik. Tavasszal szép lehetett. A fák alatt árnyliliomok

nyíltak, közülük néhány rózsaszín meg fehér legényvirág

tarkállott elő. A kert közepén is mindenütt virág volt.

Elültették, de nem gondozta senki. A sárga kapucinus

virágon is hernyók mászkáltak. Iboly félt, hogy neki kell

majd rendet tenni itt is, de nem mondták, talán észre se

vették, milyen elhanyagolt az egész kert.

Csak a két naftalinszagú szobát kellett takarítani,

meg zöldséget, krumplit hámozni az ebédhez. Délután az

öregember elment a szőlőbe, vagy csak a sarki kocsmába,

ilyenkor az öregasszony lefeküdt pihenni. A kettős ágy

végében volt egy dívány, azon terült el, és akkor Ibolynak

meg kellett masszírozni a hátát. Ennyi volt a munkája.

39

Talált egy könyvet. Az öregek lányáé volt vala-

mikor régen. Annus néni mesélt néha róla. Olyankor el-

sírta magát, mert tbc-t kapott és fiatalon halt meg. Igen,

ott halt meg a hálószoba melletti szalonban, ahol égszín-

kék fényes selyemmel bevont fotelok voltak. Iboly csak

az ajtóból látta, hogy olyan, mint a Mennyország. Oda

neki nem volt szabad bemenni.

A könyvre az volt ráírva: Benedek Elek, Piros

mesekönyv. A világ legszebb meséi. Minden este ezt ol-

vasta, míg csak rá nem szólt Anna néni, hogy ne pazarol-

ja a villanyt. Ő azért mégis apránként rongyosra olvasta a

lapokat. Úgy gondolta, olyan lehet a világ, mint ebben a

könyvben. Piros és mesés. Igazságos. A gonoszok meg-

bűnhődnek, a jókból király meg királykisasszony lesz

valahol az üveghegyen túl.

A valóságra az öregember ébresztette rá, aki

egyre korábban kelt. Nem lehetett véletlen, hogy rend-

szeresen akkor jött ki a konyhába, mikor Iboly öltözött

vagy mosdott.

Egyszer sikerült neki pucéran érni a lányt, aki egy

sikkantással a kredenc nyitott ajtaja mögé ugrott.

– Mit ijedezel? Láttam én már olyat! Ne félj! A

világháborúban, amerre csak jártam, mindenütt volt me-

nyecském, de egyiket se kevertem bajba. Tudok én

vigyázni! Na, gyere közelebb! Híj, de szép mindened

van! – kapott az ijedten szégyenkező kislány felé. – Majd

én megtanítlak rá, mi a jó... – de erre nem került sor, mert

bejött a felesége.

– Mi történik itt?

– Ez a szemérmetlen leányzó itt illegeti magát

nekem pucéran, persze hogy ránéztem. A férfiember csak

megcsodálja a szépet!

Az öregasszony első dühében Iboly ellen fordult

és pofonvágta.

40

Csípőre tett kézzel úgy magasodott a rémületében

szinte összetöpörödött, még mindig meztelen lány fölé,

mint egy igazságosztó démon.

– Így hálálod meg a jóságomat? Így? – ordított

magánkívül. – Elcsábítanád ezt a vén hülyét? Szedd a

cókmókodat és ne is lássalak többé! Maga meg menjen

már ki, hogy felöltözhessen végre ez a szerencsétlen

teremtés – mordult a férjére valamelyest lecsillapodva.

Iboly végre rendbe szedte magát, de még mindig

potyogtak a könnyei. Szólni se mert, csak a kezeit

tördelte kétségbeesetten.

Annus néni lassan felfogta a helyzetet, és ahogy

kicsit megenyhült, megsajnálta a lányt.

– Ne vedd a szívedre! Ismerem én ezt a vén

kujont, mindig ilyen volt, éppen azért nem maradhatsz itt

tovább. Remélem megérted. – Szinte mentegetődzve

folytatta: – Úgyis arról volt szó, hogy csak néhány napig

alszol nálunk. Emlékszel, hogy csak ennyit ígértem?

Aztán itt ragadtál, de láthatod magad is, hogy ebből sem-

mi jó nem származik. – Már sajnálta a hevességét, a

pofont, az egész jelenetet. – Na, ne bőgj már, te kis

mamlasz! Majd segítek neked új helyet keresni.

7.

Annus néni sok embert ismert, meg hát nagyon túl

szeretett volna adni a kislányon, ezért belevetette magát

Ibolyka ügyébe. Még a piacon, a sokadalomban is érdek-

lődött, nem tud-e valaki egy olyan családot, ahol minde-

nest keresnek.

A felbuzdulás hamarosan eredményre vezetett.

Egy középkorú család éppen nagyobb lakásba akart

költözni. Négy szoba összkomfort! Ehhez már kell egy

41

kis segítség, pláne, hogy a feleség üzletasszony volt és

kevés volt az ideje. Sajnos a pénze is. Maga a lakbér havi

kilencven pengőt tett ki, ezért Ibolynak csak öt pengőt

ajánlott a szállás és ellátás mellé. Annus néni azonban

meggyőzte a gyámoltalan kislányt, hogy el kell fogadni

az ajánlatot. Azonnal felvették, hogy másnap már segít-

hessen a költözködésnél.

Mire megjött a speditőr a bútorokkal Iboly felsi-

kálta az összes helyiséget. Az asszony mégis sopánko-

dott, hogy még be kell ereszteni a parkettát sárgítóval és

fényesre kefélni legalább a bútorok helyét, mielőtt min-

dent szétraknak, ahova kell. Egyelőre az egész cókmókot

egy szobába zsúfolták. Hajnalodott, mire minden a helyé-

re került. Iboly akkor már szinte szédelgett a fáradtságtól.

Majdnem délig aludt, az asszony nem bánta. Hideget

ettek, ketten együtt, Iboly elfogódott volt, alig mert vala-

mihez nyúlni. Szívesebben elbújt volna valahol egy darab

kenyérrel meg szalonnával, hogy magányosan ehessen.

Később, mikor kialakult a házirend, őt is be akarták venni

a családba, hogy az ebédlőbe jöjjön étkezni, de nem

tudták rábírni, maradt a konyhában.

– Ne nagyságázz engem! Szólíts a nevemen, Juli

néninek! Istvánnak mondhatod, hogy Halmos úr, de vele

úgyse lesz dolgod. A kislányom neve Andrea, de csak

Andinak hívjuk. Szeptemberben megy elsőbe. Akkor a te

dolgod lesz, hogy minden nap iskolába kísérd.

Nagy volt a lakás, de nem volt külön cselédszoba.

