Nógrádi Kovács György

A seriff és bandája

Ifjúsági regény

2

Második, javított kiadás

Kiadta,

a Robinson Könyvműhely,

Szécsény

ISBN 963 5004850

Nyomda

3

1.

Betörtek az iskolába. A szertár ajtaján hatoltak be.

Az igazgató helyettes vette észre, aki, szokása szerint

már hét órakor bejött az iskolába.

Miután felfedezte a betörés nyomait, azonnal kihívta

a rendőrséget, akik tíz óráig senkit sem engedtek be az

iskolába. A diákok ezért az udvaron tolongtak. Leg-

többen a sávos rendőrkocai körük ólálkodtak, eköz-

ben, mint ilyenkor lenni szokott, különféle magyaráza-

tokba, hátborzongatóbbnál hátborzongatóbb találgatá-

sokba fogtak.

- Én egy fekete kalapos ürgét láttam az este az iskola

körül oldalogni. Hatalmas kés volt a kezében - magya-

rázta, kézzel-lábbal hadakozón Hirkó Feri, az egyik

legnépesebb csoport közepén. Tovább is mondja, ha a

hatodikos Rapp Attila közbe nem röhög.

- Oldalogni… Micsoda irodalmi kifejezés! Fogjatok

meg, mert azonnal becsinálok!

- Hogy nézett ki? – kíváncsiskodott, kissé félőn

Mónus Zoli, mit sem törődve Attila kihívó, ízléstelen

élcelődésével. – Mert, én is láttam – hadarta, miköz-

ben, izgatottan ki-becsukva a tenyerét, rugdalta jobb

lábával a földet. – A kisboltba mentem.

- Én – kapta ki frissen szájából a szót Leéb Robi -, a

téren fociztam. Kimelegedtem s beszaladtam vizet in-

ni. Ide… ide, az iskola udvarába, a csaphoz. Egy autó:

1200-as Lada állt a kaputól nem messzire… Ott, ott, a

4

szomorúfűzfa előtt, szorosan az árok szélén. Majdnem

belefordult, még csodálkoztam is: hogy lehet valaki

ennyire hülye, mert ha belefordul..?

- Mit vittek el?

- Állítólag a színes tévénket, a sztereó lemezjátszón-

kat, meg a magnetofonokat – vágta rá a jólértesültek

tudálékosságával Balogh Éva, aki a kíváncsiságától

hajtva, nemrégen furakodott a fiúk közé.

- A rádiót otthagyták?

- Kell is valakinek az az ócska doboz! Egy teljes hé-

tig kell az oldalát püfölni, mire megszólal.

- Mert nem tranzisztoros. Előbb bemelegszik, s csak

azután…

- Ki ne tudná! – fojtotta a torkába a folytatást valaki.

- Én így is elfogadnám. Kirámolnám belőle a hang-

szórókat…

- Mi a fenének kell neked a hangszóró? – vágott

közbe az előbbi gyerek.

- Egy fára akasztanám a kertünkbe, s összekötném a

Hifi tornyommal.

- S a szomszédok? Mert nálunk, bent magnózom a

szobámban, mégis feljelentett csendháborításért.

- Te, én úgy utálom azt a holdvilágképű krapekot –

szólt közbe Balogh Éva, ők ugyanis Saska Pistáék

szomszédjában laktak

- Tegnap megruházta a tesómat az a segfejbej Tóbi-

ás. - Így csúfolták a környéken egymás között a gye-

rekek.

5

- Neki is van magnója. Tegnap magával vitte az ál-

lomásra, az egész utat végigbömbölte.

- Szerinte minden háznál lehet rádió s magnó, csak a

szomszédinál nem – röhögött fel valaki…

Mialatt beszélgettek, az udvari WC ajtajára színes

krétával ezt írta valaki:

Itt járt a fekete kéz!

A vaskapu alján, lévő lemezen, pedig ez állt:

Mindenki gyanús, aki él!

Valamivel később: itt járt a fekete kéz, felirat után

ezt is odabiggyesztették: és a bandája. Kapura, pedig:

a mindenki gyanús, aki él után, az él szót letörölve, ezt

írták: aki jobb tanuló, mint mi!

Az emeletes iskola egyik sima falán, ugyancsak kré-

tával írva csak ez állt: A fekete kéz! A másikon: A fe-

kete kéz, az iskolánkban!

A járdákat is összefirkálták. Többek között, ezt lehe-

tett leolvasni: Halálvigyor… Kés a szőnyeg alatt…

Szeplős Jam… Mind hülye, aki ezt elolvassa…

A rendőrkocsit, miután valamennyi alsós társukat el-

lökdöstek onnét a nyolcadikosok, most csak a „na-

gyok” állták körül.

- Ez aztán a technika! – lelkendezett, őszinte álmél-

kodással Jakab Józsi. – URH-adó, s milyen nagy frek-

vencián dolgozhat!

- Fújd meg, és szereld fel a tragacsotokra! – csapott

közbe Farkas Laci hangja gúnyosan, ugyanis Jakab

Józsi apja fuvaros. Kétlovas fogatával hordja a szenet

6

a fát, meg az építkezési anyagokat a házakhoz, mi az

önérzetesen és némi sértődöttséggel vágott vissza.

- Nem cserélném fel a lovas kocsinkat a ti Zsigátok-

kal. Mellesleg, nemsokára nekünk is lesz Skodánk.

- Te, mennyibe kerül ma egy ló? – kérdezte meg,

igazi érdeklődéssel Szeredás Feri

- Ötven-hatvanezerbe biztosan.

- Mivel egyre kevesebb van belőlük. Lassan már a

falusi gyerekeknek is lóversenyre kell járniuk, ha lovat

akarnak látni. – Mielőtt megszólnák, kigúnyolnák

szemenszedett „bölcsességéért” gyorsan hozzátette: -

Nem én találtam ki, nagyapám szokta mondani.

Koncz Miki izgatott mozdulatokkal lökte meg Su-

lyok Krisztiánt.

- Mi lehet abban a Pléhdobozban? - Felcsigázódot-

tan bökött a mutatóujjával a hátsó ülésen heverő vas-

kazettára.

- Töltény, esetleg pisztoly… Tartalékfegyver, hogy

ne kelljen állandóan tölteni, amelyik az övükön lóg, ha

tűzharcba bonyolódnak.

- Hülye! – horkantak fel többen is.

- Én is elfogadnék egy stukkert – fojtotta a szájukba

a feltörő a nevetésüket Leéb Robi.

- Koltot akartál mondani, nem?

- Ne legyetek bunkók! – rivallt rájuk, kamaszos, re-

szelős hangján Farkas Laci, mit sem törődve a vitatko-

zókkal. – Pisztolyt nem hagynak, csak úgy a kocsijuk-

ban.

7

- Szerintem sem – szabadult el a vita.

- Azt hiszed, tényleg olyan bunkók, mint amilye-

neknek a viccekben leírják őket?

- Véleményem szerint helyszínelő táska.

- Azt felvitték a kémiai szertárba, Egy civil ruhás

krapek kezében láttam.

Nyomozó lehetett.

- Azok nem nyomozók, Civil alkalmazottak. Tech-

nikusok, vagy mik…

Farkas Laci váratlanul a kocsi első karosszériájára

csapott a tenyerével. Amikor a társai összerezzentek,

kajánul felröhögött.

- Bemajréztatok, mi? – Még mindig röhögve folytat-

ta: - Tudjátok, mennyire erős motor van ezekben a

kasznikban?

- Mint többi Ladában – vágta rá valaki.

- A bratyóm, az egyik BM-garázsban melózik, tőle

tudom: csak a karosszériája Lada, a motorja sokkal

erősebb annál. Ne félj, ez nem remeg be száznegyven-

nél. Ezzel repeszthetsz…

- Szerintem a legmárkásabb nyugati kocsikkal is fel-

veszi a versenyt.

- Ne csevegj marhaságokat! Egy Chevrolettel, netán

Toyotával?

A többiek a nevetésükkel támogatták, mire ő gyor-

san visszakodót fújt.

- ezeknél a kocsiknál lényegében nem a sebességen

van a hangsúly, hanem az üzembiztonságon. Én még

8

nem láttam lerobbant rendőrkocsit, pedig gyakran já-

runk Pestre…

Mialatt ezek a rendőrkocsi mellett vitatkoztak, má-

sok az épületet járták körbe. Azt keresték: hol mehet-

tek be az épületbe a betörők. A falakon különféle hor-

zsolódásokat fedeztek fel, amelyek szerintük, szigorú-

an a betörők cipőjétől származnak. Akadtak, akik a

kerítés környékét is körbeszimatolták. Nézelődtek, kí-

váncsian kutattak, mint azok a jó orrú, képzeletbeli

rendőrkutyák, amelyeket egyesek oly régen s áhítozva

vártak, hogy mint Kántor, a televízióbeli sztárkutya,

felvegyék a szagot, s nyomra vezessék a rendőröket.

- Ez lenne az igazi buli! – dörzsölgették felfokozott

izgalmukban a kezeiket a hatodik bések.

Így vitatkoztak, beszélgettek, járták keresztül-kasul

az udvart, amíg a tanárok, ők, szemmel kísérve a gye-

rekeket, külön csoportba verődve beszélgettek eddig,

szét nem rebbenve, kezeikkel, tapsolva, el nem kiabál-

ták magukat:

- So…rakozó!

A tornatanár sípolt, akkora zajt csaptak, hogy min-

denki meghallotta őket.

A gyerekek majd agyontaposva egymást rohantak a

megszokott sorakozó helyükre. Nem csupán köteles-

ségből, mint máskor, hírt akartak hallani az esemé-

nyekről. Ezekről, pedig ki tud többet elmondani nekik,

mint a tanárjuk!

A tanároknak az igazgató helyettes szólt. Ő, az előbb

9

lépett ki az épületből, ment tanárokhoz, váltott velük

szót.

A diákok, máskor csendes bevonulásuktól eltérőn,

most zsibongva, felajzva vonultak be az osztályaikba,

amiért az igazgató helyettes többször is rájuk szólt…

Bent az osztályokban száz kérdéssel ostromolták meg

a tanáraikat, mintha ők többet tudtak volna tőlük. Csak

hosszú fáradozás, idegesség és sok figyelmeztetés árán

sikerült lecsendesíteni őket, és elkezdeni az óráikat.

A 6. b-ben énekóra volt. Valentsik József énektanár

tartotta, akit a diákok évek óta csak Kottásnak nevez-

tek, holott az öregapuk lehetett volna. Valentsik tanár

úr, már több mint huszonöt éve tanított ebben az isko-

lában, apáról fiúra öröklődve rajta ragadt.

Kint az udvarra újabb rendőrkocsi futott be, állt a

másik mellé. Két rendőr szállt ki belőle. Fila Gergő, az

ajtó csapódásra figyelt fel, lesett ki az ablakon. Egy

ideig a fejét törte, majd megette a kíváncsiság, míg-

nem felemelte a kezét.

- Miért zavarod az órát, Gergő? – szólt rá, az óra ele-

ji idegességétől kissé indulatosan a tanár.

- WC-re szeretnék kimenni.

A lányok kuncogni kezdtek, mire ő rájuk rivallt:

- Úgy röhögtök, mintha ti még egyszer kéredzkedte-

tek volna ki a WC-re? Mit csináljak, ha egyszer rám

jött a pis… pis…

Ezt sem merte volna megtenni, ha nem Kottás tanár

úr a katedránál!

10

A benti, s a folyosóról nyíló WC rossz, minap dugult

el, ezért az udvaron lévő régi WC-t használták. Ezek

pedig, messze voltak, félig meg kellett kerülniük az

épülettömböt, amiért is a tanárok nem szívesen enged-

ték ki, órák alatt a diákokat, amiért Valentsik tanár úr,

most is, csak hosszabb gondolkodás után vágta rá:

- Mehetsz – de gyorsan hozzátette: - nehogy a többi-

ekre is rájöjjön, mert senkit sem engedek ki!

Gergő ekkor már az ajtóban járt. Úgy tett, mintha

nagyon sietnie kellene. Két tenyerét a lágyékához szo-

rította, s kajánul mosolyogva, murisan rázogatva a lá-

bát, szaladt kifelé.

A többiek fennhangon nevettek. Deák Zsolt nem áll-

hatta meg, hogy utána ne kiabáljon:

- Eressz csíkot, hogy utánad találjak!

Ennek az lett a következménye, hogy Valentsik ta-

nár úr elkérte az ellenőrző könyvét. Amely bár tudták,

fikarcnyit sem ír bele, mégis lecsillapította kissé a ke-

délyeket. Amelyhez az is hozzájárult, hogy bekapcsol-

ta a lemezjátszót, amelyre még a napló, szokásos be-

írása előtt felrakta a hatodikosok anyagához tartozó

lemezt.

Kellemes zene, hangulatos Szokolai kórusmű szólalt

meg. Meglepő csendben hallgatták végig.

Miután lejárt a lemez, Valentsik tanár úr a zongorá-

hoz ült. Éppen azt a dalt játszotta le, amelyet ezen az

órán akart megtanítani, amikor Gergő visszatért. A he-

lyére ült, s kitépett egy lapot a kottafüzetéből, ráírt va-

11

lamit, és titokban az előtte ülő Nagy Bandi kezébe

nyomta.

- Olvad el és add tovább! – súgta eközben a fülébe.

A lapon, sebtében ráírt betűkkel ez állt:

„Újabb rendőrkocsi érkezett, A szertárban serteper-

kélnek. Fényképeznek, meg a többi!

A levelet, amely kézről kézre járt mindenki elolvas-

ta. Nem is maradtak nyugton tovább, amiért Valentsik

tanár úr, felállva a zongorától rekedtre kiabálta magát,

mire újabb csend keletkezett az osztályban.

Nem ült vissza a zongorához, az énektanítást is ab-

bahagyta. Az óra hátralévő részében feleltetett, amiért

végre lecsillapodtak az előbbi felcsigázódott kedélyek.

Mire véget ért az énekóra, a rendőrök váratlanul el-

mentek. A diákok, ennek ellenére továbbra is lázban

égtek. A falakra és a betonjárdákra, az előbb elcsent

krétákkal újabb feliratokat firkáltak, s rajzokat pingál-

tak.

„Reszkesetek” – egy s-el, felkiáltójel nélkül. – „Vér-

nyomok a padlón!” „Hátborzongató sikoj a kémia

szertárban.” – így pontos j-vel – A legkedveltebb fel-

irat, sok máson kívül, továbbra is ez volt: „Fekete kéz

és bandája.” – Meg: - „Halálvigyor.”

Sokan a falakra, a járdákra, vagy a hátsó lépcsőkre

tenyereltek, és szépen körülrajzolták az ujjaikat, csuk-

lóikat aztán az így kirajzolódó kezet besatírozták. A

következő órákon, mert a tanárok az órák végén elrak-

ták a krétákat, vagy szigorúan megparancsolták a he-

12

teseknek, hogy vigyázzanak rá, az volt a menő, aki-

nek, mindezek ellenére krétát sikerült elcsennie, vagy

az előző óráról, tartalék krétája maradt.

Sokan bekrétázták a tenyereiket, és rányomták a fal-

ra, vagy a tanárok éberségének kijátszásával, utólagos

bosszúságukra, a folyosók ablaküvegére.

A 6.-bések külön csoportba verődve tárgyalták meg

a történteket. Mindenki izgult, szinte lángolt a hirtelen

felkevert események tűzijátékától. Csak Péter Zsolt

maradt egész szünetben morcos.

Fila Gergő meg is kérdezte:

- Miért savanyodtál be?

- Savanyú uborka… Savanyú uborka – csúfolta ki

azonnal Miszl Jancsi, eltorzított röhögéssel, mialatt

két ujjának körmeit összeveregette.

- Csak lelombozódott – szellemeskedett Paula End-

re, Miszl Jancsit utánzó röhögése közben.

Gergó rájuk rivallt.

- Menjetek a fenébe! – Ezután átkarolta bal kezével

Zsoltot, majd, a karjába kapaszkodva tovább húzta.

Mindenki tudta róluk, hogy barátok. - Mi van veled? –

kérdezte meg menetközben.

- Semmi – vágta rá morcosan.

Gergőnek úgy tűnt, mintha le akarná rázni, mégsem

sértődött meg, sőt!

- Hallottad a legújabb viccet? – Mindenáron fel

akarta vidítani. Tegnap hallotta a nagyapjától, tehát

nem új, csak más nem jutott eszébe. – Egy tanyasi ür-

13

ge buszra száll a feleségével, s jegyet kér a vezetőtől.

- Hová megy? – kérdezi a vezető, mivel az öreg,

csak annyit mondott neki, hogy adjon két jegyet!

- Lakodalomba.

- Akkor azt mondja meg, meddig megy?

- Az ülésre, oda a feleségem mellé, la!

- Ho… vá adjam a jegyet?

- Hová, hová, hát ide a markomba e!

Zsolt nem nevetett, csak a száját vonogatta, ezért

Gergő tovább hadarta:

- Ez nem vicc, nálunk történt meg: Apu, dobjuk ösz-

sze a pénzünket, és vegyünk egy színes televíziót - ja-

vasolta a kis tesóm: Krisztián. Ovis, ismered. Mire

apu: - Hány forintod van?

- Száz, de Gergőnek is van kétszáz.

- Tudod, mennyibe kerül egy színes televízió? Sok-

sok ezer forintba.

- Nem tesz semmit, a többit majd te hozzáadod!

Még be sem fejezte, amikor valaki feléjük kiabált.

- Milyen órátok lesz még, Gergő?

- Orosz, magyar és matek – kiáltotta vissza, majd,

nyilván, fel akarta vidítani Zsoltot, valamivel hango-

sabban hozzátette: - Azt nem kérdezed meg, melyiket

szeretem legjobban?

Az előbbi kérdezősködő: Bura Laci jó csattanót sejt-

ve, előlegezett nevetése közben vágta rá.

- Legyen jó napod. Melyiket?

- Az élővilágot, amelyik a betörés miatt elmaradt.

14

Mind a ketten nevetettek, viszont Zsolt, továbbra is

a fakírok egyhangúságával bámulta a földet. Gergő

nem állhatta tovább. A hátára vert.

- Szavalj már, mi a csoda történt veled? Vicceket

brummogok a füledbe, te meg rám se hederítesz. Meg

se nyikkansz, holott más hosszasan nyerítene! Miért

savanyodtál be ennyire?

Csak ketten jártak most az udvar távoli sarkában. A

kerítés másik felén óvoda, udvarán rengeteg játékszer,

most azonban egyetlen kisgyerek sem forgolódott kö-

rülöttük, mindannyian bent foglalkoztak valamivel az

épületben. Zsolt hirtelen megállt. Egy ideig némán

bámulta a földet, majd, mintha a fejét törné valamin,

cipője orrával rugdosni kezdte az alaposan letaposott

kavicsot. Az így keletkezett kis gödröcskét, a sarkával

alaposan kimélyítette. Mozdulatai elgondolkozók, ar-

cának előbbi merevsége lassan felengedett. Szemében

könny buggyant, végignyargalt az arcán, majd, mintha

készakarva tette volna, holott nem, belepottyant abba a

gödröcskébe, amelyet előbb a sarkával oly szépen ki-

kerekített.

- Te sírsz! – ámult el, őszinte megütközéssel Gergő.

Az előbb letörölte csupasz keze szárával a könnyét,

aztán a barátja pislogott.

- Mi… nagyon szegények vagyunk. Különben, ki,

ha nem te, ismered a helyzetünket. Se autónk, se szí-

nes televíziónk, se magnónk, se lemezfalunk… sem-

mink! Csak az egy részeges apám, ám lopni, nem lop!

15

- Ezt, miért mondod? – ámuldozott tovább Gergő.

- Mert ráfogták. Anyára, meg rá, hogy ők lopták el a

televíziót, meg mindent… Szóval, szerintük, mi tör-

tünk be az iskolánkba, Már házkutatást is tartottak ná-

lunk a rendőrök.

- Házkutatást? – képet el Gergő. – Mikor?

- Az előbb súgta meg anyu. Nem láttad, amikor fél-

rehívott. Lehet, hogy el is küldik az iskolánkból.

Olyan váratlanul eredtek el az indulatai, mint boron-

gó égből a nyári zápor.

- Azért, mert anyu takarítónő? Csak a takarítónő le-

het tolvaj?

Mialatt Zsolt dacos mozdulatokkal kente szét arcán

a könnyeit, Gergő magába mélyedt elszontyolodással

bámulta a barátját, majd hirtelen a mellére csapott az

öklével. Nem erővel, éppencsak meglökte.

- Várj meg itt, azonnal jövök! – s már rohant is.

- Becsengettek. Azonnal kezdődik az orosz óra.

- Homály beteg. – Valójában Bakó Annának hívták

az orosztanárukat, akinek ez volt a kedvenc szavajárá-

sa: a butaság egymagában, nem mentesít a gondolko-

zás alól, gyerekem! Világos? Egyszer valaki, ki, senki

sem emlékezett már rá, ezt vágta rá: Nem, homályos.

Ettől a naptól kezdve Homálynak hívták. Nem csúfol-

ták, egyszerűen, így nevezték, tréfásan egymás között

a diákok, amely tanévről tanévre tovább öröklődött.

- Be… teg? Ki helyettesíti? – ámult el Zsolt, őszinte

csodálkozással. Miért, ezt talán ő maga sem tudta.

16

- Kottás. Nem megyünk be az órára.

- S ha elkapnak?

- Azt mondjuk – felelte Gergő, megtorpenve s rövid

gondolkozás után -, hogy a napköziben segítettünk

gödröt ásni a betonoszlopoknak. – Újra futásnak eredt.

– Szólok a többieknek, várj! – kiáltotta vissza jóval

messzebbről.

Zsolt nem értette Gergőt, ám most egyáltalán nem

törődött ezzel. A kerítésnek dőlt, és a távolodó barátját

nézte. Agya -, megérezve az előkészülő baráti segítsé-

get, noha egyáltalán nem tudta, mit akar tenni Gergő,

dehogy valami az ő érdekében készül, s történik majd,

abban biztos volt - átmelegedett, melle megemelke-

dett, most először, amióta meghallotta anyjától a szo-

morú hírt…

Gergő ötödmagával tért vissza.

- Nem Kottás -, fordult azonnal Zsolthoz - Görög-

dinnye helyettesíti Homályt.

Vermes Miklósné volt. Kémiát és fizikát tanított.

Alacsony, kövér, feltűnő kerek feje miatt nevezték el

valamikor, Görögdinnyének. Rendkívül gyenge kezű

tanárnő volt, amiért egyáltalán nem tartottak tőle. Így,

függetlenül attól, hogy tart az óra, nyugodtan beszél-

gethettek. A tanári szoba, amelyben órák alatt is, min-

dig tartózkodott valaki, netán, akinek üresórája akadt,

és az igazgató irodája az emeleten volt, ő pedig, ha

nem az óráján: magyar és történelem szakos, ám csak

történelmet tanított, vagy nem tartózkodott máshol, ál-

17

landóan az íróasztala előtt ült. Egyébként is az ablaka-

ik a másik oldalra nyíltak, és ott voltak a hatalmas fák

is, amelyek lombjai teljesen eltakarták őket, ezért,

még a közeli osztályok odanéző ablakaiból sem fedez-

hették fel őket.

- Srácok! – kezdte szónoklatát Gergő fontoskodón,

amint, itt-ott a nagyoktól látta. Ám nem folytathatta,

mert valaki leintette:

- Ez olyan régies megszólítás, hogy visszaröhög.

Enyhe gúnnyal a hangjában utánozta: - Srácok!

- Akkor, hogyan mondjam? – fakadt ki mérgesen

Gergő.

- Uraim! – röhögött közbe valaki.

- Pajtások! – mire még hangosabban s egymásra

dőlve vihogtak.

Gergő gyorsan közéjük sercentett a hangjával.

- Se őrsvezető, se csöves nem vagyok… Szóval, ide-

figyeljetek! Segítenünk kell Péter Zsoltnak. Az apjára,

meg az anyjára: Zsuzsa nénire, a takarítónőnkre ken-

ték az éjjeli…

Nem folytathatta, mert a fiúk általános felháborodá-

sa beléje fojtotta a szót.

- Micsoda? Mit… beszélsz?

- Zsuzsa néniék, ez nem lehet igaz!

- Mégis így történt – fojtotta a szájukba a további

szavakat Gergő. – Rájuk fogták, hogy ők törtek be az

isibe.

- Én, tényleg nem ők voltak? – csúszott ki akarat-

18

lanul Kecskés Zoli száján, mire Zsolt arca szinte meg-

dermedt.

- Ha akarjátok, én megesküszöm nektek. Apa a

Tüzép-telepen dolgozik, jól keres. Részeges, de nem

lop. Régen kirakja a szűrét Bőszin Gyula bácsi, ha

csak párkiló szenet, vagy egyetlen lécet lopna.

- Benne vagytok? – fojtotta bele a folytatást Gergő.

Ilyeneket kiabáltak válaszként:

- Miért ne!

- Világos.

- Ez csak természetes.

- Osztálytársunk, nem?

- Akkor válasszunk magunk közül főnököt!

- Arra mindenki haragszik – szólt valaki közbe. –

Apu is mindig a főnökét szidja.

- Vezérnek nevezzük inkább! – javasolta más.

- Szerintem seriff legyen!

- Seriff, nálunk? Még ha Amerikában élnénk, de itt,

sokan azt sem tudják, ki-mi az?

- Előbb kérdezzük meg Zsoltot, elfogadja-e a segít-

ségünket, mert mi jó: megbeszéltük egymás között, de

ő semmiről sem tud.

Az összes szem Zsoltra meredt, aki csak néhány pil-

lanatig gondolkozott.

- El – rebegte meghatódottan.

. Oké! Akkor, folytassuk a találgatást! – javasolta

Gergő.

… - Legyen brigádvezető. Apu is az a gyárban.

19

- Meg munkásőr – vágott a szavába nevetve Kecskés

Zoli.

- Szerintem igaza van Attilának: seriffnek nevezzük.

Szépen hangzik, meg olyan különös.

- Egzotikus.

- Az meg mi?

- Rendőr kapitány, vagy mi? A tévében láttam. Csil-

lagot visel.

- De nem ötágút? – nyerített közbe Zoli.

- Kit érdekel az? – förmedt rá Gergő.

- Szerintem is jó lesz a seriff – javasolta valaki,

mindenkit lehengerlő biztonsággal.

- És, mi is nyomozunk majd, mint a seriff.

Mialatt idejöttek, tényleg elhatározták, hogy segíte-

nek Zsoltnak. Hogyan s mint semmiről sem volt fo-

galmuk. Csupán lelkesedésből csatlakoztak Gergő ja-

vaslatához. Most pedzeni kezdtek valamit, mire való-

sággal tűzbe jöttek.

- Rapp Attila meg is jegyezte:

- Marhára fel vagyok dobva-

Kecskés Zolinak szinte magától ugrott a szájára a

poén, mint balkezesnek a kajlanyelű lapát.

- Mint a záptojás. Fent fehér, lent sárga és büdös.

- A szád büdös, apám, ha járatod. Ezért jobb, ha ki

sem nyitod!

Gergő közéjük állt, másként talán egymásnak esnek

A többiek egy ideig még vitatkoztak, a két haragos

mélyen hallgatott, végül megegyeztek a seriffben.

20

A következő vitát az váltotta ki, hogy megvárják-e

nyomozás eredményét, vagy máris „dolgozni” kezde-

nek.

Fila Gergő így érvelt:

- Egy s ugyanazon iskolába járunk…

- És azonos osztályba – tette hozzá Kecskés Zoli.

Rapp Attila valósággal kikapta szájából a szót.

- Kötelességünk segíteni a társunknak. A rendőrök,

meg a nyomozók keressék meg nyugodtan az ellopott

cuccot, mi Zsolték becsületét szerezzük vissza, mert

Péter Zsolték szüleit megvádolták. A becsületükben

sértették meg őket, ezért án azt javasolom: ne várjunk

semmire, a saját szakállunkra dolgozzunk!

Zsolt öregesen összeráncolta homlokán a bőrt, sze-

me lángolt.

- Becsületemre állítom, nem a szüleim a tolvajok! –

Szúrós tekintettel lesett körbe, szúrta bele egyenként

tűzben égő szemét a társai arcába. – Ettől függetlenül,

kérlek benneteket: gyertek el hozzánk, és nézzetek át

mindent! A legkisebb zughelyet is megmutatom nek-

tek. Felmegyünk a padlásra, bekukkantunk a mellék-

helyiségekbe, mindent, de mindent megnézhettek!

- Ah! – tiltakoztak egyszerre többen is. Csak Szeke-

res Péter maradt állhatatos Zsolthoz.

- Ha egyszer ragaszkodik hozzá, miért ne?

- Jó, gyerünk! – egyezett bele Gergő is, mire a társai

egyenként rábólogattak.

Rapp Attila jóízűn vakargatta a fejét.

21

- Holnap szabad szombat. – Akkoriban még csak

minden második szombaton nem volt tanítás, szünetelt

a napközi. - Utána vasárnap, lecke alig…

Nem folytathatta, mert Fazekas Tomi, Gergőhöz for-

dulva megállította szavainak lassú folyását.

- Szóval a saját szakállunkra nyomozunk?

- Ha egyetértetek.

- Mindenki helyeselt, még az is rábólintott, aki az

előbb még vonakodott.

- A következő órákra bemegyünk, utána hazafutunk,

bekapunk valamit, és irány a Péter Zsolték háza! – ad-

ta ki a parancsnak is beillő utasítást Gergő, végül ezt is

hozzátette: - Seriffet, Fazekas Tomiék nyári konyhájá-

ban választunk!

- Te leszel az, és kész! – vágta rá Rapp Attila, Gergő

azonban gyorsan leintette.

- Majd Tomiéknál beszélgetünk róla!

- Oké – vágta rá a többiek nevében is Szekeres Pé-

ter.

Nem törték tovább a fejüket, nem morfondíroztak,

csak az elkövetkező kalandra gondoltak, amely önma-

gában is fellelkesítette őket. Egyetlen pillanatig sem

gondoltak a következményekre. Jöjjön, aminek jönnie

kell!

A továbbiakban minden úgy történt, amint megbe-

szélték. A tanítás után, hazafutottak, megebédeltek és

Péter Zsoltékhoz futottak, ahol tüzetes alapossággal

átnéztek mindent. Szerencséjükre senki sem volt ott-

22

hon, ezért nyugodtan „kutathattak”. Onnét Fazekas

Tomiékhoz vonultak át, ahol a nyári konyhába húzód-

tak. Ez a nyári konyhának nevezett helyiség egyben,

Tomi szobájául is szolgált. Mivel a lakásban nem volt

lehetőség, külön szoba kialakítására, ezt a házhoz „ra-

gasztott” külön kis szobát, amelyet régebben tényleg

nyári konyhaként használtak, teljesen Tomi részére

alakították át. Gyakran jártak ide, játszani. A szülők

mindent elnéztek a fiuknak, ezért, szinte szabadbejárá-

suk volt ide… Ahol, a többiek legnagyobb meglepeté-

sére, Fila Gergő ezzel állt elő:

- Én Petyust javasolom seriffnek – mert Szekeres

Péter, mindenki Petyusnak hívta.

- Pedig, mi mindnyájan rád gondoltunk – dobta visz-

sza a labdát Petyus.

- Nem, Petyus! Te alkalmasabb vagy erre a feladat-

ra. Erősebb vagy nálam. Ha karom, ha nem, el kell

ismernem. Emlékszel: egyszer már megverekedtünk, s

te győztél. – Jó két éve történt a nyári szünetben, a tár-

sai nem igen tudtak róla, amikoris Petyus alaposan

elagyabulálta Gergőt. – Bátrabb is vagy, és a nyolca-

dikosok körében is tekintélyed van. Én csak a saját

osztályomban vagyok profi. És jobb a dumád is.

- Ne beszéljünk róla többet, főleg ne vitatkozzunk! –

vágott közbe Fazekas Tomi. – Szavazzunk, és kész!

Aki egyetért Petyussak, emelje fel a kezét!

- Várjunk! – kiáltott közbe Zsolt, majd kissé félén-

ken, ezt is hozzátette. – Én csak akkor szavazom meg,

23

ha Gergő lesz a helyettese!

- Oké! – vágta rá Petyus. – Én is így gondoltam, ha

már mindenáron engem akar seriffnek.

Petyust egyhangúlag választották meg seriffnek.

Miután visszahúzták felemelt kezeiket, Fazekas To-

mi átszellemült arccal lépett Petyushoz.

- Ülj az asztalfőre, és a továbbiakban te irányítsd a

bandát!

Zsolt felnevetett.

- Tényleg, se brigádnak, se csoportnak ne nevezzük

magunkat. Legyen a nevünk: banda!

- Legyen – egyeztek bele mindnyájan.

Közben Petyus, tényleg az asztalfőre ült. Olyan

mozdulatokkal hordozta körbe a fejét, mint aki máris

felnőtt az új szerepéhez.

- Szerintem legfontosabb a gyorsaság! – Olyan

mozdulatokkal gesztikulált, mint az igazgatójuk az

évnyitókon. – Gergő és Zsolt nézzen utána, ki vett kéz

alól televíziót!

- Hogyan? – hüledezett Zsolt.

- Érdeklődjetek a postán! Kilián Mari anyja vezető

helyettes. Beszéljétek meg Marival, ő érdeklődjön az

anyjánál! Mert, ugye a postán be kell jelenteni, ha va-

laki televíziót vesz.

- Hacsak nem volt nekik eddig is tévéjük.

- Oké! – kiáltott fel Gergő. – Megtaláljuk a módját,

ne félj!

Petyus ezután a többiekhez fordult:

24

- Szaglásszatok, ki, kit látott az iskola körül tegnap

este. Kerekes Tomi az állomáson és a buszmegállók-

ban nézzen szét: nem visznek-e televíziót, magnót,

lemezjátszót dobozban, mert hallottátok: újak voltak, a

dobozaikkal együtt lopták el.

- A magnót originált csomagolásban, tehát ki sem

bontották még – szólt bele Fazekas Tomi.

Petyus gyorsan folytatta:

- Én és Rapp Attila az iskola körül sündörgünk, mert

szerintem a betörők még egyszer visszajönnek a tett

színhelyére. Sokat olvastam ilyesmikről. – Végül fel-

emelte a kezét, és hirtelen megkérdezte: - Rendben?

- Világos, mint a vakablak.

- Oké seriff, oké! – vágták rá külön, külön.

Petyus ekkor, úgy, amint példaképe Némedi Gábor

tornatanár szokta, az asztalra tenyerelt.

- Most pedig esküdjetek fel! Mindenben engedel-

meskedtek nekem, és nem nyugszunk meg addig,

amíg meg nem találtuk az igazi tolvajt, mert szerintem

csak így szerezhetjük vissza Zsolték becsületét.

- Mit mondjunk… Úgy értem, mire esküdjünk! –

kérdezte meg Rapp Attila ünnepélyes hangon.

- Csak ennyit. Becsületszavamra!

25

2.

Petyus és bandája, kéthétnyi becsületes s alapos

nyomozás után, abbahagyta az eredménytelen további

puhatolódzást. Mert nem nyomozás volt az, legalábbis

a szó legszorosabb értelmében véve nem, csak puhato-

lózás.

Nem végleg, csak egyelőre.

Attól tartottak és nem alaptalanul, hogy rájönnek a

tanárok, és szólnak a szüleiknek. Amiből nagy baj ke-

rekedne, mert a tanulással is alaposan lemaradtak,

amit pótolniuk kellett.

Orosz órán: Bakó Anna, Homály tanárnő elemében

volt. Egyébként is sokat nevettek az óráin, nem csoda,

hogy az oroszt szerették a legjobban. Most a főnevek

ragozását tanulták. Miután felírt a táblára egy példát,

anélkül, hogy tovább magyarázott volna a homlokára

csapott.

- Még el nem felejtem! Németh tanár úr – az osz-

tályfőnökük s testnevelő tanáruk volt – megkért vala-

mire. Mindenki vegye elő az ellenőrző könyvecskéjét,

és íja, amit diktálok!

Lerakta a krétát, és sétálni kezdett. Egyrészt, időt

adott nekik, hogy elővegyék, másrészt a lediktálandó

szöveget rakosgatta össze, értelmes mondatokká a fe-

jében.

- Írjátok! – szólalt meg végre. – Szombaton nagy-

szabású felújítást végzünk az iskolánkban… és a kör

26

nyékén. Bármilyen szakmába vágó munkát köszönet-

tel… - két t-vel, igaz - és örömmel elfogadunk.

Gerendás Gézának, nemhiába nevezték az osztály

mókamesterének, amelyet, közmegelégedéssel azóta is

„ellát”, elmés beköpései voltak. Most, kihasználva

Homály jókedvét, mert ebben is nagymester volt, hir-

telen közbeszólt:

- Bármilyent, tanár néni?

- Lakatost, a kerítést és a zárakat megjavítani, aszta-

lost, ablakokat, ajtókat bepászítani, meg látjátok

mennyire rosszak egyes padok, és hibás néhol a lam-

béria is, festőt, ablakot, ajtót s mást lemázolni. Az

anyagot az iskola adja... Segédmunkást, csak férfi le-

gyen…

- Az én apukám is jöhet?

- Miért ne! – pedzett valamit a tanárnő. Szája szögle-

tében a nevetés előjeleként aprócska ráncok jelentek

meg. – Mi a te apukád foglalkozása?

- Hullaszállító. – Nem volt igaz, a humor kedvéért

hazudott, amely eredményeként hangos nevetés hul-

lámzott végig az osztályon.

A tanárnő is nevetett.

- Mondd! – bugyborékolt szájában az előbbi kacaj

maradványa. – Nem temető mellett születtél te vélet-

lenül, amiért ennyire szellemes vagy?

- De, mivel anyukám meg hullamosó, és öltöztető.

- Ne ízléstelenkedj! – szólt rá a tanárnő, mialatt mó-

kásan megfenyegette: - Megállj, elmesélem anyukád-

27

nak!

Ő, védőnő volt. Gyakran kijárt az iskolába. Leg-

utóbb tetűvizetet tartott, amint a gyerekek nevezik azt,

amikor mindenkinek végignézi a fejét.

Bakó Anna, tanárnő még mindig mosolygott. Köz-

ben a fejét csóválgatta, mintha még mindig ezt ismé-

telgetné magában: - Ez jó volt -, majd közelebb lépett

az első padhoz és, teljesen váratlanul megkérdezte:

- Tegnap, miért tapsoltatok annyira annak a… rend-

őrnek. Nem ismerem a rangját, ti biztosan tudjátok,

milyen volt a rangjelzése?

- Őrnagy – kiabálták kórusban. Kecskés Zoli, ezt is

hozzátette: - Közlekedési rendőr.

- Annyira tetszett az előadása.

Többen jelentkeztek, egyes lányok majd kiestek a

padból. Mocorogtak, és zajongtak.

- Csak Gerendás Géza válaszoljon!

Ennek ellenére, Miszl Jancsi illetlenül, közbekiabált.

- Nem is volt érdekes az előadása. A kisujjunkon jön

ki, amiről összevissza zagyvált: Kötelező elsőbbség-

adás, behajtani tilos, így a lámpa, úgy a fék…

- Gerendás Gézát kértem meg, nem téged. Ülj vissza

a helyedre! Géza!

- Azt szerettük volna, ha tovább beszél. Többször is

leintett bennünket. Így! – Befogta az orrát, a hangját

eltorzította. – Nem színház ez, gyerekek. Itt nincs újra.

- Miért? – kacagott fel újra a tanárnő.

- Mert azt szerettük volna, hogy jól elhúzza az időt.

28

- Mert?

- Akkor elmarad a matek óra is.

- A matek óra? Bárcsak én lehetnék még diák, gye-

rekeim!

- Ezt csak azért mondja a tanár néni – vágott közbe

Gerendás Géza – mivel el tetszett felejteni a matek

dolgozatírást.

- Tudod, mi volt ez? – csapott le a tanárnő, félig ne-

vetve. – Idézet. Más tollával ékeskedtél, fiam! Azt hi-

szem a múlt heti Hahotában olvadtam.

- Ah! Csak betört lovon lovagoltam.

- Te, éppen olyan ütődött vagy, mint az én egyik jó

szomszédom. Egyszer fának ment az autójával, a mai

napig sem tért észhez. – Nevetve kérdezte meg. - Re-

mélem, nem haragudtál meg, Gézuka?

- Csak azt akarom mondani, az én apukám is így járt

egyszer.

- Nem mondta anyukád! – Bakó tanárnőnek, szinte

valamennyi szülővel jó volt a kapcsolata. Nem csoda,

ebbe az iskolába járt, sok szülő, régi osztálytársa.

- Addig, addig spórolt még vett egy autót, mert há-

zunk az nincs. Nagyiéknál lakunk.

Most Varga Jutka sipákolt közbe:

- Szerintem nincs rossz autóvezető, csak a fákat ülte-

tik rendszerint rossz helyre.

Bakó Anna tanárnő, azonban egyetlen szavával el-

zárta a szellemesség szabadon ömlő csapjait, ugyanis

látta, hogy mások is közbe akarnak szólni.

29

- Folytatjuk! Mialatt visszament a táblához tette

hozzá: - Az ellenőrzőket elrakjuk, és a füzetünkbe ír-

juk!

Péter Zsolt krétáért ment a tanáriba. Még óra előtt

küldte el a tanárnő, a táblánál lévőt ugyanis kicsinek

találta. Most ért vissza. A krétatartóba rakta, a helyére

ment, kitépett egy lapot a füzetéből, s ezt írta rá:

- „Petyus! Egy ürge tévét toll talicskán. Nagyon ha-

sonlít a doboza, a szertárban maradottra”.

Petyus, tőle a negyedik padban ült. Kézről kézre ad-

va jutott el hozzá. Aki, miután elolvasta, azonnal meg-

lökte a padszomszédját, Fazekas Tomit.

- Okvetlen el kell szaladnom valahová. Dobd el ma-

gad! Én majd kivezetlek!

Tomi, azon nyomban felemelte a kezét.

- Mi bajod van? – kérdezte meg a tanárnő, valamivel

később, kissé mérgesen, amiért megint megzavarják.

- Nagyon fáj a fejem. Szédülök is.

Petyus azonnal felugrott.

- Már reggel panaszkodott… Azt üzente az anyuká-

ja, ha újra fáj a feje, menjen haza!

- Veled üzente? – Tudta, hogy közel laknak egy-

máshoz.

- Igen, nekem mondta. Meg.., meg Zsolt is hallotta,

igaz? – Miután az kézzel-lábbal helyeselt, se szó. Se

beszéd több, belekarolt, és vezetni kezdte. Péter Zsolt

is felugrott, és utánuk futott. Menet közben fordult

vissza a tanárnő felé.

30

- Segítek neki, mert szerintem Tomi el fog aájulni

Máskor is előfordult már.

- Mikor?

- Elsőben, év elején.

Sokan felnevettek, ő azonban nem zavartatta magát,

mit sem törődve velük, tovább rohant.

Az ajtón kívül érte utol őket, ahol azonnal Tomiba

karolt, ám alig mentek néhány métert, az máris ki

akarta szabadítani magát a karjukból. Szégyellte ma-

gát. Petyus, viszont csak akkor engedte el, miután

meggyőződött, hogy senki sem látja őket.