Az első helyiséget irodának rendezték be, utána jött

Andika szobája, majd a hálószoba. Az ebédlő a konyhá-

ból nyílt. Ez volt a legnagyobb, talán hatszor hat méteres,

de csak egy kis ablak volt rajta, ha nem égett a villany,

félhomályban úszott minden. Ide tettek az egyik sarokba

egy sezlont Ibolyának. Úgyis neki kellett legkorábban

kelni. Kihamuzni, felhordani a tüzelőt, rendbe tenni az

42

ebédlőt meg saját magát, aztán felöltöztetni Andikát, ami

télen meglehetősen nehéz feladat volt. Csak a két lábát

dugta ki a pehelypaplan alól, mert a szobában még hideg

volt. A harisnya, cipő nagy nehezen felkerült rá, némi

közelharc árán a többi is. Egy kis macskamosakodás,

aztán indulni kellett. Eleinte kézen fogva mentek, de

ahogy Andi megbátorodott, már kitépte a kezét Ibolyéból

– őt ne égesse ezzel, nem kisbaba már! Sőt, tanév vége

felé már nem is volt hajlandó a cseléd mellett menni.

Átvágott az utca túloldalára.

Iboly magában csak undok békának hívta a kis-

lányt, de nem szólt a szülőknek arról, hogy mit művel,

mert a hazafelé út kárpótolta. Nézegette a kirakatokat,

embereket, a lassan megélénkülő forgalmat. Rendszerint

nagy kerülőt tett. Végigsétált a főutcán, ahol a legfénye-

sebb üzletek voltak. Minden portál előtt megállt és

hosszan nézegette a számára elérhetetlen luxuscikkeket.

Kitalált magának egy játékot. Minden kirakatból válasz-

tott magának egy, és csakis egy cikket, mintha ezzel

máris a magáénak tudhatta volna. Hiába tetszett több is.

Mindig betartotta a maga által kitalált játékszabályt, csak

egy lehetett a kiválasztott. Na, de másnap! Akkor már

nem kötötte az előző napi kívánság. Így lassan akár egy

egész kirakatot megszerezhetett ebben az álomvilágban.

Egy ilyen bámészkodás alkalmával a fényképész

előtt állt meg. A kirakatban rengeteg látnivaló akadt.

Kicsit megijedt, mikor kijött a fényképész.

– Napok óta figyellek. Jó fényképarcod van. Le-

fényképeznélek. Ingyen kapnál tőlem belőle egy soroza-

tot, ha beleegyezel, hogy kitegyem nagyobb méretben,

reklámnak a kirakatba a portrédat.

Iboly csak hebegett zavarában. A fényképész nem

erőltette, hogy azonnal döntsön.

43

– Eridj és beszéld meg otthon, mit szólnak hozzá

a szüleid. Ha egyetértenek, bármelyik nap visszajöhetsz a

héten. Megcsinálom a képet.

Iboly nem mondta meg, hogy cseléd. Nem is lát-

szott rajta. A fizetését apránként összerakta és dauert csi-

náltatott. Mindig csinos volt, de így már egészen feltűnő

szépségként hatott. Nem csoda, hogy a fényképész éles

szeme megakadt rajta.

Ibolya nem tudta, mit tegyen, ezért Juli asszonytól

kért tanácsot.

– Bolond lennél, ha elszalasztanád ezt az ajánla-

tot. Tudod milyen drága egy fénykép? Legalább hatot

kérj tőle, hogy az egész családodnak küldhess belőle,

vagy ha majd udvarlód akad, annak is jusson.

Ilyen biztatás után Iboly erőt vett félelmén és el-

határozta, hogy elmegy a fotóshoz. Egész éjjel alig tudott

aludni, annyira izgult.

A fényképész leültette, jobbra-balra forgatta,

aztán egy kis rúzst, púdert kent rá. A fejére egy fekete

csipkefátylat terített és már kattogtatta is a gépét.

– Jövő héten jöhetsz a képekért. Megkapod a hat

darabot, amennyit kértél. A legjobb beállításból adok, de

csak 6x9-es méretben. A nagy képet majd meglátod a

kirakatban.

Két hét is eltelt, mire Iboly rászánta magát, hogy

elmegy a képekért. Félt, hogy nem sikerült a felvétel. Mit

szól majd a fényképész, őt hibáztatja majd, talán kiabál is

vele...

A kirakatban kinn volt már az arcképe, lehetett

vagy nyolcvan centis. Dermedten bámulta, alig ismert

magára, mert eddig fogalma sem volt róla, milyen szép...

de már ki is jött a fotós.

– Kitűnő reklám lettél, csak úgy rajzanak az

érdeklődők, bár leginkább férfiak. Kérdezik a neved, de

44

mivel a címedet nem mondtad meg, gondoltam, hogy

nem szeretnéd azt se, ha a neved alapján megkeresnének.

Nem mondtam senkinek semmit. Micsoda cseleket eszel-

tek ki egyesek, hogy megtaláljanak! Képzeld! Tegnap

azzal állított be két férfi, hogy ők nyomozók. A fejeden

lévő csipkét loptad és azért keresnek. Azonnal mondjam

meg, ki vagy, hol lehet megtalálni. Szerencsére minden

iratot, elszámolást megőrzök, már csak az adóhivatal

miatt is. Kikerestem és az orruk alá nyomtam a számlát,

hogy lássák, én vettem a kendőt, aztán kidobtam őket.

Iboly hazaérve egy kis elfogódott büszkeséggel

mesélte el a hallottakat Juli asszonynak. Aztán még sok-

szor elsétált a fényképészet kirakata előtt megcsodálni

magát, de mindig leszegett fejjel, nehogy ráismerjen

valaki. Hétvégén az apját is meglátogatta, adni akart neki

a fotóból, meg elmesélni, mi minden történt vele, de az

öreg olyan morc volt, hogy végül szóba se került a fény-

kép. A lány végül a címét adta csak meg, hogy ha Rózsi

jelentkezne, vagy az édesanyja, tudassa velük is, hol

dolgozik.

Egyéb programja nem akadt. Se misére, se

presszóba nem járt. A hétvégi cselédkorzót se kereste fel.

Ott a sváblányok szoktak szombat esténként ötösével,

hatosával összefogódzva sétálni, szomorú dalokat éne-

kelgetve. Azok a falubeli legények kísérgették őket, akik

itt, a városban töltötték le a katonaidőt. Kicsit néha vá-

gyott közéjük, de senki ismerőse nem volt, egymagában

pedig nem mert odamenni.

Néha moziba eljutott. Ha feliratos mesefilm volt,

Andikát kísérte el. Ilyenkor Juli asszony fizette a jegyét,

hogy legyen, aki felolvassa a szöveget, mert a kislány

még nem tudott elég gyorsan olvasni.

45

Nem voltak se barátai, se barátnői, csak a házas-

pár, aki befogadta és a kislány, az „undok béka”, aki

megkeserítette az életét.

Árpival is csak lassan barátkozott össze.

Az ablakba állított virágokat öntözte, mikor a

jóképű, kékszemű baka elsétált előtte. A fiú is felfigyelt a

csinos lányra. Aztán ahányszor kimenője volt, mindig

arra járt és Iboly is egyre gyakrabban igyekezett „vélet-

lenül” az ablaknál tenni-venni valamit.