- Lógni akartik, mi? Hová megyünk? – kérdezte meg

Tomi azonnal, mihelyt sikerült kiszabadítania magát a

társai karjaiból. Hangja feldobottan zengett, nyoma

sem volt az előbbi tettetett rosszullétének.

- Egy kis dolgunk akadt. Te várj meg a kicsengetést.

Utolsó óra. Vidd a táskánkat haza. Dobd be mind a

kettőnkét a nagykapunk mellé az udvarba, és gyere

utánunk! Egyelőre az Ady Endre úton megyünk…

Szóval szaglássz, és megtalálsz! Sietünk, igyekezz te

is!

Már futottak is, ám alig értek a lépcsőházhoz, ami-

kor észrevették, hogy valaki utánuk fut.

Kecskés Zoli volt az.

- Utánatok kéredzkedtem. Lihegve fordult Zsolt felé.

- Én is elolvastam, mit írtál Petyusnak.

- A táskádat ki viszi haza, mi ugyanis elmegyünk?

- Gergő. Hazamegy, és ha nincs otthon az anyja…

31

Szóval, szabad az út, utánunk jön!

- Gyerünk! – intézkedett kapkodón Petyus, aki máris

előrefutott.

A talicskát, toló férfit az Ady Endre utca legvégén -

ez volt a leghosszabb utca a faluban – érték utol,

amiko9r éppen bement a kiskapun.

- Még be is kulcsolja a kaput – méltatlankodott-e,

vagy éppen csak megjegyezte Petyus, nem lehetett el-

dönteni.

- Na… na, majd nyitva hagyja a mi tiszteletünkre –

bökött vissza epésen Zsolt.

- Miért, ti zárjátok a kaputokat? Nálunk nappal vé-

gig nyitva van.

- Ha egyszer rosszba sántikál… - nem folytatta, csak

legyintett.

- Ez igaz – hagyta rá Petyus.

Elhagyatott helyen lévő ház volt. Az egyik oldalán,

egymás mellett két üres telek, egyiken némi építési

anyaggal, várta az építkezőket. A másikon sáncszerű s

hosszan elnyúló gödör, némi vízzel és nádassal a szé-

lén, és a magas vasúti töltés kígyózott, ameddig a

szem ellátott.

Petyus, rövid nézelődés után, úgy járt a szeme, mint

a csapdába esett rókáé, a társaihoz fordult, akik végig

mellette lapultak.

- Ezen a csatornán felmászok… - A ház, közvetlen

az utca frontjára épült. A csatorna kívül kapott helyett,

kifolyója a járdára ért. – A másik csatorna lefolyó csö-

32

vén, bent az udvarban – arrafelé bökött a fejével – le-

ereszkedek a földre.

- Miért nem a kerítésen át – vágott közbe Zoli, ám

még be sem fejezte máris elhallgatott. Azon, ugyanis,

befelé hajló vastartókon szögesdrót feszült. A fejét

rázva folytatta: - Nem, azon lehetetlenség átmászni!

Petyus, még egyszer szemrevételezte a csatorna le-

folyó csövét.

- Majdnem új, biztosan megtart.

- Szerintem sem esik szét alattad – biztatta Zoli.

- Ti húzódjatok fedezékbe, ha… - elhallgatott!

- Az árok megfelel? – suttogta Zoli.

Petyus rábólintott.

- Szerinted az a ha, mit jelent? – fakadt ki Zsolt, mi-

közben majdnem elröhögte magát.

Petyus tudálékosan emelte fel a kezét, de csak a mu-

tatóujjával gesztikulált, mialatt sustorogott.

- Ha egyet füttyentek, húzódjatok fedezékbe. Gya-

nús zaj, meg mi a fene..! Ha kettőt, velem mit sem tö-

rődve, árkon-bokron átmeneküljetek!

Még be sem fejezte, amikor a társai rávágták:

- Oké, seriff!

Szekeres Péter, a seriff, igen erős fiú volt. Korához

képest kissé zömök, mégis macskaszerű ügyességgel

mászott, tornászta fel magát a csatorna lefolyó csövén

a tetőre. A két fiú ezalatt, noha Petyus nem így ren-

delkezett, az utca túloldalán lévő árokba húzódott. A

magas fű, ki tudja, mikor kaszálták le, teljesen eltakar-

33

őket, viszont a réseken mindent láttak.

Nem magas ház volt, ezért Petyus könnyedén felért,

s áttornászta magát a tetőre, ahol, szinte veszély nélkül

sompolygott el a másik csatornáig, ereszkedett le azon

az udvarba. Éppen földet ért, amikor váratlanul kinyílt

az ajtó, és Petyus legnagyobb riadalmára, az a férfi lé-

pett ki rajta, aki előbb a talicskát tolta. Majdnem egy-

másba ütköztek.

- Nacsak! – szólt rá, megütközőn a fiúra. Hangja

visszafojtott, nézése megdöbbent volt, lábai földbe

gyökereztek. – Korán elkezdted, fiam! Ha így haladsz

sokra viszed még az életben. Börtöntöltelék leszel. –

Hangja gúnyosan csípőssé vált, szinte mart. – Lopni

akarsz, igaz?

Petyus előbb el kart futni. Hátra, a kertbe, vagy visz-

sza a kapuhoz, azonban ennek teljes értelmetlenségét

azonnal felmérte. A kiskapu zárva, a kerítés fölött

többrétegű szögesdrót feszült. Az udvart a kerttől léc-

kerítés választotta el, amint könnyedén átugrana, ám

csak most fedezte fel az ott vicsorító, óriási komondor

kutyát, amely támadásra készem, morogva várta. Há-

tával szorosan a falhoz lapult, még a kifordított tenye-

rét is odanyomta, mintha, itt ebben a pillanatban ez a

fal jelentené az egyetlen, biztos védelmet.

- Én... én, nem lopni akarok - hebegte közben, mia-

latt agyának vékonyka villanyvezetékein tucatnyi

gondolat futkosott, mégis hiába csűrte-csavarta az

eszét, semmi, de semmi elfogadható magyarázat nem

34

ötlött az eszébe, amiért végül is úgy döntött, hogy

őszintén elmond mindent. Így, hátha megússza egy-

két pofonnal, merthogy megveri, abban biztos volt.

Lám, már emeli is a kezét, ezért kapkodón tovább he-

begett:

- Elnézést kérek, amiért csak úgy bemásztam a tetőn.

A férfi közelebb lépett hozzá, amiért ő még szoro-

sabban lapult, szinte összeolvadt a teste a fallal.

- Bocsásson meg..!

Torka annyira kiszáradt, hogy nem folytathatta

azonnal. Nyeldesnie kellett. Szemei kidülledtek, arca

valósággal eltorzult a félelmétől. Jó időbe telt, mire

folytathatta:

- Szóval arról van szó… Betörtek az iskolánkba…

Színes televíziót, magnetofonokat, sztereó lemezját-

szókat vittek el. Egyik osztálytársunk apjára kenték az

egészet, holott, hiába részeges, nem ő volt a tettes. Az

anyja takarítónő az iskolánkban. – Megint nyelt egy

nagyot. – Azért, mert takarítónő valaki, még nem tol-

vaj! – hadarta, kapkodva, mint fuldokló azt a bizonyos

szalmaszálat, mígnem a férfi közbevágott.

- Mi közöm nekem ehhez.., s neked, itt az udvarom-

ban? Miért másztál be a tetőn?

- Nyomozunk. A bácsi televíziót tolt az előbb…

- Ahá! Szóval rám gyanakodtok?

- Nee…em! Csak tetszik tudni, nekünk, az osztály-

társainak segítenünk kell, kötelességünk segíteni az

osztálytársunkon. Ráadásul egy őrsbe tartozunk…

35

- Csak nem te vagy az őrsvezető?

- Az vagyok. – Nem akart hazudni, csupán az egy-

szerűség kedvéért hagyta rá, később azonban, mintha

meggondolta volna magát, gyorsan hozzátette: - az-

az…

Nagy megkönnyebbülésére a férfi nem engedte foly-

tatnia, amiért legalább nem kellett tovább hazudoznia.

- Én is őrsvezető voltam valamikor, jelenleg műve-

zető vagyok a gyárban. – Váratlanul feléje intett a fe-

jével. – Gyere, nézd meg azt a dobozt! Még le sem

vettem a talicskáról, ott van a szín alatt.

- Ah! – szabadkozott Petyus, kissé fellélegezve, a

férfi meglepően elnéző magatartása miatt. – Elhiszem.

Még mindig félt, hátha ha csak el akarja csalni a fal-

tól, ahol nem tudta miért: mintegy fedezékben érezte

magát, be a színbe, ahol jól összeveri majd.

- Elhiszed? Akkor, miért másztál be a tetőn? – vib-

rált a hangja őszinte megütközéssel.

- Tetszik tudni – húzta a szót Petyus -, mi csak nyo-

mozunk. Az a doboz, pedig hasonlított a miénkre.

- Ha egyszer nyomozol, a doboz hasonlít arra, ame-

lyet keresel, nézd meg! - - Elkapta a fiú vállát, és erő-

szakkal maga után vonta. – Gyere csak, nézd meg!

Petyus olyan mozdulatokkal követte, mert a férfi

közben csak elengedte a vállát, mint aki minden pilla-

natban kész a menekülésre. Mert, bár az illető, mind-

ezek ellenére, ami történt, feltűnőn bizalomgerjesztő-

nek tűnt, ő azonban valahogy nem hitt neki. A talicska

36

tényleg a kis hullámpalás fedelű, nyitott szín alatt állt,

rajta az a bizonyos doboz. A férfi melléje lépett, és ki-

nyitotta a fedelét.

Az eredetileg televíziós dobozban egy, több ágú, va-

donatúj csillár volt.

- Nos, megnyugodtál? – kérdezte meg, nem eléged-

ve meg azzal, hogy rápillantson, kihúzta a dobozból,

és az orra elé tartotta.

- Bocsánatot kérünk! – makogta a fiú, őszinte restel-

kedéssel.

- Többen vagytok? – akaratlanul körülnézett, nem

lát-e még valakit.

- Nem itt – rebegte elértve Petyus, miközben fejével

a túloldalra bökött. – Ők.., ketten vannak, az árokban

lapulnak. Egyébként, hatan vagyunk a bandában, de

ide csak hárman jöttünk el.

- Követtetek engem, igaz?

Petyus rábólintott.

- Előbb bandáról beszéltél – bökött rá a férfi a fejé-

vel -, régies, meg rossz ízű. Bűnbanda, betörőbanda…

- A brigád meg, szerintünk öreges: brigadéros, meg

mi! Nekünk tetszik a banda elnevezés. - bizalomger-

jesztőn lesett fel a férfire. – Tessék engem kiengedni a

kapun! – könyörgött közben.

- Gyere!

Petyus kifelé menet felszabadultan mesélte el: mi-

ként fedezték fel az utcán, hogyan lógtak ki az iskolá-

ból, követték eddig.

37

- Jó… jó, megértelek én! – felelte elgondolkozón a

férfi. – Szép dolog a barátság, az összetartás főleg. Én

is voltam gyerek, mi is szerettük a romantikát, de alap-

talanul senkit se gyanúsítottunk, szégyenesítettünk

meg. Nem, ez nem volt szép tőletek, fiam!

Petyus bűnbánón lehajtotta a fejét, és szótlanul bal-

lagatott a férfi oldalán. Miután kiértek a kapun, füty-

tyentett. A két társa mozdulatlan maradt, ezért feléjük

kiabált:

- Gyertek elő! - Azok végre kibújtak az árokból.

Petyus, még egyszer bocsánatot kért a férfitól, elkö-

szönt, s előreindult. A társai is köszöntek a férfinak, és

csendesen követték Petyust.

A férfi, megbocsátón mosolyogva rázogatta a fejét,

közben ezt gondolta: hogy mivel gyanúsítottak meg

ezek a huncutjai..!

A három fiú, miután Petyus elmesélte nekik a történ-

teket, lehangolódottan ballagott visszafelé, mígnem

Kecskés Zoli kissé erőltetetten fel nem nevetett.

- Jól felsültünk, mi?

- Szerinted jobb lett volna, ha ő a tolvaj?

- Nem, csak.., szóval reménykedtem.

- Remélem, egyszer elkapjuk a tettest, vagy a tette-

seket!

- Minél előbb, annál jobb.

- Én, kifejezetten csípem ezt a helyzetet, és egyéb-

ként is, még csak most kezdünk belejönni a dolgokba.

Izgalom, izgalom kell nekünk, nem? – lelkendezett

38

Zoli.

Petyus csendesen jegyezte meg. Olyan hangon be-

szélt, mintha még mindig az előbbi eseményeken járna

az esze.

- Egészen rendes ürge volt. – Felnevetve tette hozzá:

- Még csak egy pofont sem kaptam tőle.

- Úgy mondod, mintha megérdemelted volna..

- Talán a te apukád nem vágott volna nyakon, ha

csak úgy..? – elharapta a szót, valamivel később foly-

tatta: - Szerintem, ő is ebbe az iskolába járt, azért…

- Ezt mondta.

- Nem, csak mindabból következtetek, amiket elme-

sélt. Jelenleg művezető vagy mi.

- Nem öreg, hány éves lehet ez az ürge?

Nem találgathattak, mert a túloldalról valaki váratla-

nul feléjük kiabált.

- Helló!

– Helló! – kiabálták vissza, egymás szavába vágva,

Brindzik Gyurinak. Péter Zsolt, ezt is hozzátette: -

Miért nem jöttél isibe?

- Betegszabadságon vagyok. Kétoldali undorítiszem

van. Egyik felem a matek dolgozattól, másik felem a

napközitől undorodik.

- Undori..? Még utánozni sem tudlak. Kitől hallottad

ezt a marhaságot?

- Németh doki mondta. – Nem vihogott, csak

hötyögött, végül teljesen elkomorodott. – Hallom

nyomoztok, eredmény?

39

Brindzik Gyuri hetedikes volt. Itt lakott a közelben.

Napközi után, gyakran együtt fociztak az utcán, vagy

ha sikerült ellógniuk, az egész délutánt átjátszották.

Petyusék osztálya nem napközis osztály volt, amiért

ők, iskola után szabadabban mozoghattak.

- Ki mondta neked, hogy nyomozunk? – érdeklődött

Petyus.

- A verebek ciripelték. Egyébként az egész iskola

tudja. – Átugrott az árkon, és feléjük indult. Suttogva

és sokat sejtető mozdulatok kíséretében tette hozzá: -

Összefügg-e a nyomozásotokkal, nem, gyanús helyet

fedeztem fel. Az erdőszélén, a legelők alatt. Valóságos

banditatanyába botlottam.

- Nálunk nincsenek banditák – nevette ki Zoli.

- Akkor zsiványok.

- Zsiványok! – húzta a hangját szét Zoli. – Hol élsz

te? A holdon? Esetleg csövesek.

- Érdekel, vagy nem érdekel benneteket?

- Megnézhetjük őket – válaszolta Petyus. – Benne

vagytok? – fordult a többiekhez.

- Miért ne? Oké! – vágták rá azok.

Brindzik Gyurin stopliscipő volt, amíg a többieken

szandál, amiért Petyus kíváncsian bökött kezével a ci-

pőjére.

- Fociztatok?

- Ah!

- Mostanában állandóan stopliscsukában jársz. Az

iskolában is, holott oda nem szabad stoplisban belép-

40

ni.

- A napközibe még úgysem. A linóleumot féltik,

merthogy felkarcolja.

- Új?

- Ez a harmadik pár az idén. Az előbbi kettőt elve-

szítettem.., tényleg elveszítettem – erősítette meg, lát-

va a társai kételkedő tekintetét. Apa, így fakadt ki… -

A társai jó csattanót sejtve, vele együtt hötyörésztek. –

Ha ezt is elveszted, maradj te is benne!

Kecskés Zoli kivételével felröhögtek.

Brindzik Gyuri, Kecskés Zolira sandítva, behízelgő

mozdulatokkal lökte meg Petyust.

- Veszed észre, nem érti!

- Ne nézz hülyének! – kérte ki magának az, felhúzott

orral.

- Na, mondd meg akkor, mire célzott az öregem?

- Haza ne menj, a csukád nélkül!

- Nyertél. Mit iszol, hideget, vagy meleget, esetleg a

friss, hideg víz is megfelel? – Elkomolyodottan tette

hozz. – A felnőttek mindig úgy beszélnek rólunk,

mintha nekik semmi közük nem lenne hozzánk. Ho-

lott, apa is így járt. Sokat mesél róla. Gyerekkorában

állandóan leszakadt a szandáljának pántja. Az enyém-

nek hasonlóképpen. Újat nem vesznek, a tornacipőmet

meg eldugják előlem, merthogy szétrugdalom. Ha

nem lenne stopliscsukám, mezítláb járhatnék.

- Egy kis túlzás sosem árt – verte hátba Zoli.

- Költői túlzás.

41

- Költő vagy?

- Az hát, pénzköltő.

Így beszélgettek, húzták egymást, amíg ki nem értek

az erdő szélére, ahol Brindzik Gyuri vezetésével egy

elhagyatott tanyát fedeztek fel, amelyet lényegében

mindannyian ismertek már, hiszen a múlt évben is erre

kirándultak. Csakhogy akkor még laktak benne. Is-

merték is őket, a télen költöztek be a faluba, a középső

gyerek: Fábián Endre velük járt hatodikba. Most,

messziről teljesen kihaltnak tűnt az udvar, ám mihelyt

közelebb osontak friss nyomokat fedeztek fel. Az aj-

tót, legnagyobb ámulatukra nyitva találták. Csak ket-

ten léptek be azon, a többiek kint őrködtek az udvaron.

Miután csendesen behúzták maguk után, Brindzik

Gyuri a társa felé súgta:

- Ha esetleg belebotlunk valakibe, mondjuk azt,

hogy Endrét keressük!

Óriási rendetlenség fogadta őket. A sarokban rozoga

vaságy állt, tele vackokkal. Szanaszéjjel szórt ruhák,

férfi-női fehérneműdarabok, friss szagú dunnahuzatok,

mintha a szárítókötélről kapkodták volna le valameny-

nyit. Almaboros és barackpálinkás üvegek... Még egy

kerek, fém tízforintost is találtak. A régimódi tűzhe-

lyen fazekak, friss húsleves és sült csirke ételmara-

dékokkal. A szekrényekben - két régi, rozoga szekrény

is volt a málló falú helyiségben -, több kartondoboz,

pipereszappan, sok csomag cukorka, csokoládé,

kaópor, cigaretta, két másik, nagy kartondobozban,

42

szardíniák, és még sok más egyéb áruféleségek árul-

kodtak valamiről, amire azonnal rájöttek.

- Te, ezek betörtek valahová - súgta Zoli.

- És meglovasítottak mindent, ami kézzel fogható –

tette hozzá Brindzik Gyuri.

Zoli tovább suttogott:

- Ezt a sok ruhaféleséget, szerintem a szárítókötelek-

ről kapkodták le.

Kint Petyus nézett szét, A társa, minden eshetőségre

készen, valamivel távolabb húzódva fülelt. Sok csirke-

fejet talált a régi favágótőke mellett. Baltával csap-

kodhatták le azokat.

- Gyerekek! – fakadt ki, már kint Gyuri, melléjük

érve, mert mindannyian összefutottak. – Boltokba tör-

hettek be.

- Honnét szeded ezt? – bámult rá Petyus.

- Nem látod, telis-tele vannak a szekrények szajré-

val: Konzervek, szappanok… Sok minden!

Petyus nem várta meg, amíg befejezi, tovább mond-

ta:

- Tyúkokat lopnak el a falubók, Terus néni, minap is

panaszkodott anyának.

- Meg ágyneműket, ingeket, gatyákat, kombinékat…

-Ilyesmiket is láttatok? – kérdezte meg megint

Petyus.

- Persze, tele van a szoba.

- Én meg, rengeteg tyúkfejet találtam…

- Amikből levest főztek, meg… megsütötték a csir-

43

kéket. Teljesen friss ételmaradékok vannak a tűzhe-

lyen. Az ólakból elemelték, itt megfőzték, megsütötték

maguknak…

- Én azt hittem először, hogy a városból idetelepült

egyszerű csövesek.

- Mi a különbség a betörők és a csövesek között?

- Azok bűnözők, ezek meg csavargók. A csövesek

amolyan jópofa, állás és lakás nélküli, vagány ürgék.

Csenni, könnyen elcsennek ezt-azt, de betörni, soha!

- Bejelentjük őket, vagy nem? – vágta szét Gyuri

szakszerű, már-már nagyképű magyarázatát Petyus.

- A zsaruknak?

- Na… ná, majd az ENSZ-nek.

- Kötelességünk, elvégre egyik ifjúsági szervezetbe

tartozunk.

- Szervezet… szervezet – röhögött fel Gyuri. - Hol

élsz te? Apám szerint tudod milyen szervezet ez, mint

náluk a szakszervezet. Ez sem zavar sok vizet, az sem.

- Te könnyen beszélsz, mert sehova, még a ban-

dánkba sem tartozol. Nekünk fogadalmunk van. A be-

csületszavunkat adtuk rá.

Gyuri felhúzta a vállát.

- Tőlem bejelenthetitek.

Petyus nem sokat teketóriázott.

- Banda, figyelem! Szavazzunk! Aki egyetért azzal,

hogy bejelentjük őket a rendőrségen, emelje fel a ke-

zét!

Mindenki felemelte.

45

Kecskés Zoli ekkor magyarázón fordult Brindzik

Gyurihoz. Keze-lába járt, mialatt beszélt.

- Mi nagyon komolyan vesszük a fogadalmunkat.

Mindenféleképpen betartjuk azt. Ez a banda legfőbb

alapszabálya.

- Bementek, és csak úgy bejelentitek? – képedt el

Gyuri, mialatt olyan szemekkel lesett rájuk, mintha

meg lennének hibbanva.