Ha a fiú köszönt és rámosolygott, Iboly rögtön

elugrott az ablaktól. Juli asszonynak feltűnt ez a játék és

nevetett rajta, biztatta is Ibolyt:

– Ne légy ilyen mafla! Itt akarsz megöregedni?

Csinos az a srác és igazán jóravalónak látszik.

Így aztán Iboly elment sétálni Árpival, de nem

sokra jutottak, mert a lány tele volt gátlással. Minden ki-

menőt együtt töltöttek és hogy hiába próbálkozott, úgy

látszott, hogy annál nagyobb lett a szerelem és a vágya-

kozás a fiúban. Leszerelésig nem jutott többhöz, mint

néhány félénk csókhoz.

Alig utazott haza, levelet írt, hogy elküldené az

anyját, megkérni Ibolya kezét.

Ibolya kétségbeesett, mert nem mondta meg a

fiúnak, hogy ő itt csak mindenes cseléd.

– Sose félj! Majd én segítek rajtad – vigasztalta

Juli asszony –, azt fogom mondani, hogy a nagynénéd

vagyok. Árva lány vagy, azért vettelek magamhoz. Csak

arra vigyázz, hogy egyformán beszéljünk.

Ez már tetszett Ibolyának és azonnal meghívta

jövendő anyósát, hogy megismerkedjenek.

Még egy levél jött. Most már az anyós írt. Azt

írta, ha így áll a helyzet, hogy Ibolya nem a lánya, hanem

a befogadott unokahúga Julikának, akkor ő mindjárt ma-

46

gával is vinné. Az esküvőig legalább megszokná a kis-

lány az új környezetet.

– Na, látod! – örvendezett Juli asszony. – Megy

ez, mint a karikacsapás! Férjhez mész és legalább a

sajátodban dolgozhatsz. Nagysága lesz belőled! Vagy

komámasszony? Nem is tudom, faluhelyen milyen titulus

jár az asszonynak.

– Menyecske. Azt hiszem, falun úgy mondják,

hogy menyecske.

Iboly boldogan készült a menyecskeségre, és iz-

galommal várta a találkozást jövendő anyósával. Jaj, csak

neki is tetsszen! Legszívesebben azonnal indult volna.

Már előre összerakta kevéske holmiját, hogy ha utazásra

kerülne a sor, ne sokat késlekedjen.

A megbeszélt napon megérkezett Árpád anyja,

bőszoknyás, bögyös menyecske, talpraesett, jó beszédű

asszony. Egy nagy, kerek kosárban süteményt hozott.

Nyomban előtálalta, hozzátéve, hogy nem marad ebédre,

a következő vonattal indul is haza, mert ott vannak az

állatok, nem lehet magára hagyni a házat.

– Özvegyasszony vagyok. Ketten a fiammal

látunk el mindent. Árpád ügyes legény, dolgos, de meg is

van ám a látszatja – dicsérte a fiát, mint a portékát. – Jó

helye lesz mellette a feleségének. Dolgozni azt kell majd,

mert nagy a gazdaság, de hát a fiatalok maguknak dol-

goznak. Ha meghalok, övék lesz minden. Meg hát a

gyerekeiké, ha úgy adja az Isten.

Iboly ettől a lehetőségtől, hogy majd gyerekei

lesznek, fülig elpirult, de az asszony kedveskedve próbál-

ta feloldani a lány zavarát.

– Aztán mondd csak, kislányom, szereted az

állatokat?

47

Iboly egy kukkot se szólt, csak félénken bóloga-

tott, ezért az asszony bátorítólag folytatta:

– Van ám nálunk minden. Cicák, kutya kettő is.

Csirkék, kacsák, libák. Malacok az ólban... Tehenek, de

még kis boci is. Majd meglátod, milyen szépek.

Végre Juli is szóhoz jutott. Igyekezett bemutatni

Ibolyt. Elmondta az egész legendát, pontosan úgy, aho-

gyan Ibolyának ígérte. A lány továbbra sem beszélt, csak

izgatottan tördelte a kezeit. Alig mert felnézni a jövendő

anyósra. Attól is félt, hogy elszólja magát és kiderül az

igazság, hogy nem szegény rokonlányként, hanem min-

denes cselédnek tartják Halmosék.

Az anyósjelölt még egyszer jól megnézte Ibolyát.

Csinos lány, karcsú, igaz a lába nem a legszebb, kicsit

görbe, de az nem számít. A kidolgozott kezére is vetett

egy szakértő pillantást. Pirosak, kicsit bütykösek az ujjai.

Jó dolgos lehet. Nem kímélte ezt a nagynénje eddig se.

Hozzá van szokva a munkához, hogy tegye, amit paran-

csolnak neki. Mindennel elégedett volt.

– No, Ibolyka! Elhatároztad magad? Velem jössz?

– Igen – felelt a lány alig hallhatóan.

– Hát akkor hozd a holmidat! Ha még nem pakol-

tál össze, igyekezz vele, mert a vonat nem vár.

Iboly, aki már napok óta a csomagolással volt

elfoglalva, most csak szaladt, felkapta a kis cekkert és

már jött is. Csak úgy vibrált belőle az izgalom, a boldog

várakozás. Úgy érezte, búcsúzóul illene valamit monda-

nia „nagynénjének”.

– Juli néni! Köszönök mindent... és Halmos bácsi-

nak is, meg Andikának. Ne haragudjanak rám – hadarta

összevissza.

Valahogy véget kellett már vetni ennek a búcsúz-

kodásnak:

48

– Induljunk kislányom! – állt fel az asztaltól a me-

nyecske. – A süteményt maguknak hoztam, fogyasszák

egészséggel!

8.

Juli nem vett fel másik lányt Ibolya helyére.

– Azt a kis portörlést te is meg tudod csinálni, ami

naponta Iboly dolga volt – mondta Andikának –, aztán

megkapod zsebpénznek az öt pengőt, ami a cselédé lett

volna.

A kislány bólogatott, de a buzgalma egy hétig se

tartott, a továbbiakban a portörlésből nem lett semmi,

igaz, a pénzről se esett több szó.

Nyár végén megjelent Ibolya.

– Hát te mi járatban vagy?

– Visszajöttem – hajtotta le a fejét a lány. – Itt

maradnék, ha visszavesznek, ha nem töltötték be mással

a helyem.

– Csak nincs valami baj?

– Nincs. Csak minden másképp volt, mint ahogy

nekem megígérték.

Az asszony nem erőltette, hogy beszéljen. Majd

elmondja magától is, hogy mi történt, ha kikívánkozik

belőle.

– Nem vettem fel senkit. Maradhatsz. A kislá-

nyom fiatal még, játékos, alig segít valamit. Szükség van

rád.

Arra gondolt, hogy hamarosan itt az ősz. Andika a

portörlést is sokallta... Ki hordaná fel a pincéből a

tüzelőt, sikálná a követ, fényesítené a parkettát, ha nem

vesznek fel cselédet. Ibolya kicsit alamuszi, de nem kerül

49

sokba és legalább már ismerik, biztos, hogy nem ragad a

keze.

Visszaállt a család régi rendje, csak éppen Iboly

lett még csendesebb, még félénkebb, mint az utazás előtt.

Julit egyre jobban furdalta a kíváncsiság, de nem

akart tapintatlan lenni. Hónapok teltek el, mire végül nem

bírta tovább és rákérdezett, mi történt, miért nem lett

Árpád felesége, ha már befogadták abba a családba.

Ibolya elsírta magát.

– Minden más volt, mint ahogyan nekem mondták,

de csak lassan jöttem rá. Mindenki hazudott, az asszony

is, Árpád is. Minden egészen... egészen más volt...

– Túl sok volt a munka?

– Sok volt és nehezen is tanultam bele, mert fejni,

trágyázni itt a városban nem kellett, honnan tudtam

volna, mit várnak tőlem egy falusi gazdaságban? Hét

tehenük volt, disznók az ólban. Nem ez volt a baj, hiszen

igyekeztem, ahogy csak tudtam. Első nap megmondta az

asszony, hogy mi lesz a dolgom, de míg én egy tehenet

megfejtem, ő hárommal végzett. Azt mondta, hogy lusta

vagyok. A tehén a szaros farkát az arcomba csapta, aztán

felrúgta a sajtárt. Az asszony ordított, hogy én vagyok az

oka, mindent rosszul csinálok.

– Belejöttél volna hamarosan.

– Lehet. De mért nem mondta meg, hogy őt azért

nem keni be a tehén, mert a farkát a szőrivel a lábához

köti? Ha nem veszem észre, máig szaros lenne a képem.

– Hát igen. Mindennek megvan a forsza.

– A disznókat se bírtam. Talán nincs is még egy

állat, aminek olyan büdös lenne a trágyája. Azt is nekem

kellett kihordani. Nem mutatták meg, hogyan csináljam...

hogy deszkát kell a talicskára rakni, akkor nem potyog

szanaszét a mocsok. Mindenre magamnak kellett rájönni.

50

Odahaza csak lovat láttam, az még holtában is tiszta,

gusztusos!

– Drágám, bizony ilyen a paraszti munka. Aki

nem abba született bele, annak nehezen áll rá a keze!

– Tudom, nem is ezért hagytam ott őket. Hanem,

mert Árpád is egészen más lett, mint itt katona korában.

Már első este hívott, hogy menjük, mert a teheneknek

szénát kell lehúzni a szénapadlásról. Engem küldött fel,

hogy taszítsam lefelé a szénát, de rögtön utánam mászott

és beletaszított a szénába. Azt hittem csak tréfa és olyan

illatos volt minden! Ott játszottunk, hemperegtünk, aztán

hirtelen nekem esett... Hiába mondtam, hogy én még

soha... és most nem akarom, csak az esküvő után. Meg-

pofozott. Minek jöttem, ha nem akarok...? Belőle ne

csináljak bolondot... Mit tehettem volna?

– Más férfi is begorombul néha, ha úgy érzi, hogy

átejtették. Nem olyan nagy baj ez! Hiszen összetartoz-

tatok. Feleségül akart venni.

– Dehogy akart! Az esküvő többet szóba se került.

– Talán ő is csalódott. Mást várt...

– Mást várt? Jó bolondot! Azt hitték, bennem jó

bolondra akadtak! Én csak dolgozzak, ők meg éljenek,

ahogy addig!

– Nocsak?

– Lassan kiderült minden. Árpi nem is az asszony

saját fia! Úgy fogadta örökbe, kamaszkorban, vagy nem

is tudom, hogyan került oda... Mikor a gazdát baleset érte

és meghalt, tele lett a falu pletykával, hogy ezek ketten

hogyan vannak egymással. Én csak azért kellettem, hogy

mondhassák, hamarosan nősül a fiú! Terhes a lány, majd

elveszi... Akkor elül talán a mendemonda. Híresztelték is

széltében-hosszában...

– És terhes lettél?

51

– Nem. Tovább nem is zaklatott. Visszament az

asszony ágyába, ahogy addig. Én meg fejni a teheneket.

Hát ez volt.

Az elmaradt esküvőt nem emlegette fel többé

senki. Iboly újra bezáródott, még szótlanabb lett, mint az

utazás előtt. Pedig a Halmos család befogadta, mondhatni

annyira, mint egy szegény rokont szoktak. Hétköznapo-

kon a konyhában étkezett, de karácsonykor ő is ott állt a

gyertyafényes fa alatt, új ruhát kapott, selyemharisnyát,

húsvétra kölnit, és a névnapján, születésnapján is meg-

köszöntötték valami apró meglepetéssel.

Igazi nagy örömet akkor érzett, mikor az apját

meglátogatva a húgáról kapott hírt. Rózsi Pestről küldött

levelet. Tudatta, hogy az anyját máig se találta meg, de

nem is csodálja, mert sokkal nagyobb az a Pest, mint ők

gyerekként gondolták. Eleinte nehéz sora volt, de felta-

lálta magát és most már szépen keres. Jól van. Ennek

bizonyságául fényképet is küldött. Kis amatőr fotó volt,

de jól látszott, hogy vidáman tekint a világba. Mindenféle

olcsó, vásári mütyürrel feldíszítve úgy nézett ki, mint egy

karácsonyfa, éppen csak a csillagszórók hiányoztak róla,

de Ibolyt teljesen elbűvölte. Elkérte apjától Rózsi címét,

hogy ő is küldhessen képet magáról.

Hamarosan levelezni kezdtek. Rózsi elújságolta,

hogy már saját albérleti szobája van, vendéget is fogad-

hat. Egyre unszolta a nővérét, hogy látogassa meg. Ha

megtetszik neki a főváros, akár ott is maradhatna. Újra

együtt lehetnének. Még munkát is szerezne neki. Iboly

azonban nem akart mozdulni.

Vagy félév is eltelt ezzel a huzakodással:

Gyere – nem megyek, nem akarok változtatni, itt

is jó helyem van.

52

Rózsi dicsérte Ibolyt, milyen szép a fényképe.

Olyan jól áll rajta az a fekete csipke fátyol, hogy Pesten

még modell is lehetne! Azok igazán jól keresnek, de ha

az alakja is megfelelő, akár a képzőművészetin is alkal-

maznák, pláne, ha aktot is vállal. Iboly nem tudta mi az,

hogy akt, hát Julihoz fordult.

– Pucéron kell kiállni egy dobogóra, a festők meg

lerajzolják. Csak nem a húgod meztelenkedik ott Pesten?

Iboly a következő levélben meg is kérdezte Ró-

zsit, hogy nem ilyen meztelen modellségből él-e. Megjött

a válasz, hogy bár úgy lenne, ő bizony nem bánná, de oda

nehéz bejutni. Éppen csak hallott róla, hogy ilyen is van.