- Nem, ez nem lenne jó – rázta a fejét Petyus. – Mi

nyomozunk. Ha rájönnek, egyből leállítanak bennün-

ket. Ezért, nekünk mindenféleképpen a háttérben kell

maradnunk, jelenesetben. – Mit szóltok hozzá? - kér-

dezte meg a társaihoz fordulva.

- Teljes mértékben igazat adunk neked.

- Te – folytatta Zsolt, miután az előbb keletkezett zaj

elcsendesedett. Eddig nagyokat hallgatott, most is

olyan hangon beszélt, mintha még mindig törné a fejét

valamin. – Hátha ezek törtek be az iskolánkba is.

- Meglehet, bár nehezen hiszem el – vágta rá Petyus

elgondolkozva. – Ezek, csak könnyen elemelhető dol-

gokat loptak el.., bá…ár, azok a dobozok..!

Mialatt a szót húzta, Zoli közbevágott:

- Írjunk a rendőröknek levelet. Valahogy így: A falu

végén az erdőben…

- Tedd hozzá: a legelők melletti erdőben.

- A régi Fábián tanyán, és kész! – egyszerűsítette le

Gyuri.

- Csövesek tanyáznak. Nem dolgoznak, lopnak.

46

Nézzenek körül náluk!

- Te vagy a legjobb magyaros. Fogalmazd meg, és

dobd be a levelesládájukba! – vágta el Zoli szavait

Petyus, a többiek helyeslő bólogatása közben. Ezután

Brindzik Gyurihoz fordult: - Te pedig… Szóval, pofa

be!

- Oké! Hanem, szívesen beállnék a bandátokba.

Petyusnak, mintha erről jutott volna eszébe, hirtelen

a homlokára paskolt, meg el is akarta odázni a választ.

- Az a pasas, tudjátok, ahová csatornán másztam fel

a tetőre, onnét le az udvarba.., azt javasolta…

- A csatornán..? – vágott közbe, ámuldozón, felizga-

tott hangon Gyuri. Petyus azonban nem adott rá, to-

vább beszélt. – Azt javasolta, hogy banda helyett, in-

kább a brigád nevet válasszuk!

- Ez olyan felnőttes, sőt öreges!

- Én is azt mondtam neki.

- Nekünk jó a banda is

- Meg a seriff! – kapkodták ki egymás szájából a

szavakat.

- Bevesztek, vagy nem? – türelmetlenkedett

Brindzik Gyuri, mert nem engedte magát áltatni.

Petyus nem húzhatta tovább az időt.

- A banda elé terjeszthetem, de akkor ne mondj

olyat, hogy mi nem sok vizet zavarunk!

- Nem én, szerelmetes őseim találták ki. Mikor ka-

pok választ?

- Holnap, de ne áltasd magad, ezt előre megmon-

47

dom!

- Oké, holnap. Most itt hagylak benneteket, mert

sportköri foglalkozásom lesz az iskolában. Ha tanítás-

ra nem is, erre mindenféleképpen beugrok!

- Csak nem oda indultál? – kérdezte meg Petyus.

- De!

- Mi nem megyünk még haza? – Zsolt a többiekhez

fordult s hozzátette: - Nem azért, mintha sietnék.

- Az én szüleim csak négy óra után érnek haza - je-

gyezte meg Zsolt.

- Az enyémek meg ötre – vágta rá nyomban utána

Gyuri, de ha tovább maradok, akkor sem csapnak nya-

kon.

- Engem sem nagyon hiányolnak addig – válaszolta

a többieknek Zoli.

Gyuri elmegy, mi tovább nyomozunk! - indítvá-

nyozta Petyus.

Mialatt beszélgettek kiértek az erdőből. Kissé odébb

jártak már, amikor Tomi váratlanul feltűnt a láthatá-

ron. Már messziről kiabálta:

- Összevissza kereslek benneteket. – Nemcsak a

szavai, a mozdulatai is ingerülteknek látszottak.

- Megmondtuk, hogy merre leszünk – kiabálták

vissza.

- Végigjártam az egész Ady Endre utcát, ti sehol…

- Mert az erdőben voltunk.

- Az erdőben? – ámult el Tomi.

Melléje értek, ahol Petyus válasz helyett belekarolt,

48

és elmesélt neki mindent.

Gyuri ezalatt, futásnak eredt, ők, most már Tomival

együtt mentek tovább, közben részletesen megbeszél-

ték az előbbi levél tartalmát is. Éppen végeztek, ami-

kor megpillantották az út szélén, közvetlenül a háza

előtt, Frűwirth Terka néánit. Előtte nagy halom szén-

rakás, mellette vödör, szenet lapátolt bele. Nem régen

hozhatták, mert még a friss kocsi nyoma is meglát-

szott.

- Nézzétek, a vén boszorkányt! – kiáltott fel Zoli.

- Te is haragszol rá? – fordult feléje Tomi.

Azért haragudtak rá a gyerekek, mivel szerintük

Terka néni, megérdemelten vagy érdemtelenül vala-

mennyikbe belekötött. Valójában nem így volt. Terka

néni ugyanis, valójában alapjában senkibe sem kötött

bele, csak ha zavarták, vagy csúfolták. Például a háza

előtti részen fociztak, pattogtatták a labdát és ordítot-

tak. A háza előtt széles járda húzódott. Régen építet-

ték, de még mindig igen jó állapotban volt. Azon is

sokat labdáztak, sőt némelyek még a háza falának is

nekiveregették a labdájukat, olykor a focijukat. Ilyen-

kor kijött, és a görbe botjával hadonászva zavarta el

őket. Eközben olyan hangon rikácsolt, erősen foghíjas

szájával, amelyből a nyelve hegye minduntalan kikí-

vánkozott, s úgy mozgott, mint a kígyó fullánkja,

amint a száján kifért. Persze a gyerekek sem maradtak

adósak, mindenféle boszorkánynak, csotrogánynak

nevezték, de leginkább ezt kiabálták rá: Púpos! Holott

49

nem volt púpos, csak a háta volt görbe. Néha össze-

gyűltek a háza előtt, és minden ok nélkül kórusban

csúfolták: púpos, púpos..!

Bent a kertjében, közvetlenül a kerítése mellett, ren-

geteg virág díszlett: jácint, tulipán, pipavirág, török

szegfű, krizantém s szebbnél szebb rózsák. Nagyon

szépek voltak, szinte kínálták magukat, ám nem lehe-

tett lopni, márpedig a gyerekek, csupán a bosszantásá-

ra is letépdesték volna mind, mert Terka néni, vagy,

amint ők nevezték: a vén púpos állandóan közelben

leskelődött virágzás idején. Elrejtőzött a bokrok mögé,

s ha valaki benyúlt a botjával rávert a kezére. Ha vala-

kinek mégis sikerült letépni néhányat, óriási sipítozás

közben kinyitotta a kapuját és utána uszította a farkas-

kutyáját, amely tulajdonképpen nagyon szelíd állat

volt, nem harapott, arra viszont arra nagyon megfelelt,

hogy megijessze, elriasztja a gyerekeket a máskori lo-

pástól. Egyszer feljelentették miatta a községházán.

Kiszállt a körzeti állatorvos, és megállapította: olyan

vén, hogy már az is csoda, hogy még futni tud. Ettől

független figyelmeztették: máskor ne uszítsa a gyere-

kekre a kutyáját! Ő azonban mit sem törődött velük,

máskor is a gyerekekre uszította a kutyáját, ha virágot

loptak tőle. Azért féltette ennyire a virágjait, mert a

piacra hordta, ahol néhány forintért eladta.

- Mire ezt a sok szenet behordja, beleszakad - je-

gyezte meg Petyus.

- Megérdemli, gürizzen csak nyugodtan! – vágta rá,

50

epésen Tomi.

- Kit zavar vele? Kínlódjon nyugodtan! – tette hoz-

zá, erős hangsúllyal Zsolt. – A múltkor virágot csen-

tem tőle. Nem bentről, a járda széléről, és tudjátok

mennyit? Egyetlen szálat, ő mégis utánam dobta a bot-

ját. – Durva röhögés közben folytatta: - Az árokba

rúgtam, és elfutottam.

- Engem is végigvágott egyszer vele. – Petyusra is

átragadt a nevetés -, mert ráléptem a kedvenc macská-

ja farkára. A kapuban sütkérezett, én meg, nem késza-

karva, véletlenül, zutty a macska farkára! Mégis azt

mondom – komolyodott el, szemöldökét összevonta,

kíváncsian fürkészte a társai arcát – segítsünk neki!

- Meg vagy te huzatva! – förmedtek rá, mind a hár-

man, ha nem is egyforma szavakkal. Zoli, ezt is hoz-

zátette: - Segítsen neki a fene!

- Pont neki? – kontrázott rá Tomi is. – Akit az egész

utca, mindegy gyerek, felnőtt utál?

Petyus váratlanul megállt, s megöregedett nézéssel

bámult a társaira. Homlokán a bőrét összevonta, muta-

tóujját figyelmeztetőn felemelte.

- Papám nagyon bölcs ember. Többre tartom, mint

aput. Ezt mondta egyszer, jól megjegyeztem: a mai fi-

atalok, néha elgondolkozhatnának azon, hogy ők lesz-

nek a holnap öregjei.

- Inkább sosem öregedjek meg, minthogy olyan le-

gyek, mint ez a vén banya! – fakadt ki Tomi.

- Úgy beszélsz, mintha csaj lennél – röhögött közbe

51

Zoli. – Csak a nőkből lesz boszorkány.

- Már akiből! – vágott vissza Tomi -, mert az én na-

gyim, olyan… olyan igazi Őze néne!

- Az én nagyim úgy, de úgy félt bennünket! - ezt

már Petyus jegyezte meg. - A múltkor is, Tünde, a

tesóm strandra ment a városba, mialatt a szatyójába

pakolt így fakadt ki – utánozta: - Bezzeg az én időm-

ben nem mehettél volna le a tóra bikiniben, meleg bu-

gyi nélkül!

A többiek hangosan felröhögtek.

- Bikini, meg meleg bugyi!

A jóízű röhögést Zoli törte meg.

- Az én mamám is jó fej. Mindig ezt mondogatta

kiskoromban: ha éjjel kell valami, kiabálj anyunak, én

azonnal bemegyek hozzád!

Petyus egy erőszakos mozdulattal előre lépett.

- Jöttök, nem, én nélkületek is odamegyek, és segí-

tek neki!

- Neki, éppen neki!

- Ennek a vén maskarának? – kiabáltak, mígnem

Tomi letorkolta őket:

- Igaza van Petyusnak. Egyszer csak el kell valaki-

nek kezdenie, ha ő nem, mi! – tört meg elsőként Tomi,

és Petyus után indult. Miért másért, ha nem azért ala-

kult meg a banda, hogy segítsünk valakinek!

Jól van no! – dörmögött Zoli, mialatt durcásan ő is

utánuk indult, mire Zsolt, ha másért nem: betyárbecsü-

letből, lógó orral utána sattyogott.

52

- Nézzétek – fordult hozzájuk Petyus -, ha egyszer

bandába tömörültünk, engem seriffnek választottatok

meg, valamivel másként kell élnünk, mint ezelőtt!

Úgy beszélsz – vágta rá Zsolt, még mindig durcásan

-, mintha ezelőtt nem segítettünk volna az öregeken.

Minden évben volt az osztályunknak valakije, akit pat-

ronáltunk.

- Küldtek, mi mentünk. Most önérzetből, teljesen

magunktól segítünk, mert nem nézhetjük el, ennek az

öregasszonynak a kínlódását!

- Ami azt illeti, én még röhögnék is rajta, annyira

utálom… - még tovább mondja, ha Petyus tekinteté-

nek éle bele nem fojtja a folytatást.

- Jó… jó – duzzogott tovább Zsolt -, de miért éppen

neki, ennek a vén boszorkánynak sehítünk?

- Most jössz, vagy nem? – vágott, most a változatos-

ság kedvéért a szavába Tomi.

- Nem látod, hogy megyek?

- Akkor meg tartsd a szád!

Terus néni, amikor meglátta a közeledő fiúkat, ref-

lexszerű mozdulattal emelte fel a botját, és megfenye-

gette őket.

- Megint piszkoskodtok? Már dolgozni sem hagy-

tok? – Majd, mintha megérezte volna azok tisztes

szándékát, félúton megállt kezében a bot. – Mit kar-

tok?

- Segíteni.

- Se… gíteni? Ti? – végignézte őket, sokráncú ar-

53

cából előbukkanó puli szemével, majd sokkal leenge-

dettebben folytatta: - Ti, akik állandóan szekáltok en-

gem?

- Lehet, hogy így volt – állt elő Petyus, öregesen,

komoly mozdulatok kíséretében -, de ezentúl másként

lesz. Bocsásson meg nekünk, Terus néni!

- Nacsak! Nem púpos, nem vén banya, nem boszor-

kány: Terus néni! – motyogta az öregasszony, fog nél-

küli ajkai közé szorult bizalmatlansággal.

- Behordjuk a szenét, felaprítjuk a fáját, ősszel, pe-

dig felássuk a kertjét!

- Ti…i? – húzta a szót az öregasszony őszinte meg-

hökkenéssel. Ebben a meghökkenésben, éppen úgy,

mint az előbbi bizalmatlanságában, némi felszabadult

öröm is vibrált.

- Mi – vágták rá a fiúk kórusban. Petyus ezt is hoz-

zátette: - Sajnáljuk Terus nénit. Gyerekek vagyunk, de

erősek, maga öreg, nem hagyhatjuk kínlódni!

Az öregasszony egészen váratlanul, a fiúk legna-

gyobb ámulatára, hirtelen elpityeredett. Úgy görgött

végig ráncos arcának árkádjaiban a könny, mint teker-

gő esőcsepp a mohás háztetőn.

- Senkim sincs. A férjem a világháborúban veszett

oda… - Felemelte a köténye szélét, és megtörölte

megbolygatott pókhálóvá szakadozott arcát. – Olyan

egyedül élek, mint az ujjam. – Ti meg.., illetve a töb-

biek csak piszkáltok. – Csendes pityergés közben foly-

tatta: - Megöregedtem, besavanyodtam, nagyon besa-

54

vanyodtam… Nagyon besavanyodtam, gyerekeim!

Petyus közbevágott.

- Szóljon nekünk, ha ezentúl is piszkálja még valaki!

Valósággal buzogott az önérzet édes megelégedett-

sége Petyusból, mialatt felvette a vödröt, és a kupac

szélére tette le.

- Te rakd bele a lapáttal – szólt rá ezután Zolira. –

Mi felváltva hordjuk.

- Nincs még egy vödör, Terus néni? – kérdezte meg

Zsolt.

- Van gyerekeim, van! – Máris futni kezdett, amint a

lába bírta.

Nagyon murisan nézett ki ez a futásnak álcázott to-

tyogás. A fiúk el is nevették magukat. Fejét előre sze-

gezte, lábai kalimpáltak. A kutyája engedelmes mor-

gással futott elébe, mintha arra várna, hogy a gyere-

kekre uszítsa. A botjával tolta félre. Mivel az nehezen

mozdult, ráförmedt:

- Menj a helyedre!

Jóval később jött ki. A gyerekek már azt hitték meg-

feledkezett róluk. Egyik kezében vödör, a másikban,

egymásmellé rakva, mint pincér tányérja, négy nagy

szelet lekváros kenyér. A botja a karjára akasztva ló-

gott le.

- Nektek hoztam! Egyetek, gyerekeim! Valódi, falu-

si szilvalekvár. Nagyon kevesen főznek már ilyet. Ezt

én főztem, tavaly.

Zoli jóízű mozdulatokkal simogatta meg a hasát.

55

Petyus Tomira mosolygott, az visszakacsintott rá.

Zsolt megelégedetten bólogatott. Nem ebédeltek még

ma, amiért nagyon éhesek voltak. Szinte egyszerre

kaptak a szilvalekváros kenyér után…

56

3.

Petyust váratlanul az igazgatójához hívták. Az isko-

latitkár jött le érte. Ott egy rendőr várta.

Szekeres Péter riadtan torpant meg az ajtóban. Sze-

me, mint sebesült madár szárnya, ágról ágra, hol az

igazgatójára, hol a rendőrre repdesett. Közben ezt

gondolta: Ez jól bejött… Ha most nem lesz balhé, so-

ha!

Az igazgató az asztalánál ült., amaz a fotelban,

csakúgy feszült rajta a vadonatúj egyenruhája. Leg-

alábbis Petyusnak úgy tűnt, vadonatúj egyenruhát vi-

sel.

A fotel mellett, hosszúkás, alacsony tárgyalóasztalon

hamutálca, benne a rendőr félig elszívott cigarettája.

Az igazgató kínálhatta meg, ugyanis ő is dohányzott.

Meggyújtotta, és letette. Ezt a hamuja árulta el, ame-

lyet az alig izzó parazsa, hosszan maga után hagyott.

A cigaretta csökkent, a hamuja nőt. Petyus, akaratla-

nul arra gondolt: hogyha nem szívja, minek gyújtotta

meg? Az apja is így szokta, ő azonban mindig rászólt:

vagy szívja tovább, vagy nyomja el!

Olyan hosszan nézte, hogy a rendőr rászólt.

- Dohányzol, kisöreg? – Cinikusan mosolyogva tette

hozzá: - Rágyújtasz?

- Petyusnak akaratlanul ugrott a szájára, nyílván a

rendőr cinikussága késztette erre.

- Az igazgató bácsi előtt?

57

- No! – A rendőr a zsebébe nyúlt, ám az igazgató vá-

ratlanul felcsattanó szava, megállásra késztette:

- Egyszer már mondtam nektek: ide modern peda-

gógia, oda modern pedagógia, a hivatalos nevelési el-

vek: ha cigarettázáson kapok valakit a vécében, az ud-

varon, megpofozom! Bizony Isten, megpofozom!

Nem a magam, a szüleitek nevében teszem!

A rendőr közbeszólt:

- Hadd látom, mennyire bátor fiú vagy! Most mondd

meg: dohányzol, vagy nem dohányzol?

- Nem cigizem.

A rendőr az igazgatóhoz fordult:

- Akkor ebben maradtunk, igazgató bácsi!

Arra, mintha átragadt volna a rendőr jókedve, nevet-

ve válaszolt.

- Bolond lenne bevallani!... Ezek után.

A rendőr cigaretta helyett egy papírt vett elő a zse-

béből. És az asztalra rakta Petyus elé.

Az a levél volt, Petyus azonnal megismerte, amelyet

Kecskés Zoli ír, s dobott be a helyi rendőrőrs leveles-

ládájába.

- Te írtad ezt a levelet? – pattogtattatta meg a kör-

mével a rendőr.

- Mi – vágta rá félénken, de habozás nélkül Petyus.

- Derék gyerekek vagytok. – Cinikusan elmosolyo-

dott. – Főleg ezután, hogy nyíltan és megfélemlítés

nélkül bevallottad, hogy nem dohányzol. Az egész

osztály, vagy csak… -, húzta a szót, mígnem Petyus

58

rávágta.

- A banda. Én vagyok a seriff.

- Seriff! – Nevetve tette hozzá: - Miért éppen seriff?

- Mert ez olyan… olyan – nem talált rá szót.

- Romantikus – segítette ki az igazgató.

- Nem mindennapos nálunk, igaz? – toldotta meg

nevetve a rendőr, miközben felvette a levelet, és ha-

donászni kezdett azzal. – Hát akkor, ide figyelj, seriff!

Amint mondtam előbb, derék gyerekek vagytok. Di-

cséretben részesítünk benneteket. Nemcsak azért, mi-

vel nem dohányoztok, mivel bejelentést tettetek ná-

lunk, egyszerű becsületből. – Az igazgatóhoz fordult: -

Nem én találtam ki, ők írták le ezt! – Aláhúzta a kör-

mével a kérdéses sort. – Itt van leírva – pöcögtette

meg - fehéren, feketén.

Ezután megint Petyushoz fordult:

- A dicséretet írásban is megkapjátok. Egyébként el-

fogtuk őket, mármint a betörőket, kivétel nélkül vala-

mennyien a zárkákban csücsülnek. Budapestről kitil-

tott személyek. Kettőjüket körözték. Mondanom sem

kell, ismert tolvajok, csavargók. De – olyan mozdula-

tokkal emelte fel a levelet, mint igazoltatás után az át-

nézett jogosítványt -, máskor nyugodtan írjátok alá a

neveteket, mert ez is beletartozik az előbb emlegetett

becsületbe, vagy keressetek fel személyesen bennün-

ket! A nyomozást pedig, mert ki ne tudná – enyhén él-

celődő hangon folytatta: - széles körű s mindenre ki-

59

terjedő nyomozást folytattok, hagyjátok abba. Bízzá-

tok ezt ránk, nyugodtan!

Az igazgató, már előzőleg belelapozott a 6. b. osz-

tálynaplójába. Petyus azonnal felismerte a díszes borí-

tójáról, majd a mutatóujjával hirtelen az egyik helyre

bökött.

- Csak a legutolsó jegyeidet sorolom fel! Matemati-

ka egyes, történelem kettes, az élővilág úgyszintén…

Jó, van néhány hármas és négyes is. – Újra felnézett a

fiúra. – Inkább tanulj, fiam! A saját dolgodat végezd!

Ne üsd bele az orrodat abba, amelyhez neked semmi

közöd nincs! Vagy van talán?

- Az egyik osztálytársunk szüleit megvádolták, ezál-

tal Péter Zsoltot is befeketítették., rajta keresztül, min-

ket, a barátait is. Becsületbeli dologról van szó, ilyes-

mikkel, pedig a rendőrség nem foglalkozik.

- Először is – vágott közbe a rendőr -, nem vádol-

tunk meg senkit, egyelőre csak gyanúsítottak vannak.

Egyébként igaza van az igazgató bácsidnak. A ti köte-

lességetek a tanulás, miénk a nyomozás.