Neki egyszerűbb munkája van. Néha fárasztó, de jól

keres. Mást nem írt róla. A városról viszont oldalszám

áradozott a levelekben.

Most már Ibolyt is furdalta a kíváncsiság és talán

az irigység is, de el se tudta képzelni, hogyan utazna ő

egyedül Budapestre.

Addig-addig levelezett egymással a két lány, míg

végül Rózsi elhatározta, hogy meglátogatja a nővérét.

– Ha te nem jössz, majd megyek én, de az apám-

nál nem alszom, az biztos.

Iboly ezt csak olyan ígérgetésnek vette, amit nem

kell komolyan venni.

Egy szép napon beállított Rózsi. Olyan volt, mint

a képen, amit küldött: kicsit csiricsáré ruhában olcsó

bizsukkal kidekorálva. Sok volt rajta a festék is, ami

eléggé közönségessé tette, de még így is sütött róla

valami virgonc fiatalság.

– Itt alhatnék, Juli néni? Csak egy napra jöttem. A

holnap délelőtti vonattal már megyek is vissza Pestre.

Várnak a kuncsaftjaim – tette hozzá nevetve.

53

– Nincs vendégszobánk. Még csak felesleges fek-

vőhely sincs nálunk. Nem is tudom, hova tehetnélek –

mentegetődzött Juli, de Rózsi máris ajánlott egy megoldást.

– Egy éjjel nem a világ! Elférek én Iboly mellett is.

Úgyse sokat fogunk aludni, annyi megbeszélnivalónk van.

Juli kelletlenül, de beleegyezett.

Valóban nem sokat aludtak a lányok – de bizony a

háziak sem –, mert annyit vihorásztak, hogy a hálószobá-

ba is behallatszott. Meg is kérdezte Halmos a feleségét:

– Ki a fene ez a lány?

– Iboly húga. Nem dobhattam ki, csak egy napra

jött. Holnap megy vissza Budapestre.

– Mit csinál ott?

– Nem tudom. Talán fodrász, varrónő, vagy ha-

sonló, mert a kuncsaftokat emlegette.

Ibolya reggel összecsomagolt.

– Ne tessék haragudni, de elmegyek Rózsival.

Meg szeretném nézni, milyen Budapest. – Izgalmában

szokatlanul bőbeszédű lett. – Ott a föld alá is bemegy a

villamos és nem csak egyszer egy évben lehet cirkuszba

menni, hanem bármikor, ha van rá pénze az embernek.

Az egész város csupa fényes kirakat, mint itt a főutcán.

Állatkert is van és Rózsi már zsiráfot is látott, ami olyan,

mint egy ló, de foltos és olyan hosszú, vékony nyaka van,

hogy felér a fák tetejéig. A húgomnál ellakhatok. Aztán

meglátjuk. Talán tud nekem munkát szerezni. Azt mond-

ja, majd ő betanít, és ha jól dolgozom, sokkal többet

kereshetek, mint itt vidéken.

– Nem akarom kedvedet szegni – biccentett az

asszony, de egy kis kétkedés is volt a hangjában. – Ha

mégse lesz olyan jó sorod, mint képzeled, hozzánk min-

dig visszajöhetsz. Egyelőre nem veszek ide más lányt a

helyedre.

54

9.

Halmosék nem vettek fel új cselédet. Eleinte

Iboly miatt, később pedig a megváltozott viszonyok

miatt. Nem mentek ugyan tönkre, de egyre nehezebben

éltek. Halmos állást vállalt, mert az fix fizetést jelentett,

nem kellett minden hónapban idegeskedni, hogyan alakul

a bevétel. Az iroda bútorait eladták. A helyiséget pár hasz-

nált darabbal csinosan berendezték, és albérlőt fogadtak.

Ezzel sem volt szerencséjük. Az első bérlő, egyetemistá-

nak mondta magát, de inkább munkanélkülinek látszott,

mert naponta délig aludt. Csak délután ment el – Juli úgy

képzelte – talán állást keresni.

Hamarosan rájöttek, hogy éjszaka kilopakodik a

konyhába. Kutat a konyhaszekrényben, és ha maradék

ételt talál, megeszi. Nem volt válogatós. Eltűnt a kifli,

ami Andi másnapi tízóraijának volt odakészítve, máskor

a fasírozott, vagy a piskóta, de nem csak egy darab,

hanem ha nekiállt, mind megette, amennyit talált. Kiitta a

bögre tejet, kikanalazta a főzeléket. Mikor mi volt.

Legalább a tányért is mosná el – mérgelődött Juli.

Mikor aztán a második hónapban a lakbérrel is adós

maradt, felmondtak neki. Juli akkor már félt is tőle, hátha

valami alvilági alak, zsebmetsző, vagy kém.. Jó volt a

megérzése, mert hamarosan rendőrök keresték a fiút, de

addigra már elköltözött.

A következő albérlő egy slampos öregember volt.

Vele együtt rengeteg bolha költözött a lakásba. Jól fize-

tett az öreg, ezért nem mondtak fel neki, csak megpró-

bálták izolálni a szobáját a többi helyiségtől. Bolhaporral

szórták tele az ajtó küszöbét, nehogy átjöjjenek és el-

árasszák az egész lakást a hívatlan vendégek.

Juli naponta takarította az albérlő szobáját

Ilyenkor nemcsak a bolhák ugráltak fel a lába szárára,

55

hanem az öreg is megpróbált belecsípni a fenekébe. Ez

már sok volt és felhagyott a szoba takarításával. Egyik

nap az öreget az ajtó előtt fekve találták. Eszméletlen

volt. Kihívták a mentőket, de már késő volt. Nem jött

többé vissza, csak a fia jött el a holmijáért.

– Nem is tudtam, hogy van fia! – ámult Halmos.

– Ne kísérletezzünk több albérlővel. Inkább anyá-

mat beszélném rá, hogy költözzön hozzánk. Mindenki jól

járna. Neki nem kell lakbérre költeni, és ha én is állást

keresek, Andika nem lenne itthon egyedül délutánonként.

Alig rendezkedtek be erre a takarékos életformá-

ra, beállított Ibolya. Sovány volt, mint egy gebe, de arca

megőrizte régi szépségét.

– Hazajöttem – mondta fülig vörösödve.

– Haza?

– A helyem... Nincs már meg a helyem?

– Most jössz a helyedért, négy év után?

– Azt hittem...

– Értem, de közben változott a helyzet. Anyám

látja el a háztartást. Andira is ő vigyáz.

– Segítenék neki, takarítani, kihamuzni, amit kell.

– Értsd meg, nincs pénzünk cselédre. Még a havi

öt pengőt se tudom felajánlani, amennyi a zsebpénzed

volt nálunk. A kosztodat se biztosíthatom.

– Nem baj. Egy heverő csak van, hogy megalhas-

sak. Nekem nincs hova menni.

– Apád?

– Apám két éve meghalt. A lakását anyám rögtön

eladta. Legalább az éjjel hadd maradjak itt.

– Persze, persze, majd csinálok neked helyet.

Már esteledett, ezért nem fogtak nagyobb rendez-

kedésbe. Andi szobájában volt egy kanapé. Azon ágyaz-

tak meg Ibolynak.

56

– Itt elalhatsz addig, míg munkát és szállást nem

találsz magadnak.

Másnap Szidi néni, Juli anyja ebédre is meghívta

Ibolyt, hiába ingatta a fejét a lánya.

– Én főzök! Én tudom, mire jut, mire nem –

mondta később –, ne legyetek ennyire szívtelenek!

Így aztán Iboly bekvártélyozta magát Halmosék-

hoz és onnan járt munkát keresni. Addig is szüksége volt

valami pénzre, ezért előszedett a csomagjából pár ruhát.

– Ezeket eladnám, ha akad rá vevő. Tiszta új

minden. Van, amin még rajta van az árcédula is. Andika

majdnem olyan magas, mint én. Felpróbálhatná.

Juli még szóhoz se jutott Andi már magára is húz-

ta az első darabot, aztán sorban a többit. Boldogan forgo-

lódott a tükör előtt. Különösen egy vörös-zöld selyem-

blúz tetszett neki.

– Vedd meg, anyu! Ezt vedd meg nekem!

– Nincs rá pénzem, de ha ingyen lenne, se enged-

nélek ilyenben járni.

– Úgy néz ki benne, mint egy kis kurva – suttogta

Szidi mama rosszallóan Juli fülébe.

Ibolya hamarosan segédápolónő lett az egyik köz-

kórházban, ott a kosztja is megvolt, de továbbra is Andi

szobájában aludt.

Csak esténként találkozott a kislánnyal. Nem sok

szót váltottak, mert Andi ilyenkor még rendszerint tanult

vagy olvasott. Iboly minden este a kanapén ülve újság-

papírból csavart csíkokra tekerte a hajfürtjeit, hogy más-

nap újra frissen göndörítettnek látsszon.

– Új könyvet kaptál?

– Nem, az osztályfőnököm, máter Klára adta köl-

csön, hogy olvassam el.

– Mi a címe?

57

– Amit a serdülő lánynak tudni kell. El akarod

olvasni? Nagyon érdekes!

– Ideadhatod, ha más nincs.

Ibolya fél óra alatt végzett a vékony füzettel.

– Hülyeség. Szép is lenne, ha mindez így lenne!

Aki ezt írta, annak fogalma se volt az életről.

– Akkor hogyan vannak a dolgok?

– Engem ne kérdezz. Én ebbe nem szólok bele –

rázta a fejét Iboly, aztán még hozzáfűzte: – Te egy álom-

világban élsz. Szerintem anyád nagyon rosszul nevel. Ha

ilyen tudatlan leszel, nagy csalódásaid lesznek – tovább

nem volt hajlandó beszélgetni. Magára húzta a takarót és

úgy tett, mintha aludna, de Andi látta, hogy időnként a

szemét törölgeti.

Reggel korán kellett kelni, mert Iboly munkája

hatkor kezdődött, és nem késhetett el.

Még egy hónapig se tartott a kórházban ez a vi-

szonylag kielégítő kereseti lehetőség, de az idősebb bete-

gek sokat panaszkodtak Ibolyra. A főnővér eleinte el se

akarta hinni, hogy ez a csöndes lány türelmetlen és go-

romba lehet, és gúnyos megjegyzéseket tesz, ha valakit

tisztába kell tenni. Végül állítólag már annyi volt a pa-

nasz, hogy felmondtak neki.

10.

– Az nem egészen úgy volt! Lehet, hogy egyszer-

kétszer kicsit türelmetlenebb voltam a kelleténél. Az em-

ber hajnalban kel, beállít jóformán kialvatlanul a munka-

helyére és látja, hogy az éjszakás nem hozott rendbe

semmit. Ott vannak az öregek, abban, amit éjszaka csi-

náltak. A nővérrel nem lehet morogni egy segédápoló-

nak. Néha kijön az emberből az ideg és ki van legköze-

58

lebb? A beteg, de mégiscsak ő csinált be! Tetszik engem

ismerni, engem ritkán önt el a Szent Antal tüze. Andiká-

val se pöröltem soha, pedig kisebb korában rajzszöget

rakott az ágyamba, kék temperát nyomott a cipőmbe, és

még engem hülyézett le, hogy nem értem a viccet, hiszen

ez csak áprilisi tréfa volt.

– Ejnye! Ezt nem is tudtam,

– Régen volt. Már elmúlt. Most se panaszként

mondtam.

– Hát minek?

– Mert a kórházból se azért dobtak ki, hogy

rosszul bántam a betegekkel.

– Térj már a lényegre! Mért mondtak fel?

– Mert rosszkor jött be a főnővér a vizsgálóba.

– Képzelem! Valami gyógyszerhez nyúltál...

– Nem nyúltam semmihez, csak amit a főorvos úr

parancsolt. Azt mondta, ha szót fogadok, örökös állásom

lehet ott.

– Hamar vége lett az örökös állásnak!

– Persze, mert az a hájas öreg orvos, akivel ép-

pen... szóval a főnővér férje volt... és...

– Ne mondd tovább! Hallani se akarom. Keress

munkát, szállást magadnak. Ideje, hogy eltűnj innen.

***

– Ibolyt most már elküldöm, de végleg, nem is

tudom, eddig mért adtam helyet neki – panaszkodott Juli

a férjének.

– Mert szinte nálunk nőtt fel. Tizenöt éves kis-

lányként került hozzánk.

– Most már elég volt belőle! Megint nincs mun-

kája. Tudod mért dobták ki a kórházból?

– Nem.

– Mert az egyik orvossal kefélt!

– És az orvost?

59

– Azt? – hökkent meg Juli –, a főorvost nem

dobhatták ki. Nyilván Iboly volt a hibás. Kellette magát,

vagy mit tudom én. Ráutaló magatartást tanúsított, hogy

hajlandó...

– Főnök és beosztott. A szakszervezethez is for-

dulhatott volna. Biztosan valamilyen kényszerhelyzetben

volt szegény kislány, vagy legalábbis mondhatta volna.

– Aztán akkora botrány lett volna belőle, hogy

többé sehol nem kap munkát.

– Ez sajnos lehetséges. Elég baj, hogy ilyen ál-

szentek az emberek! Maga az eset nem ok arra, hogy

elzavard a lányt.

– A kislányunk szobájában alszik.

– Nem közös ágyban.

– De kefélt a főorvossal.

– Tekintsünk el a körülményektől. Arra nem gon-

doltál, hogy esetleg szerette?

– A technikáját!

– Ez nem vicc! Felnőtt nő. Joga van hozzá, hogy

nemi életet éljen. Attól még nem leprás, hogy ki kelljen

közösíteni. Velem soha nem próbált kikezdeni.

– Azt adja meg neki az atyaúristen! Kiszedném

mind a két szemét.