- Jó, majd beszélek a banda tagjaival, de azt előre

megígérem a nevükben: ezentúl négyesnél rosszabb

jegyet nem viszünk haza! Egyébként minket csak az

izgat, hogy Péter Zsolt szüleire kenték az egészet.

Azért, mert az apja segédmunkás, az anyja takarítónő?

- Nem azért – csapott le a rendőr érces hangja. – Az

apja iszákos, kötekedő alak. Többször ült már, tehát

priuszos. Mint rendszeresen, ez logikus nem, először

60

ezeket a jómadarakat szedtük elő. Honnét tudták a be-

törők, hogy az iskola, ilyen-olyan új készülékeket vá-

sárolt? Némelyik fel sem volt bontva még. Eredeti ori-

ginált csomagolásban fújták meg.. Ahhoz, hogy bejus-

sanak a szertárba, két ajtót is fel kellett volna törniük,

ám nem törtek fel egyet sem. Tehát kulccsal hatoltak

be az épületbe. – Megint Petyusnak szegezte a muta-

tóujját. – No, seriff, te kit vennél először elő a mi he-

lyünkben, ilyen előzmények után? Mert a nyomozást

csak el kellett kezdenünk valahol? Nem azt, akinek

kulcsa van az épülethez?

- Kulcsmásoló is van a faluban. Néhány perc alatt

bármilyen kulcsot lekoppint.

- Ehhez azonban az eredeti kulcs is kell, seriff. Ezt

pedig valakitől csak meg kellett szerezniük, nem?

Házkutatást tartottunk, bevittük, de mivel elfogadható

alibit igazolt, elengedtük. Péternét meg éppen csak ki-

hallgattuk.

Egy ideig mosolyogva nézte a fiút. Petyus azonban

úgy érezte, ez nem mosoly, hanem mindenét átható

tűz, amely valósággal égeti az arcát. El is kapta a te-

kintetét, újra a földet leste.

- Nos, seriff akkor hogyan egyezünk meg?

- Elengedték, igaz, ám amíg el nem kapjuk az erede-

ti betörőt s tolvajt, addig az iskola szemében Péterék

maradnak bűnösök. Az egész falu velük van tele. – A

rendőrre nézett, ő vissza. Szemei továbbra is szúrtak,

amiért Petyus kissé megszeppenve tette hozzá: - Még

61

ma beszélek a társaimmal…

Valamit még mondott volna, ám az igazgató meg-

előzte.

- Szép dolog volt, amit tettetek. Meg is kapjátok ér-

te, a rendőrségi dicséret mellé az igazgatói dicséretet.

A névsort és az ellenőrző könyveiteket az osztályfő-

nökötöktől kapom meg.. – Felemelte a kezét. – De ne

tovább! Ezentúl a tanulás terén jeleskedjetek! - Meg-

kocogtatta körmével az osztálynaplót. – Van mit javí-

tanod, neked is, meg a társaidnak is! Ha akarod, az ő

osztályzataikat is felolvasom!

- Tényleg nem állunk valami jól, de amint az előbb

már megígértem, ezentúl nem lesz négyesnél rosszabb

jegyünk. Ha mégis beugrik egy-egy, a következő órán

kijavítjuk.

- Kissé másként hangzik, mint az eredeti ígéreted,

ám legyen! – Az igazgató a rendőre lesett, az vissza

rá, egyikük sem szólt többet. Petyusnak úgy tűnt,

mintha egymásra várnának, meglehet csak a gondola-

taikat rendezgették. Petyus egy ideig még várt, majd

csendesen megkérdezte:

- Elmehetek?

A rendőr felállt, és kezet fogott vele.

- Viszontlátásra, seriff!

Nem gúnyolódott. Hangja elnéző volt, mint azé az

apáé, akinek gyereke egész nap a történelmet magolta,

másnap mégis egyest hozott haza belőle.

Petyus illedelmesen elköszönt, és csendesen becsuk-

62

ta maga mögött az ajtót.

A banda a lépcső aljánál várta.

- Mit akart? – estek neki egyszerre négyen is. – Mi-

ért hívatott a sztari?

Mindenki így hívta az igazgatót. Szerették, tavaly té-

len mégis ezt szavalta az egész iskola: Esik a hó, meg-

bolondult az igazgató!

Petyus türelemre intette őket, mire közrefogták, és

vele együtt elindultak a kijárat felé. Ez alatt mesélte el

nekik:

Egy rendőr is várt. Valamilyen írást küldenek majd,

a sztaritól pedig pecsétest kapunk.

Az igazgatói beírásokat, mindegy, hogy intő volt az,

vagy dicséret, egyszerűen pecsétesnek nevezték.

- Intőt? – kérdezte meg ezért valaki.

- Dicséretet.

Szinte egyszerre dörzsölgették össze örömükben a

kezeiket. Arcukon jóízű mosoly ragyogott, mialatt

Petyus tovább beszélt:

- Csövesek voltak. Pestről kitiltották őket. Loptak,

csavarogtak…

- Honnan tudhatták meg, hogy mi írtuk azt a levelet

– kérdezte meg Zsolt elképedten, mintha ez ideig csak

ez járt volna az eszében. Nyomtatott betűkkel írtam,

azt is elferdítve.

- Kinyomozhatták.

- Ez a foglalkozásuk, nem?

- Bezzeg, az iskolánkba betörőt nem kapták el! – so-

63

rolták egymás szavába vágva.

Petyus elérkezettnek látta az időt, hogy kivágja.

- Ezentúl négyesnél rosszabb jegyeket nem gyűjthe-

tünk be. Se egyes, se kettes, se hármas, legalább né-

gyes! Világos?

Megint nekiestek.

- Ők mondták?

- Nem.

- Akkor.., miért van erre szükség?

- Miért, miért? – méltatlankodott Zsolt, egyébként ő

volt közöttük a leggyengébb tanuló. – Szerintem be-

csületből.

- Bandatagok vagyunk, ami kötelez – buzgott a min-

denen átütő önérzet Rapp Attikából.

- Szememre vetették – higasztotta le őket Petyus –

az egyes, meg a kettes feleleteinket, és figyelmeztet-

tek: a tanulással törődjünk inkább!

- Szó, ami szó – jegyezte meg Miszl Jancsi, akit

nemrégen vettek be a bandába hetedikként – sokat

rontottam, de ti sem csillogtok az utóbbi időben.

Petyus folytatta:

- Ha nem lesznek rossz jegyeink, nem köthetnek a

tanulással többé belénk. Tehát, mindent bele! - Le-

csendesültebben tette hozzá, hangsúlya azonban már

előre dacolt a mondókájával. – A nyomozást pedig,

legalábbis szerintem, abba kell hagynunk!

- Ők mondták? – kiáltott közbe Zsolt.

- Ők, viszont arra, hogy négyesnél rosszabb jegyünk

64

nem lesz ezentúl, én adtam a szavamat., tehát: ne

hagyjatok pácban, ha a banda marad!

- Az csak vili – buzgott tovább Attila. Miszl Jancsi

azonban gyorsan letorkolta.

- A nyomozásra, mármint arra, hogy hagyjuk abba,

mit mondtál nekik?

- Előbb megbeszélem veletek, ezt!

- Szerintem a négyes, ha nagyon nehéz is lesz betar-

tanunk, reális. Ráhajtunk, és kész! Viszont a nyomo-

zást ne hagyjuk abba! – kardoskodott az egyébként

mindig csendes Tomi.

- A múlt évben, egyik éjjel kacsákat és pulykákat

loptak el tőlünk. Korán reggel bejelentettük, mégis

délben.., nem, nem: már két óra is elmúlt, mire kijöt-

tek a rendőrök. – Zoli eltorzított hangon utánozta őket:

- Miért nincs lakat az ajtón? Az ennyire kieső helyen

kutyát kell tartani..! Jó két hónapra levelet kaptunk.

Megszüntették a nyomozást. Ez állt benne. Meglássá-

tok, ennek is az lesz a vége: megszüntetik a nyomo-

zást.

Petyus körbelesett.

- Mindenki itt van?

- I… itt. I… itt.

- Akkor szavazzunk! Először, aki egyetért a négyes-

sel… Afelett lehet, tehát az ötös jöhet, de egyes, ket-

tes, hármas nem! Senki sem kényszeríttet, önként, a

banda nevetekben ajánlottam fel, mert szerintem, ne-

künk ezentúl többet kell letennünk az asztalra, mint

65

másoknak. Csak az szavazza meg, aki vállalja, önként

vállalja, és nem hagyja cserben a bandát!

Még be sem fejezte a kezek máris a magasba lendül-

tek. Petyus ezért, szinte ugyanazon szusszal folytatta:

- Másik, tovább nyomozunk, vagy…

- Éljen! – fakadt a kiáltás egyszerre a torkukból, és

újra felemelték a kezeiket.

Egyhangúan szavazták meg.

- Eldöntöttük, úgyis mondhatnám: leszavaztatok, én

mégis egyetértek veletek. A továbbiakban úgy, amint

régebben megbeszéltük: este és éjjel is folytatjuk a ke-

resést!

- A nyomozást!

- Oké!

Közben véget ért a nagyszünet, mert becsengettek,

amiért futásnak eredtek, hogy minél előbb a sorakozó

helyükre érjenek. Onnét vonultak be, tanári felügyelet-

tel az osztályaikba.

A 6. b-ben osztályfőnöki óra következett. Németh

Gábor osztályfőnökük, egyben testnevelő tanáruk, a

nyolcadikosokat vitte be a közeli városba kézilabda-

versenyre, amiért megint Bakó Anna helyettesítette,

akit valóságos üdvrivalgással fogadtak.

Miután meghallgatta a hetesek jelenését, beírta az

osztálynaplóba a hiányzók neveit, a gyerekek elé állt.

- A mai osztályfőnöki órán a munkaerkölcsről be-

szélgetünk. Arról, hogy szerintetek, ki a becsületes

ember?

66

Szekeres Péter máris felnyújtotta a kezét.

- Szerintem, aki nem lop. Van egy ismerősöm. Nem

velünk jár. Egyszer náluk jártam. Telis-tele volt a sze-

rényük ragasztós papírtekercsekkel, vagy borítékok-

kal, indigókkal, matricákkal, képeslapokkal, meg több

,ás papírral. A szülei a papírgyárban dolgoznak. Onnét

lopták. Minek az nekik? Még eladni sem tudják, mert

ki veszi meg a faluban?

- Ha eladhatnák, akkor…

- Nem! – vágott a tanárnő szavába Petyus, a lopás

mindenféleképpen bűn, erkölcstelen. Aki lop, az sze-

rintem nem becsületes ember.

Gerendás Géza jelentkezett. A többiek már előre ne-

vettek.

A tanárnő is ugyanolyan jókedvvel szólt rá:

- Halljuk, mit mesterkedett ki a ti híres mókameste-

retek!

- Szerintem szabad lopni, csak ne vegyék észre.

Sokan felnevettek. Mikó Éva majdnem felsikított: -

De hülye vagy!

Géza értetlenkedőn forgatta körbe a fejét.

- Apám mondta.

- Nem jól mondta – emelte fel a hangját a tanárnő,

hogy túlharsogja a nevetőket. – Lopni nem szabad,

ebben megegyeztünk. Erkölcstelen, és bűn is.

Váratlanul Gerendás Gézához fordult.

- Ha valaki előtted lopna megakadályoznád? – Látva

a fiú őszinte elképedését, gyorsan hozzátette: - Elég

67

bátornak érzed magad ehhez?

- Minden attól függne, ki állna velem szemben.

- Megint nevettek. A tanárnő alig bírta lecsillapítani

őket.

- És, mi a véleményetek a munkáról?

Többen közbekiabáltak, nyílván az előbbi mókás

beköpés hatására.

- Úgy kell hozzáállni, hogy más is hozzáférjen.

- Fogjuk meg, és vigyétek!

- Másoknak a javát, nekünk a maradéka is elégsé-

ges…

Még tovább zagyválnak, ha Bakó Anna tanárnő a

katedrához nem megy. Az asztal lapjára rakta a két

kezét, és neheztelőn az osztályra figyelt. Fila Gergő

úgy segített neki, hogy körbepisszegett. Amikor még

mindig nem csitult el a zaj. Petyus egy: csend legyen

felkiáltással mindenkinek, befogta a száját. A tanárnő

ekkor, mint aki váratlanul felfedezett valamit, lábujj-

hegyre ágaskodott, és a kövér Hegedűs Móni felé lo-

pakodott, akit csak az utolsó pillanatban lökte meg a

padszomszédja: vigyázz, jön Homály, ezért, azon kí-

vül, hogy a padjába dugja a szendvicsét, már mást

nem tehetett.

- Eszünk, eszünk, órán is eszünk! – Erőltetetten kör-

be mosolygott. – Tudjátok, miért esznek a kövére

olyankor, amikor azt hiszik, hogy senki sem látja

őket?

- Ne…em – vágták rá kórusban.

68

- Mert azt hiszik, hogy attól nem híznak.

- Ah! – kiabált közbe Gerendás Géza -, mivel éhe-

sek.

- A tanárnő Mónihoz fordult:

- Éhes vagy, lányom?

- Ne…em – pironkodott az.

- Aki anélkül eszik, hogy nem éhes – kiabált közbe

illetlenül megint Gerendás Géza – az vagy kamasz,

vagy sáska.

Több sem kellett a gyerekeknek, egymás szavába

vágva csúfolták Mónit.

- Sáska… sáska!

- Csend legyen! – kiáltott végre rájuk a tanárnő.

Miután végre elült az általa felkavart vihar, gyorsan

folytatta az előbb elkezdett témát, az osztály nagy tet-

szésére, még mindig vidáman.

- Jól jegyezzétek meg, gyerekeim! Ha az ember nem

akar dolgozni, akkor is munkálkodnia kell, hogy ne

kellejen dolgoznia… Most, pedig – emelte fel a hang-

ját, teljesen komolyra fordítva a szót -, jó lenne, ha ar-

ról beszélnétek nekem, hogy mit dolgoznak a szülei-

tek!

Megint Gerendás Géza jelentkezett. A tanárnő elné-

zőn mosolyogva bökött feléje a fejével: - Mondd!

- Az én apukámék minden hétfőn tapasztalatcserén

vesznek részt. Kedden értekezletet tartanak, szerdán a

nőknek aerobik, a férfiaknak sport, kirándulás és a

többi! Igazán dolgoznia csak csütörtökön kell.

69

A tanárnő savanyúan húzta el a száját.

- Legyen jó napod, én is olvasok Ludas Matyit, ezért

rákérdezek: Délelőtt, vagy délután?

- Este otthon a garázsban fusizik, Autókat, motrokat

javít.

A tanárnő váratlanul rákiáltott.

- Ezentúl egy szót se többet! Kardos Szilvia, a te

anyukád mit dolgozik?

Az apja meghalt, ezt mindenki tudta.

- Konyhalány. Szabadnapjain vattacukrot és hűsítőt

árul a sportpályán.

Gerendás Géza csak nem állhatta meg, felállt, és

semmivel sem törődve beszélni kezdett.

- Tanár néni! Manapság az emberek két nagy cso-

portra oszlanak. Az egyik verejtékezve dolgozik, a

mások hűsítőt árul nekik.

Szilvia szemei szikrát hánytak, amikor Gerendás

Géza felé fordult:

- Fogadom, hogy az én anyukán sokkal többet dol-

gozik, mint a te anyád!

Bakó Anna tanárnő, ezután ismét kezébe vette azt a

kormányrudat, amelyet az előbb olyan könnyedén ki-

engedett a markából, s ezentúl a legkisebb közbeszó-

lást, vihogást sem tűrte el. Igaz, eközben két fiúnak,

köztük volt Gerendás Géza is, bekérte az ellenőrzőjét.

Ezért nyugodtan beszélhetett tovább, az erkölcsről, a

becsületről.

- Szerintem – mondta Miszl Jancsi, miután jelent-

70

kezet, és engedélyt kapott a tanárnőtől -, az is erköl-

csös cselekedet, ha valaki segít a társának. Például,

alaptalanul vádolják meg a szüleit, ő bandát szervez…

- Bandát! Ki szervezett bandát? – képedt el a tanárnő

mesterségesen.

- Még nem tetszett hallani? Fila Gergő, Szekeres

Petyus, a seriff…

Tudott róla, most mégis őszinte elismeréssel bóloga-

tott a két fiú felé, főleg Petyusra.

- Te, aki állandóan verekedtél! Nem akartam elhinni,

amikor meghallottam.

Petyus felrántotta a vállát, s a padjában lapított,

ugyanis nem szerette, ha dicsérték.

A továbbiakban, most beszéltek, az egész osztály

előtt ennyire nyíltan a bandáról, majdnem az óra végé-

ig, már csak erről esett szó, amikor is a tanárnő ezzel

fejezte be:

- A munkáról kezdtünk el beszélgetni, ezzel is feje-

zem be. A munka tette emberré az embert. S a munka

az, amely nélkül nem élhet az ember, mert mi más tar-

taná el? a ti munkátok: a tanulás, a banda csak, erköl-

csi kategóriába tartózó pótcselekvés, szerintem bármi-

lyen szép dolgokat is hallottan róla, játék.

A kicsengetés után, mivel ez volt az utolsó órájuk,

kapkodón pakolni kezdtek. Máskor is megtörtént az

ilyesmi, ugyanis ebben az iskolában kabinetszerű ok-

tatás folyt, amiért a felsősök, majdnem valamennyi

órára, más és más terembe vándoroltak át. Most azon-

71

ban hazamentem, ezért pakoltak össze ennyire láza-

san.

A banda tagjai, ezen a délután kettesével járták a fa-

lut, Csak estére verődtek újra csoportba, ugyanis más-

nak tanítási szünet volt, tehát ráértek.

Apró szendergéssel ereszkedett le a falusi este, hogy

rövid ásítozás után, átadja helyét a sokfényű csillagos

éjjelnek. A távoli utcából, süldő legények hazafelé tar-

tó hangos zsivaja versenyezett a kutyák éles vonyítá-

sával. A közeli tó felől békakuruttyolás hallatszott. A

sáncszéli fűben szöcskék ciripeltek. A templom körüli

óriási, évszázados fákon bagoly huhogott. Némely ház

ablakából televízió hangja szűrődött ki, Az esti króni-

ka utolsó kiadása.

Igazi, hamisítatlan falusi ékkel volt.

A banda tagjai, hatan, az árok szélén ültek. Előbb a

legutóbbi osztályfőnöki óráról beszélgettek, most

hallgattak.

A hosszabb ideig tartó álmos csendet Fazekas Tomi

törte meg.

- Szerintetek, mi történne, ha átfúrnánk a földet?

- Miről jutott eszedbe ez a hülyeség? – nevetett fel

Zoli.

- A tegnap elkezdett ásatásokról.

- Ásatásokról! Hol ásnak? – ámuldozott Zsolt.

- Nem tudod? A Libalegelőn.

- Libalegelő! – szisszent fel ironikusan Gergő. - Ta-

lán már egyetlenegy liba sincs a faluban.

72

- Mégis így nevezi azt a részt mindenki. Állítólag

honfoglalás kori sírokra bukkantak, Én magam is lát-

tam, egy teljesen ép csontvázat. Az egyik helyen igen

mélyre leástak, Én magam is leereszkedtem az ott lévő

létrán, jóval melegebb volt, mint fent. Szerintetek,

igaz, hogy harminchárom méterenként, állandóan

emelkedik a hőmérséklet?

- A geometrikus gradiens szerint, csak öt-tíz kilomé-

terig…

- Miket beszélsz te! – fordult Gergő, Tomihoz. - Ki-

től hallottad ezt a hülyeséget, mert valójában, ki a fene

mérte meg?

- Olvastam. Ha nem tudnád, én geológus leszek.

- Aranyat is találtak? – kérdezett közbe Attila, mit

sem törődve a többekkel.

- Nem tudom. Én csak azt egy csontvázat láttam,

meg sok szétszórt kacatot.

- És, milyen volt? A fogai – mutatta Tomi -, így vi-

csorogtak, mi?

Alig fejezte be, a túloldalon egy férfi tűnt fel. Fején

keménykalap, hátán zsák.

Gergő meglökte Tomit.

- Pszt!

- Keménykalap, mint a filmekben – jegyezte meg

fogai között átszűrve a hangokat Gergő.

Tomi visszasúgta:

- Te, ez halottat visz. – Nyilván az előbbi beszélge-

tésük hatására jutott eszébe.

73

Petyus, némi fejtörés után felmérve a helyzetet, a

társaihoz fordult?

- Lapuljunk le, nehogy észrevegyen! – Miután a

földre húzódtak, tovább rendelkezett: - Zoli és én utá-

na lopózunk. Ti, Gergő vezetésével, itt maradtok.

Esetleg oszoljatok két csoportba, és nézzetek szét a

környéken!

- Ne fedezzünk inkább benneteket? – suttogta Ger-

gő, nyilván szeretett volna velük menni.

- Ne!

- Oké, seriff! – vágta rá kissé kelletlenül.

Petyus kilépett az árokból, Zoli árnyékként követte.

A többiek, mint madárfiókák a fészkükben, csak a

nyakukat nyújtogatták utánuk…

Két, hosszú utcán át követték. Körülöttük csendes

csoszogással mocorgott a nyári éjjel.

Az illető több helyen megállt, leginkább ott, ahol a

betonkerítésnek szegélye volt, ahová a zsákját lehe-

lyezhette, s pihent.

- Ez tényleg halott lesz. Meglátod, hogy halott lesz!

Egészen bizonyos: halott van a zsákban – erősködött

Zsolt, ám Petyus mindig lepisszegte.

Végre egy házhoz ért, s megállt. Kulcsot kotorászott

elő a zsebéből, zsákját, amíg kinyitotta a kaput a föld-

re helyezte.

- Egészen biztosan halott. Nézd csak meg az alakját.

Megölte, hazaviszi, és elássa… Vagy eltüzeli. Minap

is ezt csinálta az egyik ürge a tévében. Már nálunk is

74

van annyi gazdag ember, mint Dániában. Kifosztot-

ta… A rendőrök, pedig – húzta a szót – tudhatod:

harmadik hete történt a betörés, eredmény meg sem-

mi!

Az iskola betörésére gondolt.

Petyus csak fél füllel hallgatott rá. Minden figyelmét

az idegen férfi kötötte le, aki, miután kitárta a kiska-

put, felemelte a földről a zsákot. Nehéz lehetett, mert

felnyögött.

Zoli ekkor ismét meglökte a társát.

- Nehéz neki a halott. Kicsi, de kövér ember lehet.

Az visszalökte a könyökével.

- Mert, ki mást, ha nem gazdagot ölt meg. A gazda-

gok, pedig mind kövérek -, mert végül már ő is elhitte,

hogy halott van a zsákban.

- Hogyne lennének kövére, amikor téliszalámit, son-

kát zabálnak.., meg grillcsirkét.

Onnét jutott eszébe, mivel ezeket ő is nagyon szeret-

te. Szájában nyál gyűlt, gyomra akaratlanul korogni

kezdett.

Miután becsukódott a kapu, nem zárta be, amely

azonnal szöget ütött a gyerekek fejébe.

Egy ideig elámulva lesték a kaput, majd, majd

Petyus hirtelen Zolihoz fordult:

- Belopózok, te várj meg itt!

- Vigyázz, mert szerintem biztosan visszajön, s be-

zárja a kapuját! Nehogy azt hidd, véletlenül hagyta

nyitva! Leteszi, és visszajön. Másként hogyan ássa el?

75

ha, pedig eltüzeli, befűt feldarabolja… Csak nem

hagyja nyitva az ajtót ez alatt!

- Az ajtót, a kaput!

- Nem mindegy?

Petyus fölényesen legyintett. Mintha ezt mondaná:

jól van, legyen egyszer igazad! Majd megszólalt:

- A kerítés alacsony, szögesdrót nincs, könnyedén

kimászok, ha mégis becsukná a kaput.

A kapu szót jól kihangsúlyozta, mintha készakarva

akarná kiemelni. Zoli azonban ebből semmit sem vett

észre. Gyanútlanul fordult Petyushoz.

- Siess, nehogy összetalálkozzatok!

Az máris indult.

Könnyűszerrel bejutott a kapun. Bent azonnal a fal

mellé állt, és szétnézett Nem messzire tőle, a hatalmas

diófa körvonalai sötétlettek. Alatta kutyaól, kutya

azonban sehol. Látott még néhány mozdulatlan tár-

gyat, ám a sötétség miatt egyikről sem állapíthatta

meg rendeltetéseiket. Miután semmi gyanúsat nem

észlelt, odébb lopózott. Kezét egyetlen pillanatra sem

vette le a falról, amiért olyan mozdulatokkal haladt to-

vább, mintha mászna, legalábbis vak lenne. Eközben a

ház végében kis épületet fedezett fel. Nyilván nyári

konyha lehetett.

Vajon melyikbe mehetett be az illető?

A ház ablakai sötétek voltak. Az ajtó behúzva. Oda-

osont, s hallgatódzott. Van-e előszoba? Vagy egyene-

sen a konyhába nyílik? A házról – régimódi kis há-

76

zacska - és az ajtóról ítélve, nincsen. Zsoltéknál is

ugyanilyen, sima, ablak nélküli ajtó van, és náluk

sincs előszoba.

Rövid fejtörés után, kis követ vett fel, és az egyetlen

udvarra néző ablaküvegéhez dobta, és várt. Szíve a

torkában dobogott. Lábai a földbe gyökereztek, mégis

minden pillanatban készek a menekülésre. Lélegzetét

visszafojtotta.

- Semmi. Ekkor megint nekidobott egy követ az

üvegnek, majdnem betörte. Meg is lett a látszata. Az

ajtó kinyílt. Az előbbi férfi lépett ki, csak most kalap

nélkül s ingben.

Petyusnak, akaratlanul is az előbbi keménykalap ju-

tott eszébe. Honnét szerezhette, s miért hordja manap-

ság ezt a régimódi, nevetséges kalapot? A Magyar

Nemzeti Múzeumban látott ilyet, iskolakiránduláskor.

Ki az? Vágta szét gondolatainak vékonyka szálát a

férfi bosszúsággal keveredett riadalma. Feje körbejárt,

kezében bot, meglehet más, Petyus nem látta világo-

san.

Miután nem kapott választ, mélységes csend vette

körül, odébb ment, a ház végébe. Az ajtót tárva hagy-

ta. Eddig minden úgy történt, amint Petyus eltervezte.

Izmai megfeszültek, s néhány pillanatnyi habozás

után, semmivel sem törődve, az ajtóhoz lopódzott, és

besurrant a házba.

Jól gondolta előbb. Előszoba nincs, amiért egyene-

sen a konyhába jutott. Közepén asztal, rajta gyertya

77

égett. Mellette kredenc, szemben azzal fekhely. Az

előbbi zsák, benne az a valami, amelyet ők, gyermete-

gen felcsigázott képzeletükben hullának véltek egy

széken hevert.

Milyen kísérteties ez a gyertyapislákolás! Árnyak a

falon, ugrándozó csillogás kredenc üvegén… Hátán a

bőr, mint szellő a felborzolódott hullámokon, lúdbőrö-

zött a rátörő félelmétől. Szája kiszáradt, lélegzete le-

lassult. Gondolkodás nélkül bújt be az ágy alá, ame-

lyet előbb díkószerű, alacsony fekhelynek nézett. Ide-

jében, mert alig ért be, máris visszajött az előbbi férfi.

Miért gyertya ég, s nem a villany? – erre gondolt

Petyus legelőször az ágy alatt. Áramszünet lenne,

vagy… Azért szakadt szét előbbi gondolatainak gyen-

gén összekuszálódott szálacskája, mert eszébe jutott,

hogy kint, az utcaszéleken égtek a villanyok, amely

maga sem tudta miért, még jobban megriasztotta. És a

kalap, a bohóckalap? Hová tehette? A cirkuszban lá-

tott olyat. Mikor is? Itt a téren, a sátorcirkuszban. A

kalap, holott, most nem az érdekes, a zsák! Vajon, mi

lehet benne? Hogyan tudhatja meg? Mert, jó bejutott

ide, de mi lesz eztán? Mi történik, ha bekulcsolja az

ajtót, miként jut ki innét? Zsolt előbbi szavai jutottak

eszébe: Ha halott van benne, biztosan feldarabolja. Er-

re a gondolatra, akaratlanul összerázta a borzadalom,

ugyanis neki bégig kell néznie az egészet. És, ha ész-

reveszi őt, s megöli? Megöli, és feldarabolja!

A szomszédos helyiségből, az egyetlen szobából

78

kutyavakkantás ütötte meg a fülét. Az ajtót kaparászta,

s fel-felugatott.

A férfi feléje kiáltott.

- Vért érzel, mi? Máskor meg se nyikkansz, most

meg az ajtót kaparászod? – Mintha meggondolta volna

magát, az ajtóhoz lépett, kinyitotta, és a kutyájára

förmedt: - Takarodj ki innét!

Az kiugrott az ajtón, de még a konyhában maradt.

Felütötte a fejét, és körbeszimatolt, majd a követ szag-

lászva egy bizonyos irányba igyekezett.

A zsák az ágy és a kutya közötti részen hevert, ezért

nem lehetett tudni, melyikhez tart. A férfi, minden-

esetre a zsák tartalmát féltette tőle. Kitárta az udvarra

nyíló ajtót, seprőt ragadott, és mérgesen a kutyájára

csapott vele.

- Takarodj ki azonnal! – az orra alatt súgta: - Hús

szagot érzel, mi?

Amitől Petyusnak még a szívverése is elállt az ágy

alatt. Lélegzetét visszafojtotta, kezei remegtek, lábai

megdermedtek. Újra Zsoltra gondolt, és a jóslatára:

tényleg hulla van a zsákban… Meg önmagát szidta,

amiért idejött, egyáltalán nem értve, hogyan s miként

történhetett meg vele ez az egész!

Nagyon, nagyon félt.

A kutya behúzott farokkal osont ki. Az ajtóban

azonban megállt, és visszanézett, mire a férfi feléje

dobta a seprőjét.

- Nem mész ki innét!

79

Az ijedten menekült el onnét, ki sötétbe. Úgy látszik

tudta már: mivel jár, ha nem engedelmeskedik.

Mindezek ellenére, mielőtt a férfi becsukhatta volna

az ajtót, ismét visszajött, és bedugta fejét az ajtón.

A férfi odaszaladt, s feléje rúgott.

- Megállj csak, szereted, nem, megkötlek! Majd

adok én neked húst, habár – tette hozzá leeresztett,

mosolygós hangon – kapsz majd, csak várd ki a soro-

dat!

Anélkül, hogy az ajtót becsukta volna, kilépett, és

nyilván azzal a szándékkal, amint megmondta, a kutya

után ment, hogy megkösse.

Petyus, pillanatok alatt kimászott az ágy alól, de mi-

előtt kimenekült volna a házból, összeszedve bátorsá-

gának utolsó foszlányait, a zsákhoz lépett, és remegő

ujjakkal megemelte a szélét. Nem volt bekötve, mert

nem maradt hely a zsák szélének összefogására, a ma-

dzag részére.

Őz volt benne. Egy drót tapadt hozzá, nyilván a hu-

rok, amellyel az orvvadász megfogta.

Nem nézelődött tovább. Az ajtóhoz rohant, azon ki

az udvarra, ám alig ért a sarokra, az előbbi konyhában

felgyulladt a villany.

Mégis áramszünet volt – gondolta magában, mialatt

a kapuhoz futott. Be volt csukva, holott ők.., ah! - Le-

gyintett, Nem emlékezett már rá: becsukta-e, nem.

Egyszerűen átmászott rajta.

A társai felé futva jutott eszébe: nem kulcsolta be, e-

80

zért csak ki kellett volna nyitnia, és kész!

Majdnem felnevetett.

A szemben lévő ház fölül a hold kopasz feje emel-

kedett ki, hogy bearanyozza aranysárga fényével az

éjszaka kormos leplét.

Petyus az árokhoz lépett, és a még mindig lapuló

társaira szólt:

- Kijöhettek!

Elsőként Zsolt mászott ki.

- Áramszünet volt? – kérdezte meg Petyus a ruhájá-

ról a száraz füvet leveregető fiútól.

- Alig tűntél el, máris kialudtak a villanyok. – Majd

kapkodón ezt is hozzátette: - Sikerült megtudnod va-

lamit?

- Egy őz van a zsákban. Hurokban fogta meg. Orv-

vadász.

Egymásnak dőltek, és felszabadultan nevetni kezd-

tek.

81

4.

Péter Zsolt mély lehangolódott tekintettel leste az

apját. Az előbb ért haza, teljesen részegen.

Haja csapzottan lógott a szemébe. A sapkáját el-

hagyta valahol. Szája szélén nyál csurgott le az ajkára.

Mozgása merev, lábai meg-megroggyantak. Nézése

erősen bamba volt. Megüvegesedett szemgolyói, mint

a halé, kifejezéstelenül merengtek.

Először sajnálta, később kifejezett undor fogta el.

- Vacsora? – követelőzött, miközben lerogyott a leg-

közelebbi hokedlira. Elnehezült kezeit, mintha nem

tudná, mit kezdjen vele, az asztalra fektette.

Az anyja, mielőtt válaszolt volna ideges toporgással

járta körül.

- Vacsora, délután öt órakor? Nyáron? Nézd, meny-

nyire világos van! Más még haza sem ért a munká-

ból... A gyerekek is csak az előbb uszonáztak, zsíros

kenyeret, újhagymával.

- Nem érdekel a dumád! Vacsorázni akarok! Férfi

dolga a kereset, asszonyé a koszt.

- Kereset! – ironizált kesernyésen. – Fogadom, hogy

egyetlen fillért sem hozták haza, mert ugye ma kaptál

fizetést!

- Kuss!

Az asszony a tűzhelyhez lépett, és emelgetni kezdte

a lábas fedőjét.

- Pihenj le egy kicsit! – motyogta közben félénken. –

82

Nem tudtam, mikor érsz haza. Mire felébredsz, készen

lesz a vacsora. Lecsót főzök, tojást ütök rá, amint sze-

reted. Akkora kijózanodsz, mert most, ismerd be: ré-

szeg vagy!

A férfi előbbi állapotát meghazudtolón ugrott fel. A

felesége mellé akart lépni, ám félúton megállt, s rá-

förmedt:

- Tudod, ki vagyok én?

Az savanyún elhúzta a szája szélét, és elfordult.

A férje elordította magát.

- Én vagyok én.., az ember! – A mellére csapott az

öklével, nyilván nyomatéknak szánta, ám olyan nagy-

ra sikerült, hogy az erősen részeg ember megtántoro-

dott, és nekiesett az asztalnak. Az a konyhaszekrény-

nek csúszott, olyat zökkent, mintha összetört volna

minden. A virágváza a konyha mozaikkövére esett, és

száz darabra törött. Nemrégen tette oda az asszony,

hogy helyet csináljon a gyerekeknek a tanuláshoz.

- Egy… egy ilyen embert csúfolsz, te részegnek? –

kiabálta a férfi, mihelyt az asztal sarkába fogódzkodva

sikerült helyreállítani az egyensúlyát. Szája habzott,

előbbi hal szemeit vér öntötte el. – Lökdösöl, leverted

a virágvázát… Vacsora semmi, csak sértegetsz! Egy…

egy ilyen embert sértegetsz?

Káromkodott, közben baljós, dülöngélő mozdula-

tokkal közeledett a felesége felé.

Az elkapta, előbb a kislánya, utána Zsolt kezét, és

pánikszerűn maga után húzva őket menekülni kezdett

83

a kijárat felé.

A férfi megfordult, majdnem hanyatt esett, s utánuk

kiabált.

- Menjetek csak, de vissza ne gyertek többé!, ide… a

- s megint káromkodott.

- Anya! – állt elő Zsolt, kint az udvaron -, ha nagy

leszek, én én megölöm aput!

- Apádat? Az édesapádat?– horkant fel kétségbeeset-

ten az anyja.

- Ő nem apa, állat! Láttad a nadrágját? Elől-hátul

összecsinálta magát.

- Sajnos mindig ezt teszi, ha részeg.

- Hogy mehettél hozzá, ehhez… Ehhez a… - kamasz

hangja előbb csak mutált, aztán az érthetetlenségig el-

torzult a hirtelen felkavarodó felindultságától, ezért

csak ennyit lehetett kivenni a hosszú dühkitöréséből: -

Válj el tőle!

- Apád diákkoromtól udvarolt nekem. Utána évekig

jártunk együtt…

- Nevetséges.

- A lányok többsége nevetséges okokból megy férj-

hez, fiam.

- Akkor válj el tőle, te is nevetséges okból! Elől-

hátul csupa mocsok. Kell ettől nevetségesebb alak?

Undorító így látni aput!

Panni hatéves volt. Eddig nem szólt bele. Az anyjá-

ba kapaszkodott, és remegett. Most, egészen váratla-

nul felcsillant a szeme.

84

- Tényleg válj el, anyu, és menj férjhez, Imre bácsi-

hoz! – Ő eladó a közeli boltban. – Állandóan csokit

zabálhatnék.

Zsolt, elkapta a húga kezét s megrázta.

- Ne szakítsd félbe anyut, ha engem hallgat! – Ez-

után ismét az anyjához fordult: - Komolyan mondom.

Inkább, én is dolgozom. Meglátod, mennyire könnyen

elhelyezkedek, csak hagyjuk itt aput!

- Nem volt mindig ilyen. Rossz társaságba kevere-

dett. Otthagyta a szakmáját. Igaz, itt jóval többet ke-

res, de mit ér vele, ha rendszeresen elissza. Mert a tár-

sai! – emelte feljebb a hangját. – Ettől függetlenül -

költözött némi melegség a hangjába -, én még mindig

hiszek benne. Meglátjátok, megváltozik egyszer! Én,

vissza is megyek hozzá, ti maradjatok kint!

Zsolt elkapta a kezét.

- Megver. A múlthéten is megvert. Már elfelejtetted?

Menjetek át Ági nénihez, én bemegyek a faluba! –

Uralkodni akart magán, mégis valósággal dőlt belőle a

keserűség, kacskaringózott, mint feldőlt pohárból a

víz. – Nem csoda, ha lenéznek bennünket, hogy rátok

fogták a betörést is. Eddig, mentegetünk titeket, ám én

még ma megmondom az osztálytársaimnak: ne tegye-

nek értünk többé semmit!

A fejét verte, és tovább kesergett.

- Másnak az apja, miért nem ilyen? Mellbe vágja

magát, és hanyatt esik. Nevetséges, nem.

- Nem esett el.

85

- Mert ott volt az asztal. – Erős gúnnyal folytatta: -

Ő, az ember, aki elől-hátul összecsinálja magát a gye-

rekei előtt! Pont én, én fogtam ki! Se rendes házunk,

semmink nincs! Mások, ha látnád, milyen házakban

élnek! Emeletesek, tetőtér beépítettek, a különszobák,

s a bútorok? Nekünk még egy rendes szőnyegünk

sincs! Színes televízió. Magnó, lemezjátszó… Ugyan!

Az anyja selymeskezű simogatása állította meg sza-

vainak keserű ömlengését.

- Menj el Szekeres Péterékhez! – Továbbsimogatta.

– Mi, pedig tényleg átmegyünk Ági nénédékhez.

Zsolt dacos mozdulatokkal rántotta el a fejét. Nagy-

kamasz volt, őt ne simogassa senki, és már rohant is.

Menet közben kiáltotta vissza:

- Csókolom, szia Panni!

Az anyja utána kiáltott:

- Ne maradj sokáig!

Zsolt egyetlen pillanatra sem állt meg, úgy kiabált

vissza:

- Hagyd nyitva az ablakot, bemászok…

Petyus tanult. Zsolt valósággal bevágódott az ajtón,

és szó nélkül leült melléje. Lihegett, szemét a parket-

tára ejtette, s hallgatott.

- Miért rohantál ennyire? – szólt az rá, mialatt job-

ban végignézte. – Valami bajod van? Kergettek?

- Apa megint részeg. Hazajött, persze fizetés megint

semmi. Nem mondta, de fogadom: az utolsó fillérig

elitta, eljátszotta a keresetét. Csupa piszok…

86

- Elesett?

- Összecsinálta magát.

- Elzavart, vagy… - a szót húzta, mígnem Zsolt rá-

vágta: - Kiabált, mert nálunk ilyen a családi beszélge-

tés: ordibálás, káromkodás, s az a sok ocsmány szó!

Menekülés a világ négy sarkába. – Elérzékenyülten

tette hozzá: - Nem úgy, mint nálatok!

- Szüleink beszélgetése nálunk is csak… csak – a

szavakat kereste, nem találta, sebtében rávágta -, re-

mény, hogy a másik odahallgat.

Humorizált, nyilván, hogy felvidítsa a barátja lekó-

kadt kedélyét.

- Ha apu észreveszi, hogy anyunak új cipője van,

botrányt csap, mert megint: a cipő, ha nem veszi észre

anyu kapja fel a vizet, mert téged semmi sem érdekel!

Este meg állandóan azon szövegelnek, hogy melyik

csatornára kapcsolják a televíziót.

- A színes, a nagyképernyős televíziót, igaz?

- Azt.., de nem mindegy.

- Nekünk még az sincs, holott lehetne.

Petyus úgy tett, mintha nem hallaná, ott folytatta,

ahol az előbb abbahagyta.

- Legtöbbször apu győz, mert ugye, ő a család feje.

Ki más dönthetné el, hogy melyik csatornára kapcsol-

juk a tévét! Mert apu szava nálunk szent, amelyet per-

sze, anyu sosem tart be. Ha mégis neki ad igazat, ránk

kacsint: várjatok, úgyis azonnal elalszik!

Váratlanul elkomolyodva fordult Zsolthoz.

87

- Ha felnősz, ugye te nem iszol? Mert én utálom a

szeszt. A Colát, azt beveszi a hasam!

- Az alma, mondaná Homály, néha nem csak mesz-

szire esik a fájától, hanem el is gurulhat. Mert én aztán

igazán messzire gurultam apámtól! Ha megnősülök,

inkább otthon segítek az asszonynak, minthogy a

kocsmát bújjam!

- Apu is ezt teszi -–nevetett közbe Petyus. – Például

kitárja az ajtót, hogy anyu beférjen a két tele kosárral.

- Én… én legszívesebben kimennék vidékre.

- Neked, ez a falu, ahol élünk nem vidék?

- Se város, se igazi falu. Öszvér. Pest közel. Az em-

berek zöme ott melózik. Se városiak, se falusiak. Két-

lakiak. Az alföldi faluk, azok az igaziak! Búboske-

mence, betyárok…

Petyus közbenevetett.

- Hol van az már! A régi könyvekben. Az elkesere-

dés beszél belőled – erőltetetten tovább nevetett: - Rád

jött a hoppáré.

- Igaz is, azért jöttem: hagyjuk abba a nyomozást!

Semmit, semmit se tegyetek többé értünk!

- Nem, ezt nem lehet – rázta elcsendesedetten a fejét

Petyus. – Ez már nem te és a szüleid ügye., a miénk,

az egész bandáé! Becsületbeli ügy, mert az egész isko-

la tud róla, nem dobhatjuk be az unalmast!

- Hetek óta nyomozunk, eredmény semmi – hangja

valahogy most élesebbé, kissé cinikussá vált. – Nyo-

mozunk? Céltalanul járjuk a falut. Lődörgünk.