Iboly tehát maradt. Egyelőre a bérház lakóinál ér-

deklődött, nem keres-e valaki mindenest vagy bejárónőt.

Két idősebb özvegy fel is fogadta. Egyiknél délelőtt taka-

rított, ott kapott ebédet, a másik helyett délután bevásá-

rolni ment és ezzel megvolt a vacsorája. Pár pengőt is

adtak neki. Este még felment néha Pongrácz úrhoz a

negyedikre.

Pongrácz nyugdíjas tanár volt, bőven hetvenes.

Neki az ingeit mosta, másnap este meg kivasalta. Ezért is

kapott valamit.

60

– Iboly! Így nem mész semmire! Ebből nem lehet

megélni és nálunk se maradhatsz örökké – vette újra elő

Juli a lányt, mert már nagyon elege volt belőle.

– Hova menjek?

– Hova? Hát például vissza Pestre, ahol állítólag jó

munkád volt. Látom, milyen csicsás ruhákat tudtál venni.

– Oda nem mehetek. Ide vagyok bejelentve állan-

dó lakosnak. Hiszen tetszik tudni!

– Ugyan! Az már régen volt.

– De úgy maradt és ezért ezt a címet adtam meg a

rendőrségen.

– Rendőrségen? Talán a Bejelentő Hivatalban.

– Nem voltam én bejelentkezve Pesten sehova.

Rózsi azt mondta, felesleges. Jobb, ha Juli néni címe az

állandó lakhelyem. Akkor Budapesten nem macerálhat

senki.

– Ez volt a baj? Már ebbe is beleszól a rendőrség?

– Nem... nem.

– Te lány! Csak nem loptad valahol azokat a

ruhákat, amiket itt mutogattál nekünk?

– Jaj, dehogy! Hiszen tetszik ismerni. Nem

nyúltam én még soha életemben a máséhoz.

– Akkor mért jöttél vissza ilyen hirtelen?

– Más... egészen más miatt. Jaj! Ne tessék engem

faggatni! – sírta el magát Iboly.

– Ha ennyit elmondtál, akkor most már itt az

ideje, hogy őszintén színt vallj! – förmedt rá az asszony.

A cseléd megadta magát:

– Engem kitiltottak Pestről. Nem mertem elmon-

dani... Engem... engem úgy zsuppoltak haza...

– Szent isten! És Rózsit?

– Őt nem... Neki rendben voltak a papírjai. Ahogy

nagykorú lett, rögtön kiváltotta a bárcát.

Juli asszony majdnem elájult.

61

Látva az asszony döbbenetét, Iboly azonnal tudta,

hogy rosszul szólt. Kár volt elmondani, hogy miből élt

Pesten a húgával együtt. Már nem volt érdemes magya-

rázkodni, ezért könyörgőre fogta a dolgot.

– Elmegyek, ha kell, még ma elmegyek, csak ne

tessék senkinek semmit elárulni abból, amit most el-

mondtam. Ha megtudják a lakók a házban, mindenkinek

elpletykálják, hogyan jöttem vissza Pestről, nem kapok itt

munkát, ennem se lesz mit. Pedig én befejeztem, ami ott

volt. Dolgozom... minden munkát vállalok, és nem kur-

válkodásból akarok élni... de itt én senkit nem ismerek,

aki segíthetne. Kihez fordulhatnék? Ki hinne nekem? –

csak úgy áradtak belőle a szavak, és az arcán végig-

folytak a keserűség, a kétségbeesés könnyei.

Juli csak hebegett, mikor szóhoz jutott:

– És még volt képed... volt képed a cifra ruháidat

az én ártatlan kislányomra próbálgatni! Minél előbb menj

el tőlünk... Elég volt! Még ma menj el innen! – aztán

mintha megsajnálta volna Ibolyát: – Nem... nem mondok

senkinek semmit. Persze, hogy nem... Csak menj, és ne

emlegesd sehol, hogy hónapokig Andika szobájában

aludtál!

Iboly örült, hogy befejeződött ez a kilátástalan

alkudozás és azonnal elment a lakásból. Először a hátsó

udvarban lakó két özvegyet kereste fel, akiknél már eddig

is dolgozott, hátha kapna tőlük szálást, de egyikük se

akarta befogadni. Minek is kerülgessenek egy cselédet,

aki végtére is idegen. Ki tudja, mi lakik benne!

Ezután Pongrácz bácsihoz ment könyörögni. Az

öreg tanár megsajnálta.

– Nézd kislányom, magam vagyok ebben a két-

szobás lakásban. Az egyik szobában ellehetnél. Kevés a

nyugdíjam. Eddig is nehezen fizettem ki neked, amit a

62

mosás-vasalásért szoktál kapni. Mind a ketten jól jár-

nánk, ha ezután a szoba fejében csinálnád az eddigieket

és még hozzá talán egy kicsit takarítanál is. Örökbe nem

fogadhatlak, ahhoz már nagylány vagy – tréfált az öreg

tanár –, de azért úgy lehetnél itt, mintha csak az unokám

lennél.

Iboly este már át is vitte a holmiját Halmoséktól

Pongrácz úr lakásába.

Juli végre megnyugodhatott.

***

Iboly hamarosan felmondta a bejárónői munkát a

két özvegynél. Ha nem fogadták be, mikor nagy szüksége

lett volna rá, inkább az öreg Pongrácz bácsinál vállalta a

főzést meg a bevásárlást is az eddigi munkája mellé,

vagyis előlépett házvezetőnőnek. Ez kitöltötte szinte az

egész napját.

***

Andikának már kezdett nagylány formája lenni,

de még mindig gyerekesen naiv volt.

A minap is arra tipegett be Szidi mama a gyerek-

szobába, hogy unokája a szekrény ajtaját csapkodja.

– Mi ez a szörnyű zaj?

– Kísérletezek!

– És mire jutottál?

– Eddig még semmire! Azt szeretném kitapasztal-

ni, hogyan csípheti be az ember a fülét a szekrényajtóval.

– Érdekes probléma! Házi feladat, hogy figyel-

jétek meg? Na, majd segítek – ajánlkozott a nagymama

és azonnal odaállt a másik szekrényhez.

Andi már válaszolt volna, hogy ennek semmi kö-

ze az iskolához, de a nagy csapkodásra már Juli is bejött.

– Mi ütött belétek?

63

– Próbálgatjuk, be tudja-e csípni a szekrényajtó az

ember fülét. Eddig egyikünknek se sikerült – kommen-

tálta a helyzetet Szidi mama.

– Andi! Mi ez a hülyeség? Mivel bolondítod itt a

nagyanyádat?

– Az úgy volt, hogy ebéd után a lépcsőházban

megláttam az öreg Pongráczot...

– Talán Pongrácz bácsit akartál mondani – igazí-

totta ki oktatóan az anyja.

– Igen. Szóltam neki, hogy tanár bácsi, véres a

füle. Erre odakapott, megtapogatta és azt mondta: „Be-

csíptem a szekrényajtóval...” Én most csak azt akartam

kipróbálni, hogyan a csudába csinálhatta.

– Ebből elég! – csukta be Juli dühösen a szekré-

nyeket.

11.

Úgy emlékszem, késő-őszi, napsütéses délután

volt, amolyan vénasszonyok nyarának megfelelő idő,

amikor Halmosék ajtaján az a fiatal nő becsengetett.

– Kit tetszik keresni? – érdeklődött Juli néni, egy

kis csodálattal a hangjában a disztingvált megjelenésű

ifjú hölgy láttán.

– Nem tetszik megismerni?

– Kellene?

– Rózsi vagyok. Ibolyka húga.

Juli a meglepetés mellett azonnal valami ellen-

állásfélét is érzett. Barátságtalanul kaffant rá:

– Hát alaposan megváltoztál! Mit akarsz itt?

Megint valami bajt akarsz keverni?

– Ugyan! Csak Ibolyt keresem. Azt csak szabad?

Vele szeretnék beszélni, ha még az önök alkalmazottja.

64

– Már jó ideje nincs nálunk.

– Meg tudná adni a címét?

Juli fellélegzett, mert látta, hogy be se kell enged-

ni a lakásba, rövid úton túladhat a látogatón.

– Itt lakik a házban, fenn a negyediken. Pongrácz

lakás – tette hozzá kiengesztelődve.

Rózsi felment az emeletre megkeresni a nővérét.

***

A két lány önfeledten ölelkezett össze. Egymás

szavába vágva lelkendeztek.

De gyönyörű vagy! Hol voltál mostanáig? Két éve

hírt se hallottam rólad... Mi történt? Mért nem írtál? –

záporoztak a kérdések, szinte feleletre se hagyva időt.

Erre a csivitelésre Pongrácz úr is előjött. Iboly be-

mutatta a vendéget:

– Rózsi, a hugicám.

– Még nem is mondtam a nagy újságot: Weisz

Manóné vagyok, már több mint egy éve!

Iboly csak szótlanul ámuldozott. Pongrácz bácsi

törte meg a csendet:

– Egy kávéval megkínálhatnánk, ha volna miből

főzni. Főző van, de kávét nem tartunk itthon. Legjobb

lesz, ha lemegyek a boltba és veszek daráltat. Ti addig

nyugodtan beszélgessetek, lányok! – ajánlotta az öreg, és

elment.

Végre beljebb mentek a lakásba és leültek a

dohányzóasztal mellé.

– Mondd gyorsan: ki ez a Weisz?

– A férjem. Olyan ötvenes, de a kor nem számít. –

Cigarettát vett elő a táskájából: – Te is elszívsz egyet?

– Nem. Leszoktam.

– Remélem azért nem zavar, ha én rágyújtok.

– Csak ne rám fújd a füstöt!

65

Rózsi egy kis arany öngyújtót varázsolt elő és

meggyújtotta a cigarettát. Az első örömáradat után, most

nehezen vették fel újra a beszéd fonalát. Egy darabig

csak nézték egymást. Aztán Iboly szólalt meg:

– Tudja?

– Mit?

– Hát azt...

– Ja? Mondd csak ki! Mondd, hogy prosti voltam!

Hát aztán! Talán te nem?

– De te megúsztad...

Rózsi megvonta a vállát.

– Mindenkinek megvan a maga útja, de minden

útnak két iránya van. Lehet rajta menni lefelé is, felfelé

is. Ezer közül egy, aki jól tájékozódik. Vagy annyi se.

Hát igen! Én büszke vagyok magamra, hogy mindig idő-

ben fel tudtam mérni a lehetőségeimet.

– Engem meg otthagytál a szarban.

– Mit akartál te? Csak zsiráfot látni, cirkuszba

járni, meg pár tarka rongyot. Megkaptad! Nem?

– Meg. Aztán a rendőrségi fogdát is.

– Volt, ami volt! – biccentett Rózsi és elnyomta a

csikket a hamutartóban. – Ezen már nem érdemes rágód-

ni.

– Szóval a Weisznek se emlegeted.

– Bolond lennék! Mikor megismert, már nem az

utcán stricheltem. Megválogattam, kinek rakom szét a

lábam. Csak pár jómódú kuncsaftom volt. Ő úgy tudja, a

szeretőim... Hát mondhatjuk úgy is.

– Mit szól hozzá?

– Mit szólna? Ha egy lány az én koromban még

szűz, az vagy mafla, vagy ronda... a Weisz még büszke is

rá, hogy annyi jóvágású férfi után mellette kötöttem ki.

Úgy érzi, hogy azért őt választottam, mert ő még most is

66

különb, mint sok fiatal. Boldog, mert azt kapta, amire

vágyott... és én is. Nagy színjáték ez, nekem elhiheted.

Ezen mindketten elgondolkodtak.

– Még nem mondtad, mi a foglalkozása.

– A férjemé? Ékszerész. Illetve csak volt. Eladta

az üzletet, mert előbb-utóbb elvették volna. Mindent

pénzzé tett és a vagyonát külföldre mentette. Tulajdon-

képpen ma ezért jöttem ide. Búcsúzni.

– Hova mentek?

– Jobb, ha most nem mondom el. Elég annyi,

hogy innen el. Külföldre. Ha minden simán megy, majd

jelentkezem.

– De minek ez a titkolódzás?

– Rossz híreket kaptunk. A férjem barátai sürget-

nek. Addig menjünk, míg lehet. Esetleg háború lesz...

Vagy még rosszabb...

– Nem félsz belevágni?

– Én? Olyannak ismersz? Nem félek. Sőt, nekem

ez a menekülés lesz az igazi megkönnyebbülés. Minél

messzebb megyünk, annál biztosabb, hogy nem találko-

zunk olyan régi ismerőssel, aki fecseghetne rólam a fér-

jemnek. És világot fogok látni! Az Eiffel-tornyot, a

Bigemet, még talán a Machu Picchut vagy a Niagarát is.

Ki tudhatja előre? Csodálatos lesz!... Nem akarsz velünk

jönni?

– Nem. Talán ha úgy mondod, gyere velünk,

akkor elindultam volna, de így nem.

Rózsi elmosolyodott.

– Hát igen. Látom, sokat okosodtál. Hidd el, én

is... Szóval itt maradsz az öregúrral.

– Maradok.

– Hány éves?

– Decemberben betölti a nyolcvanat. Ugyan mi

lenne vele nélkülem?

67

– Szereted?

– Nem tudom. Jó ember. Befogadott. Mellette

biztonságban vagyok.

– Mi lesz veled, ha meghal?

Iboly lebiggyesztette a száját.

– Mit tudom én! Azt mondtad, háború lesz...

Biztos sok lesz itt a katona. Nem halok éhen...

– Hát akkor Isten áldjon! – megölelték egymást.

Mire Pongrácz bácsi megérkezett a kávéval, Rózsi

már elment.

68