88

- Addig jár a korsó a kútra…

Nem folytathatta, mert Zsolt közbevágott:

- Amíg el nem törik.

- Meglehet, de vízzel is megtelhet. A tolvaj, vagy a

tolvajok, gyalog, legföljebb biciklivel vittél el, amiket

elvittek. Ugyanis, amint megtudtuk más, nyom semmi

nincs. Nem messzire vihették, tehát igenis, itt kosla-

tunk a faluban! Itt laknak, meglehet itt is próbálják

meg elpasszolni. Legfeljebb beviszik Pestre. Ezért

szobrozunk, tartjuk szemmel a buszmegállókat s a

vasútállomást. A tolvajok várnak egy kicsit, mert nem

bolondok azonnal passzra dobni az árut! Aztán, a tol-

vaj, vagy a tolvajok könnyen vérszemet kapnak, nem

elégszenek meg ennyivel. Még jobban felbátorodnak,

mert ugye a rendőrségtől bátran lophatnak! Ma az is-

kola, holnap az óvodák, mert az elmúlt években oda és

a napközibe is betörtek, miért ne ismételhetnék meg?

Aztán ott vannak a boltok, meg sok más! - Elgondol-

kozón, felnőttes komolysággal harapta össze a szája

szélét. – Meglásd feltétlenül bejön. A legkisebb téve-

dés, mert ugye ők is elcsúszhatnak valamin, és mi le-

csapunk! Tehát nyugi, nyugi Zsolt! S egyébként is, te

nem élvezed? Ha ez nem lenne, mivel ütnénk agyon

az időt? Hetyegnénk a csajokkal, mint a többiek?

Nem folytathatta, mert valaki váratlanul bekiáltott az

ajtón.

- Tanulsz, Peti?

- Igen. Itt van Zsolt is… - A társa felé súgta: - Anyu!

89

- Jó, csak tanuljatok is! – szólt vissza anélkül, hogy

benézett volna. – Sütemény az asztalon van. Kínáld

meg a barátodat is! Késő este érek haza. Sziasztok!

- Csókolom! – köszöntek el szinte egyszerre azok is.

- Rendes anyukád van, mi? – jegyezte meg Zsolt,

kissé átmelegedő szavakkal.

- Ühüm. Apu is nagyon rendes. – Mintha a társát

kímélné, gyorsan másra terelte a szót: - A törit már

bevágtam… Tanuljunk együtt! – Az asztalon heverő

könyveire tenyerelt. – Holnap Homály dolgozatot irat

oroszból. Görögdinnye is bevágta a feleltetést kémiá-

ból.

Zsolt egy nagyot sóhajtott.

- Ami azt illeti rám férne, de…

Petyus nem engedte folytatnia, közelebb húzódott

hozzá a székével.

- Segítek. Kezdjünk neki! Estig tanulunk, utána

szétnézünk a faluban!

- Rendicsek. Egyébként ki a soros?

- Gergő csoportja szeleteli fel ma a falut, s ők is ma-

radnak kint éjfélig. Mi szabadok vagyunk. – Hirtelen

rászögezte a tekintetét. – Aludj nálunk, a szobámban,

a heverőn!

- Oké, seriff.

Zsoltnak, most először vidult fel igazán az arca.

90

5.

A 6. b egyre jobban összeforrt ezekben a hetekben.

Petyusék először csak az őrs tagjait fogadták be a ban-

dába, ám később engedve a rájuk nehezedő nyomás-

nak, mert állandóan zaklatták őket a kívülállók: ve-

gyetek be..! Némelyek valósággal kunyeráltak. Végül

az egész osztály csatlakozott hozzájuk. Még a lányok

is behízelegték magukat, ám a szoros bandához, to-

vábbra is csak hatan tartoztak. Nemcsak a 6. b, a többi

osztályok is segítettek nekik, olyképpen, hogy értesü-

léseiket, gyanújukat azonnal közölték Petyussal vagy

Gergővel. Dagadt, hullámzott az ügy, végül elöntötte

az egész iskolát. Petyust, már nemcsak az osztálya, az

egész iskola seriffnek nevezte. Nem csúfolódásként,

felnézve rá. Még a nyolcadikosok is engedelmesked-

tek neki, amely önmagában is nagy szó volt.

A 6. b, Petyusék vezetésével, napról napra több tár-

sadalmi munkát végzett az iskolában és a környékén.

Rendszeresen tisztán tartották az udvart s a hozzátar-

tozó játékpályákat, ezenkívül vigyáztak a rendre, és

megakadályozták a vandalizmust…

Erre azért volt nagy szükség, mivel idegenek is be-

jártak az udvarba, ugyanis a nyitott iskolamozgalom

bevezetése után, bárki igénybe vehette délutánokként

a sportpályát. Ilyen, pedig több is volt ebben az isko-

lában. Labdarúgó-, kézilabda-, s kosárlabdapálya, meg

atlétikai sarok. A tornateremben pinpongozni lehetett.

91

Az elmúlt napokban a szülői munkaközösség több

teherautó sódert hozatott az udvarra. Ezeket a kupaco-

kat is a 6. b-sek terítették szét, gereblyézték el. Még az

iskola előtti kátyúkba is jutott, talicskákkal hordták ki!

A vas- és papírgyűjtésekben a 6. b-sek végeztek az

első helyen. Az egész falut végigszaladgálták. Az ösz-

szegyűjtött vasakat az udvar sarkában tárolták, a papí-

rokat, félve az esőtől, bent a tornateremben. Rá har-

madnapra érkeztek meg a teherautók, hogy elvigyék a

papírokat és a vasakat is. A szállítók segítséget kértek

az igazgatótól, aki a 6. b-seket jelölte ki. Nem céltuda-

tosan, mivel éppen kint tornásztak az udvaron.

Némedi tanár úr Petyus felé intett a kezével.

- Te irányítod a munkát, seriff! – Mire az, Gergőre

kacsintott: - Gyere, segítsél!

A gyerekek hangos hurrázással rontottak be a folyo-

sóra, onnét le a tornaterembe, amelynek az lett a kö-

vetkezménye, hogy egyes osztályokból kiszóltak, és

csendre intették őket.

Ettől kezdve nem kiabáltak. Petyus, Gergő és Zsolt

vezetésével külön brigádokat alakítottak. Kötegekbe

szedegették a papírokat és összekötözték azokat. A

többiek, ezeket az összekötözött kötegeket kihordták a

teherautóra.

A munka nagyon lassan haladt, ami azonnal feltűnt

Petyusnak. Igaz a szállítók sem sürgették őket. Nem is

tehették, mert lassanként, mindannyian átsürdörögtek

a közeli boltba, sörözni.

92

Petyus, mihelyt meghallotta, kifutott, hogy a saját

szemével is meggyőződjön a történtekről.

Kissé letörten tért vissza a tornaterembe, ahol a tár-

sai külön-külön kisebb csoportokba tömörülve néze-

gették, a már összekötözött bálákból kihalászott ké-

peslapokat, amelyek között több pornószerű, külföldi

képeslap is akadt, meg magyar vicclap. Ezeken csám-

csogtak: kamaszos, kaján, vigyori megjegyzéseket tet-

tek a meztelen nők erősen kidomborított bájaira, és

ezekkel kapcsolatban, különféle részleteket meséltek

el a legutóbbi tizennyolc éven felülieknek sugárzott

legutóbbi magyar Jancsó-filmből, amelyben meztelen

nők is szerepeltek. A képek alatti vicceket, pedig, dur-

ván eltorzított röhögésük közben, egymást túlkiabálva,

olvasták fel.

- Ezt hallgassátok meg! Ki volt az a fiú, akivel teg-

nap csókolóztál? – Röhögésbe fulladó hangon olvasta

tovább: – Hány órakor?

Még be sem fejezte, a mellette álló, persze még

mindig vihogva, belevágott. A kezében lévő lapról ol-

vasta fel.

- Legkevésbé azokat a könyveket olvassák, amelye-

ket kötelező elolvasni.

- Én is így vagyok vele: Már a múlt héten kellett

volna elolvasnom a Kőszívű ember fiait. Azt sem tu-

dom, ki írta.

- Jókai…

- Én inkább a krimit kamelom! – tromfolt rá Bene-

93

dek Móni.

- Nézzétek – kiabált át Fülöp Józsi teletorokkal a

másik oldalról -, mit írtak Rómeó és Júlia erkélyje-

lenete alá! Ha lett volna telefonjuk, nem fajult volna a

helyzet idáig! Mármint… - tette hozzá magyarázólak,

ám látva a lányokat, gyorsan a szájára csapott.

Nem is folytathatta volna, mert Polyák Szabolcs túl-

kiabálta:

- Micsoda menőfejek vagytok, én azt sem tudom ki

az a krapek, meg csaj, akiről szó van.

Magos Ádám olyan hangosan kiáltott közbe, hogy

mindnyájan odafigyeltek.

- Aki kitalálta a mosdást, sohasem volt gyerek…

Meg: modern lakás egyenlő: fele annyi hely, de dupla

lakbér.

- Meg minden áthallatszik – tette hozzá Bálint Anna.

– A nagybácsiméknál voltunk Pesten. Arra ébredtem

fel, hogy valaki, ki tudja hányadik emeleten, lehúzta a

vécét.

Most meg Miszl Jancsi kiabált közbe.

- Nagyszerű futó! Moszkvában például nyolcan kel-

lettek hozzá, hogy hazavágják!

Rapp Attila nem nevetett. Miszl Jancsi ezért rászólt:

- Ez nem érti. Halljátok, Jancsi nem érti… Nyolca-

dik lett, te bee…ökör!

- Az ökör nem béget, iázik, mint te! Érted, vagy

megmagyarázzam – vágott vissza Rapp Attila.

- Csendben legyetek! Olvasom! – Balogh Laci ma-

94

gasba tartott egy lapot s olvasta: - Tíz náthás, köhö-

gős, krákogós ember közül csak négy megy el orvos-

hoz, a többi színházba.

A lányok külön csoportban dolgoztak. Eddig csak

néha szóltak bele, mostanra elevenebbekké váltak.

Nagy Ida ezt olvasta fel, mihelyt a fiúk kissé elcsende-

sedtek.

- Nehéz az anyósok sorsa. Először távol kell tartani-

uk a fiúkat a lányaiktól, aztán törhetik a fejüket: ho-

gyan szereznek nekik férjet.

- Nálatok nem lesz ilyen prombléma, igaz? - jegyez-

te meg kissé élcesen Fazekas Tomi.

Tovább heccelik őket, ha Petyus rájuk nem szól.

- Most dolgozunk, vagy olvasunk!

Király Pali észrevétlenül feléje kacsintott: - Gyere

ki!

Petyus azonnal utána ment. Nem figyeltek rájuk, el

voltak foglalva a lapok böngészésével.

- Sok képeslapot elcsórtak – súgta neki a folyosón. -

A ló és a szőnyegek alá dugdosták. Ha elmegy a te-

herautó, hazaviszik. Nem lesz ebből baj?

Petyus a kijárati ajtóra bökött a szemével.

- Menj ki a teherautóhoz, hátha visszajöttek már a

szállítók, én addig beszélek velük!

Az, sokatmondón visszaintett, és már rohant is. Mi-

helyt eltűnt az ajtóban, Petyus bement, és elkiáltotta

magát.

- Ne dugdossátok el a képeslapokat!

95

- Hazavisszük..! Mi az a néhány darab lap..! Nem

mérik, ki veszi észre..! Kifizették, és kész..! - Ilyesfé-

léket kiabáltak vissza, válaszként.

Petyus sokat sejtetőn csóválta meg a fejét, a derekát

kihúzta.

- Igaz, most nem mérik, miért is mérnék, amikor mi

már lemértük. Megbíznak bennünk. – Szótagolta.

Nemcsak a nézése, a mozdulatai, a hangja is öreges,

már-már murisan volt. A MÉH azért a súlyért fizet,

amelyet az igazgatónk bemondott neki, de ti valójában

visszaloptok belőle, mindegy mennyit: loptok. Be-

csapjuk őket. Becsület is van a világon, bandatagok!

Még be sem fejezte, amikor valaki beszólt az ajtón.

- Beesett valaki a présház kútjába.

Ez a présház, közvetlenül az iskola melletti téren

állt. Valamikor az egész környék egyetlen nagy szőlő-

tábla volt, Ekkor épült az a présház is. Alatta hatalmas

pince, amelyben egy lovas kocsi is megfordulhatott. A

szőlőket, még az 1960-as években kiirtották, a terüle-

tét felparcellázták. Ha nem is hatalmas nagykiterjedé-

sű telep alakult ki a helyén. Tehát nem volt szükség

többé a présházra. A már szintén megszűnt, helyi ter-

melőszövetkezet vette használatba. Hatalmas savanyí-

tó üzemet alakított ki. Akkor építették azokat a hatal-

mas földbesüllyesztett betonkádakat, ezekben káposz-

tát savanyítottak, amelyeket a gyerekek, találón ku-

taknak neveztek.. Nemcsak mélyek, némi poshadó víz

is csillogott az aljukban… Egyébként rengeteg men-

96

demonda terjengett a gyerekek körében, ezzel az óriási

pincével kapcsolatosan. Egyesek szerint a falu közepé-

ig vezet, a vége egy alagútba torkollik. A szellőzőnyí-

lásokat sorban betömték, amiért a pincében, főleg a

végeken, koromsötét terjengett, nem csoda, hogy senki

sem merészkedett oda… Mások esküdtek rá, hogy tele

van csontvázakkal, és a háborúból itt felejtett, vagy

idedugdosott fegyverekkel, töltényekkel. Talán ezért is

törték fel a hatalmas vasajtaját előszeretettel. Igaz, eb-

be sok, Pestről kitiltott csavargó is besegített. Rossz

idő esetén, vagy ki tudja mikor s mennyi ideig ebben a

pincében, húzták meg magukat.

Jelenleg senki sem használta, ajtaja állandóan nyitva

volt.

- Gyerünk! – kiáltotta el magát Gergő

Előrefutott. A többiek utána törtettek. Senki sem tö-

rődött többé az eldugdosott képeslapokkal, egymás

sarkát letaposva rohantak ki az udvarra, onnét tovább

az igen közeli pince irányába…

Útközben tudták meg: Baráth Pisti az, aki beleesett.

Hetedikes, a szomszéd utcában lakik.

A pincében, mert nagyon hamar odaértek, amint sej-

tették, koromsötét és erősen dohos szag csapta orron

őket, amiért az elől futók visszahőköltek néhány má-

sodpercre.

- Hozzon valaki gyufát! – szólt hátra, a félénkebbek

felé Fazekas Tomi.

- Már van. A szomszédos házból hozták.

97

- Kötél?

- A napközisek hoznak majd néhány ugráló kötelet.

Amely nagyon hamar megérkezett.

- Kössétek össze! – parancsolta Fazekas Tomi.

- Szerintem Novák Vincét engedjük le, ő a legvéko-

nyabb közöttünk, - A nagy zűrzavarban nem lehetett

eldönteni kinek a hangja volt.

- Leengedjük, és..?

Valaki megint közbevágott, mert ezekben a pillana-

tokban egymás szájából kapkodták ki a szavakat.

- Semmit sem látok. Nézzétek, mennyire sötét van! –

Mintha a társai nem érezték volna, Fazekas Tomi meg

is jegyezte:

- Úgy beszélsz, mintha mi itt sem lennénk.

- Ideges vagyok…

- Vince! – oktatta ki Hekus Tóni. – Nem egyszer

lementem már az aljára. Leállsz, és gyufát gyújtasz!

- Mintha az olyan egyszerű lenne! – fakadt fel a féle-

lem Vincéből.

- Ha félsz, én is lemehetek.

Valaki megint közbeszólt. Hnagja hadaró, és erősen

izgatott volt, ezért senki sem tudta, ki az.

- Világosan hallottuk: Segítség! Segítség! Úgy gur-

gulázott a hangja, mintha fuldokolna. Később elhall-

gatott.

- Megfulladhatott?

- Gyerünk gyorsabban, menjünk! – rendelkezett

Petyus, aki eddigre szintén melléjük ért. – Hátha csak

98

rosszul van, még élve kimenthetjük!

Láncot alkotva fogták egymás kezét, így haladtak

beljebb és beljebb a pince belsejébe. Közben kiabál-

tak:

Halló! Van itt valaki? Szólj már!

- Nem szól.

- Ez biztosan megfulladt.

- Szerintem, nyakig is érhet a víz, ha nem tovább.

Az ilyen mély s hideg vízben, pedig könnyen feldobja

az ember a talpát.

- Mondom – torkolta le Hekus Tóni, bokáig, ha ér!

- Belezuhant. Beverte a fejét, és kraksz!

- Ha elszédült, ebbe a kis vízbe is belefulladhat.

- Futott. Bújócskáztak. Nem tudta, hogy annyira

mély. Beleugrott, még a nyelvét is elharaphatta.

- Mennyire meglepődhetett, szegény!

Végre odaértek. Gergő gyufát gyújtott, és magasba

tartotta.

- Ez az. Mehetsz, Vince!

S az, ha vonakodva, remegve is csak elindult. Ha

visszafordul, kinevetik, oda a hírnevem örökké csú-

folni fogják, mert gyáva. Ettől, pedig jobban tartott,

mint magától a kúttól.

Petyus és Rapp Attila engedte le, de a társai is, ki

mit tudott, segített nekik.

- Lent vagyok - szólt fel megkönnyebbülten, amiről

azonnal meggyőződtek, hogy tényleg nem nagyon

mély ez a kút, hiszen alig kellett leengedniük, meg a

99

hangja sem mélyről hangzott vissza. – Bokáig ér a víz.

- Gyújts gyufát!- szólt le Petyus.

Apró fényecske lobbant, terjedt szét a fénye, s járt

lenge táncot a mély kád alján himbálódzó víz tükré-

ben. Majdnem az ujját égette, mire eldobta. Ezután

még egyet meggyújtott. Az ötödik szál is leégett, mire

a lángok, lassan körbejárták az egész kádat.

- Senki – szólt fel.

- Akkor – találgatott valaki – a másikban lehet.

- Nem. Ebből a kútból hallatszott. Egészen biztos ez

volt!

A többiek távolabb vannak s nem is ilyen mélyek.

Nem is kutak, közönséges betonkádak.

Mialatt találgattak, otthontartózkodó felnőttek érkez-

tek a környező házakból, mert környékszert híre ter-

jedt a „tragédiának”. Náluk elemlámpa is volt, amely-

nek fényével az egész pincét végigpásztázták.

A gyerekek, most először látták igazán az egész pin-

cerendszert. El is csodálkoztak. Egyesekben egy egész

mesevilág omlott össze. Se alagút, se csontvázak, még

egy árva golyót sem találtak…

Közben derült ki, senki sem esett bele a kútba. Vak-

lárma volt, s ők merőn bedőltek neki. Mégsem sértőd-

tek meg, sőt, jóízű nevetéssel mentek vissza az iskolá-

ba, ahol a teherautók, mindent elvíve, már elvonul-

tak…

Délután óriási eső esett, mégis azt ezt megelőző szá-

razság miatt estére egyetlen csepp víz sem állt már az

100

utcán lévő kátyúkban. Igaz, a nap is forrón sütött,

szinte perzselt.

Estére, főleg éjjelre szokatlanul sűrű pára lepte el a

falut. Foltokban ereszkedett le, végül összefolyt, mint

kiloccsant tej a szőnyeg rojtjai között., s csak terjen-

gett-terjengett. Ki tudja meddig, ha fel nem nyalja a

hirtelen felkerekedett szél.

Tíz órára teljesen feloszlott a köd.

A fák ágai között, szívet-lelket gyönyörködtető ma-

dárcsivitelés szunnyadozott, az egyre jobban és jobban

szétterpeszkedő sötétben. Az árokszéli fűből szöcskék

ciripelése hallatszott, a távolban erős békakoncert le-

begett, a kora éjszaka mindent elborító feketeségének

varjú szárnyain.

Nyár volt, június eleje.

Fazekas Tomi és Fila Gergő, Péter Zsolték háza előtt

álltak. Tomi szájába dugta a két ujját, és jó hangosat

füttyentett. Zsoltot hívta ki az utcára.

Gergő elámulva bámulta

- Én nem tudok így fütyülni. Eleget gyakorolom s

mégsem sikerül megtanulnom.

- Pedig könnyű – nagyképűsködött az. – Számba

dugom a két mutatóujjamat, a nyelvemet hátrahúzom,

és kész! Figyeld csak!

Gergő azonban lefogta a kezét.

- Ne! Felvered az egész környéket. Zsolt ez is meg-

hallotta, hacsak…

Nem folytathatta, mert a környező utcákból újabb

101

füttyök visítottak bele az éjszaka viszonylagos csend-

jébe.

- A seriffék! – súgta Tomi sokat sejtető sziszegéssel.

- Kik portyáznak Petyussal?

- Majdnem az egész banda: Kecskés Zoli, Miszl

Jancsi, Rapp Attila és Hekus Tóni.

Mialatt beszélgettek, Péter Zsolt kiugrott az ablaku-

kon. Házuk az utcafrontra épült, ezért hamar melléjük

ért.

- Gyerünk a reszelővágó műhelybe! A seriff mondta.

– Ezzel a kéréssel állt eléjük.

Ez a reszelővágó műhely, nem messzire innét, a Fő-

tér sarkán, a műúttól valamivel beljebb állt. Jelenleg

nem használták. Az iparos, aki a reszelővágó mester-

séget űzte ott, meghalt. Másnak meg nem kellett. Va-

laki feltörte, azóta az mehetett be, ebbe az egyébként

teljesen üres, volt műhelybe, aki akart. Kecskés Zoli

fedezte fel. Azóta azt használták éjjeli gyülekező-

helyként.

- Apu megint berúgott – panaszkodott útközben

Zsolt. Szerencsére nem itta le magát a sárga földig, jó

spiccesen tért haza.

- És? – vágott közbe Gergő részvétteljesen.

- Hazajött, evet, lefeküdt, és kész!

- Se muri, se balhé?

- Semmi – lelkendezett Zsolt. – Ilyesmi sem fordult

elő nálunk, az utóbbi hetekben! Mindez azért történt,

mert megtudta, hogy miatta nyomozunk. Segítetek ne-

102

künk… Mellénk állt az egész osztály. Nem dőltetek

be, hogy ő a tolvaj. Olyan, de olyan jó érzést tölt be,

hogy elálmosodtam.

- Én, még éjfélkor sem vagyok álmos – vágta rá

Tomi. – Mégis le kell feküdnöm. Mindig akkor kell

lefeküdnöm, amikor nem vagyok még álmos, és min-

dig akkor keltenek fel reggel, amikor még jócskán

tudnék szunyálni.

- Én meg moziba készültem. Ha nem szóltok idejé-

ben, elmegyek a nyolc órás adásra.

- Mit akartál megnézni?

- Mit tudom én! – nevetett. – A moziban sokszor

többet látok, ha nem a filmet nézem, hanem a környe-

zetemet komálom. Csókolóznak, miegymás…

Nem folytathatta, mert a tér felől újabb fütty harsant,

mire Gergő gyorsan közbevágott:

- Sürgetnek bennünket. Fussunk!

Amire odaértek a többiek már mind ott voltak. Szo-

kás szerint hátba veréssel üdvözölték egymást.

Helló… helló!

Gergő először számba vette a mostani portya „kellé-

keit”. Ezek: elemlámpa, gyufa, gyertya, kötél és kettő-

jüknél tőrkés is volt. Egyik, olyan, amelyet valameny-

nyi vásárban árulnak, a másik valódi szarvasagancs-

nyelű, acélpengéjű vadásztőr. Valósággal szikrázott az

elemlámpa ráirányított fényében.

- Azt...a! -–kiáltott fel Gergő, mialatt elismerő bóko-

lással bámulta a tőrkést. Tekintetébe, akaratlanul, né-

103

mi irigység költözött albérletbe.

Petyus, Miszl Jancsi vállára tenyerelt, ugyanis ő

hozta ezt a csodálatos tőrkést, s megkérdezte:

- Honnét csórtad el?

- Apué. Én vettem neki névnapjára.

- Te? De hiszen ez rengetegbe kerülhetett. Honnét

szereztél rá annyi dohányt.

- Én mindig kétszer lepem meg aput. Amikor át-

adom neki az ajándékot, és amikor bevasalom az árát.

- Apádnak vetted, gondolva: jó lesz az neked is,

igaz?

- Ühüm! - s ő is nevetett.

Petyus, miután Gergő segítségével még egyszer

számba vett mindent, s újból átbeszélték a tennivaló-

kat, jelt adott az indulásra.

Ezt a késő esti portyát még tegnapelőtt elhatározták.

A hírt Fazekas Tomi hozta. Ez, pedig így hangzott: a

Várady tanyán néhány idegen ember tartózkodik. Ez a

hely nagyon elhagyatott volt. Maga az épület romos, a

falusi erdő szélén található. Szerinte, ezek a csavar-

gók, mert egyre több a Budapestről kitiltott egyén,

akik a környező, elhagyatott épületekben húzzák meg

magukat, törtek be az iskolájukba. Ezt abból következ-

tette, hogy a nyolcadikos Radványi Kati szerint, a

szombati piacon színes televíziót és magnetofont árul-

tak, Nem volt náluk egyetlen készülék sem, vevőt

igyekeztek keresni azokra.

Fazekas Tomi másnap odamerészkedett. Senkinek se

104

szólt, egymaga nézett szét. Két elhanyagolt küllemű

férfit látott, olyat, akikkel már a faluban, a kocsma kö-

rül is találkozott, amikor a boltba ment. Mert ez a két

üzlet egy épületben kapott helyet. Később mindent

elmesélt a seriffnek, aki azonnal mozgósította a banda

magját. Azért választották az éjjelbe nyúló késő estét,

mivel szerintük az illetők, ilyentájt főleg a kocsmában

tartózkodnak. Meglehet, lopnak, vagy megint betörnek

valahová, mert mostanában gyakorta előfordult az

ilyen bűncselekmény. Legutóbb, a szomszédos falusi

portákra hatoltak be, rá másnapra feltörték az iskola

melletti kistrafikot is. Ezt a kistrafikot egy rokkant fér-

fi kezelte. A gyerekek nagyon kedvelték. Elmúlt har-

mincéves, mégis mindenki, Tibikének nevezte. Nem-

csak egymás között, a szemébe is így mondták. Nem-

csak trafik-árut, édességet és iskolai szereket is árult,

amiért gyakran felkeresték. Mindenki nagyon sajnálta

az őt ért kár miatt, a bandát gyorsabb s hathatósabb

cselekedetekre serkentette…

Úgy tervezték, kiosonnak a Várady tanyára, dehogy

ott mit csinálnak majd, halvány fogalmat sem alkot-

tak. A jövőre a véletlenre, s az adandó helyzetre bíz-

ták. Mindenesetre átkutatják a házat s a környékét! Ha

valami gyanúsat fedeznek fel, korán reggel jelentik a

rendőrségnek, bár ez még nem biztos.

A Várady tanya jó két kilométerre esett a reszelő-

vágóműhelytől.

Az utat az erdő végéig együtt tették meg, ahol két-

105

részre váltak. Az egyik csoportot Gergő, a másikat

Petyus irányította. Úgy beszélték meg, hogy az udvar-

ban találkoznak., amelyet külön-külön közelítenek

meg.

Így is történt.

Az udvarba minden nehézség nélkül, előbb Gergőék

értek be. A fal tövébe húzódtak, jóval messzebbre az

ajtótól, ahol bevárták Petyusékat, akik bagolyhuho-

gással jelezték megérkezésüket.

Ez a Várady tanya valamikor az egyik híres debre-

ceni orvosprofesszor nyaralója volt. Később különbö-

ző családok lakták, ám 1960-tól senki sem tartózko-

dott ott. Maga az épület kúriaszerű, ha nem is teljesen

előkelő, római stílusban épült. Hatalmas kétszárnyú

ablakait, kívül vastag vasrácsok födték, belül erős spa-

letták. Egyetlen nagy, külső ajtaja, vaslemezzel borí-

tott tölgyfa. Várady professzor a betyároktól félve épí-

tette ennyire erősre, belsőleg megközelíthetetlenre.

Körülötte erdő. Valamikor gyönyörű park volt, most

dzsungel.

- Senkit se láttatok? – érdeklődött a seriff, majd

gyorsan hozzátette: - Zaj, fény, vagy valamilyen gya-

nús dolog..?

- Senki és semmi – felelte Gergő. – Viszont az ajtó

zárva van. Tehát a második változat lép életbe! A te-

tőn át kell bejutnunk az épületbe.

Fazekas Tomi közbeszólt.

- A színben, ahol idejövet meghúztuk magunkat egy

106

feszítővasba, szerintem igenis pajszer lehetett, botlot-

tam.

- Pajszer itt, ahonnét minden megmozdítható tár-

gyat.., valamit elvittek?

- Ezek hozhatták magukkal, meglehet betörésekhez

használják.

- Bizonyítéknak ez sem lesz rossz.

- Hozd ide, ha emlékszel még, hol botlottál bele? –

adta ki a parancsot a seriff.

- Jó, csak előtte, megnézem az ajtót. Van-e rés, aho-

vá bedughatjuk majd a feszítővas fejét, mert másként

nem sokra megyünk vele.

- A pajszernek nincs feje.

- Arra a vékonyabb, görbe végére gondoltam, mert

nekünk is van otthon.., ismeritek, ahol kissé…

- Ismerjük – vágott közbe a seriff. – Menj, és nézd

meg!

Tomi felugrott, a nyitott oszlopos ámbitusra, ám alig

ért az ajtóhoz máris visszafutott.

- Nyitva van – szavai elfúltak, mozgása riadt volt.

- Az nem lehet – vágta rá Gergő. – Saját magam

néztem meg, a biztonság kedvéért kétszer is lenyom-

tam a kilincset, s megrángattam az ajtót. – Apró, el-

gondolkozó mozgásokkal rázogatta a fejét, vállait a

nyaka közé húzta. – Nem értem… Mondtam: megrán-

gattam, hátha csak szorul… Semmi.

- Most mégis nyitva van – erősködött Tomi.

A seriff ekkor a többiekhez fordult:

107

- Nem hallottatok kulcscsikorgást, esetleg kallantyú-

csattanást, mert a zár szerintem régen berozsdásodott.

A kulcsa meg, ki tudja, hol hever!

Azok szinte egyszerre vágták rá.

- Semmi, a legkisebb nesz sem hallatszott.

A seriff meglökte Gergőt.

- Meglehet, mégsem jól nézted meg?

- Mondtam, nem! – sértődött meg az. – Rángattam,

semmi!

A seriff most Tomit kezdte faggatni.

- Könnyen kinyílt? Csakúgy megfogtad a kilincset

és…

- Előbb csak rést kerestem a tapintásommal. Később.

Mondom, ha már itt vagyok, megpróbálom… Csak

úgy ösztönszerűn fogtam meg a kilincset, és kinyílt.

A seriff ekkor megint Gergőhöz fordult:

- Meglehet nem jó szögben álltál. Esetleg kifelé nyí-

lik, te meg befelé nyomtad…

- Te, és ha… - Gergő ijedten harapta el a szó a vé-

gét. – Nem, ez nem lehet! Még a fejét is megrázta.

Ám a seriff így is megértette.

- A biztonság kedvéért nem megyünk be mindnyá-

jan, sőt, senki csak én! Előremegyek, szétnézek, utána

kiszólok nektek.

- Ha elkapnak?

- Berohantok a faluba, és felveritek a rendőröket!

- Láncszerűn menjünk. Körülbelül két lépésnyire

egymástól – javasolta Hekus Tóni.

108

- Ez a legjobb javaslat. Gyerünk! – adta ki a paran-

csot a seriff.

Máris elindultak.

Petyus, a seriff ment elől, a többiek, amint meg-

egyeztek, követték. Legutól Gergő haladt. A tágas,

megsértett, valaki le akarta veregetni, mozaiklapokkal

kirakott, de teljesen üres előszobában két ajtót pillan-

tottak meg. egy alacsonyabbat, ez csak egyszárnyú

volt, meg egy hatalmas kétszárnyút. A seriff ösztön-

szerűen efelé vette az útját. Amint vélte, ezt is nyitva

találták, ám mielőtt belépett volna a következő helyi-

ségbe, hátraszólt Gergőnek.

- Te meg valaki: ketten, ne gyertek be. Fedezzetek

bennünket!

Ezután gondolkozás nélkül belépett a szobába, ahol

az elemlámpa fénye valóságos, kis műszaki raktárba

botlott: kerékpárok, többféle méretben televíziók, rá-

diók, magnetofonok, lemezjátszók, hajszárítók, vil-

lanyvasalók… és még sok másminden, amelyről első

látásra nem lehetett megállapítani, mi az.

A seriff valósággal hátrahőkölt.

A társa, aki most teljesen a nyomába ért, meg is kér-

dezte:

- Észrevettél valamit, netán valakit?

- Megvannak a betörők – súgta vissza azonnal, erő-

sen megdöbbenten. – Fogadom, hogy köztük van a mi

cuccunk is.

- A színes televízióra gondolsz?

109

- Meg a többi cuccra. Nézz csak szét! – végigkaszált

elemlámpájának fényével a tárgyakon.

- Hacsak el nem passzoltál már azokat. – vágta rá

Attila, majd kiszólt a társainak. – Gyertek mind be!

A seriffet nagyon meglepték Attila szavai, meg is

akarta fedni, azonban, mire kinyitotta volna a száját, a

többiek már mind mellettük tolongtak. Senki sem ma-

radt kint, sőt Gergőék tolongtak a legjobban.

Petyus, a seriff nyelt egyet, majd megadón, előttük

is végigkaszált elemlámpájának éles sugaraival a jobb

napokat látott szobában.

A társai hangosan csodálkoztak.

Még nem ért véget a fény kíváncsi szemléje, amikor

az ajtóban valaki teljesen váratlanul megszólalt.

- Alaposan besétáltatok a csapdába! – azzal bevágta

az ajtót, és gyorsan rájuk zárta kulccsal is.

A zár nyelve kettőt kattant, majd hirtelen elhallgatott

minden.

Petyus és a társai mihelyt felocsúdtak, első, hátbor-

zongató megdöbbenésükből, az ajtónak esetek. Az ök-

lükkel verték, és üvöltöttek:

- Nyissa ki! Engedjen ki bennünket!

Az előbbi hang ekkor vastagon visszaröhögött.

- Pihenjetek csak! Jó éjszakát kíván nektek a

Nyárimikulás!

A fiúk egy ideig még dörömböltek, ordítoztak, köve-

telőztek, majd egyenként elcsendesedtek.

- Mi lesz most? – fakadt ki valamivel, később reme-

110

gőn Gergő.

Petyus kissé érdesen válaszolt:

- Más nem jutott eszedbe?

Gergő magára erőltetett egykedvűséggel rántotta fel

a vállát.

- Viccet is mondhatok, ha akarod. – Szavai gúnyo-

sak, már-már cinikusok voltak.

- Mondj! – vetette oda, csakúgy félvállról Petyus.

. Előtte mondd meg, miért nem tudnak a kutyák be-

szélni?

Még be sem fejezte valaki, idegesen hadarva lelőtte

a poént.

- Mert akkor nem tudnák a farkukat csóválni. Ha…

ha… ha!

Senki sem nevetett. Egy ideig tanácstalanul, jéggé

dermedten remegtek, a rájuk szakadó félelmüktől,

majd sorban, nem leültek, leroskadtak a hajópadlóra.

111

7.

A szülők valójában csak másnap döbbentek rá

gyermekeik eltűnésére, s kezdték el igazán keresgélni

őket.

Péter Zsolt anyja, először az iskolában kérdezőskö-

dött. Őt a betörés utáni napokban felfüggesztették az

állásából. Nem takaríthatott egy ideig, ám nemsokára

rá visszavették. Máskor is előfordult már, hogy a fia,

az apja részegsége miatt, máshol aludt, de az iskolába

azért pontosan eljött…. A takarítást a padok, az ablak-

szegélyek, lambéria szegélyek letörölgetésével, a tan-

termek kiszellőztetésével, kint a járdák lesöprögetésé-

vel, a virágok, meglocsolásával, mindennap reggel hat

órakor kezdte el, s folytatta egészen a tanítás megkez-

déséig.

Ezóta figyelte, kereste a fiát.

Nyolc órakor felment az igazgatóhoz, aki vele együtt

jött le a 6. b-be.

A banda mind a nyolc állandó tagja hiányzott.

Az osztályfőnök, amikor beléptek, éppen az osztály-

naplót írta be, végighallgatva előtte a hetesek jelenté-

sét. Az igazgató melléje lépett, és valamit súgott neki.

A diákok ez alatt természetesen álltak. Annyira halkan

sugdolóztak, hogy még az első padban ülő, minden lé-

ben kanál, most a füleit erősen hegyező, Hercku Szil-

via sem hallhatta meg.

Jó percnyi sugdolózás után az osztály felé fordultak.

112

- Gyerekeim! – kezdte kissé remegő, ijedt hangon az

igazgató. – Az első óra elmarad.

Éppen fel akartak kiáltani, hogy hurrá, amikor az,

csillapítóan felemelte a kezét.

- Kettesével, nekem teljesen mindegy ki-kivel, s ki-

kihez, elmentek Szekeres Péterékhez, Fila Gergőék-

hez, Fazekas Tomiékhoz, Kecskés Zoliékhoz. Miszl

Jancsiékhoz, Rapp Attiláékhoz… - mialatt habozott,

hogy nem maradt-e ki valaki Gerendás Géza gyorsan

közbevágott:

- Helus Tóniékhoz.

- Jó, akkor hozzájuk te mész el valakivel! - Szóta-

golta: – Megkérdezitek a szülőket, nagyszülőket, azt,

akit otthon találtok, miért nem jöttek iskolába! Ha a

társaitok, netán nincsenek otthon, kérjétek meg azt,

akivel beszélgettek, hogy azonnal jöjjenek be hozzám!

Gerendás Géza közbe akart szólni: és mi van, ha ha-

ragban vannak a szomszédokkal.., de nem mert meg-

szólalni. Az igazgatótól félt, meg a rejtély is nagyon

izgatta, mert, amint mindenki, ő is megérezte, hogy

valami nincs rendben, valami baj történhetett. Ennek

ellenére, talán mégis megszólal, ha az igazgató megint

fel nem emeli a hangját.

- Induljatok! Táska, tornafelszerelés marad! Siesse-

tek vissza!

A diákok, felvert verebbekként pillanatokon belül

szétrebbentek, Kint beszélték meg, ki-kivel s ki-kihez

megy el.

113

Az első szülők jó tízpercre rá érkeztek meg, erősen

kétségbeesett arcokkal, mozdulatokkal, akadt, aki vé-

gigsírta az egész utat.

Ilyeneket mondtak?

- Nincsenek otthon… Külön szobában aludtak. Reg-

gel érintetlenül találtuk az ágyukat. Azóta, összevissza

keressük őket… Egész éjjel nem aludtam. Vártam,

hogy hazajöjjön…

Csak néhány szülő jött be. A többiek nem voltak

otthon. Reggel korán elmentek dolgozni. A gyerekeket

ébresztőórák költötték volna fel, ha a szobájukban al-

szanak, ugyanis legtöbbűknek külön szobája volt.

Akadt, aki elmenetele előtt be sem lesett a gyereke

szobájába. Helyettük két nagymama és néhány szom-

széd rohant be az iskolába.

Az igazgató, ezután hívta fel telefonon a rendőrsé-

get, ahonnét, egy rendőr, néhány percen belül meg is

érkezett…

A gyerekek, ez alatt, kint a Várady tanyán, még

mindig a padlón ültek. Egyik gyertyájuk, mert meg-

gyújtották csonkig leégett, az elemlámpájuk végleg

lemerült. A másik gyertyát -, Petyus erről csak most

szerzett tudomást, ugyanis, miért, miért nem Miszl

Jancsi egyetlen szóval sem említette meg, hogy ő is

hozott gyertyát, a zsebében lapult – most gyújtották

meg. Kereken tizenegy órája voltak már bezárva. Az

első órákat átszunyókálták, a többiekben felváltva he-

vertek, és beszélgettek.

114

Elsőként, legnagyobb meglepetésre Fila Gergő rop-

pant össze. Váratlanul, szinte minden átmenet nélkül

az ajtónak ugrott s verni kezdte. Előbb csak a jobb ök-

lével, majd mind a kettővel nekiesett, eközben torka-

szakadtából ordított:

- Engedjenek ki! Nem bírom tovább, megfulladok!

Magukat meg felakasztják! – Szája szélén keskeny

hab jelent meg, a nyál az ajkára csurgott. Szemei vér-

ben úsztak.

Petyus, a seriff ugrott elsőként melléje. Olyan erő-

vel, s elszántan verte, rugdosta az ajtót, hogy féltette:

hátha kárt tesz magában. Elkapta, és erőnek erejével

elhúzta az ajtótól. Ám, alig tettek meg néhány lépést,

Gergő máris élesen, szinte támadón szembefordult ve-

le.

- Te miattad rothadunk itt, seriff! – Hangjában gyű-

lölet sziszegett, mart egyszerre. – A banda… Az éj-

szakai portyázások… Minden, minden a te műved!

Petyus is nagyon ideges volt, mégis csendesen, szin-

te csillapító hangon válaszolt:

- Ha jól tudom, te kezdeményezted, te s nem én ta-

láltad ki az egészet. A nyomozást, meg, alakítsunk

bandát! Az idejövetelt is támogattad. Ugye, mennyire

ostoba dolog, ha valaki buta?

Most találta ki, vagy olvasta? Maga sem tudta, ho-

gyan jött a szájára.

- Buta? – Gergő csak ennyit értett meg az egészből.

– Sokkal jobb tanuló vagyok, mint te. – A homlokát

115

verte az öklével. – Ebből a fejből gógyi bugyog, nem

káposztalé. Hiába találtad ki, hogy ne feleljünk né-

gyesnél rosszabb jegyre, te képtelen leszel erre! Te…

te! – Két tenyeréből szarvakat formált, nyelvét

Petyusra nyújtotta: Be…é!

Erre Petyus is elvesztette a fejét. Egy ideig farkas

szemet néztek a félhomályban, majd egymásnak ug-

rottak.

Birkózni kezdtek, talán össze is verik egymást, ha a

többiek közbe nem lépnek, és szét nem szedik őket.

Petyus könnyen engedett, ám Gergőt valósággal le

kellett fejteniük óla.

- Verekedtek! – korholta őket mérgesen Tomi. –

Most, amikor inkább össze kellene fognunk, kiokos-

kodnunk valamit?

- Mit? – szisszent fel Gergő mérgesen, erősen szu-

szogva az előbbi dulakodástól. – Órákig tárgyaltunk,

találgattunk, és mit értünk el vele?

Zsolt ekkor váratlanul Gergő mellé lépett, és egé-

szen közel nyomta hozzá az arcát.

- Engem üss meg, engem verj meg inkább, ne a se-

riffet! Minden miattam történt.

Gergő erre, mintha színészkedne, mégis természetes

egyszerűséggel a földre vetette magát, és sírva fakadt.

Előbb még uralkodott magán, amennyire bírta vissza-

fogta a sírását, ám később teljes erőből felzokogott…

Egy ideig sírt, majd szemmel láthatón lecsillapodott,

könnyes hangon, de fellélegezve fordult a társaihoz:

116

- Ne haragudjatok. Elvesztettem a fejemet. Ez a sö-

tétség, ez a pislákoló gyertya, ez a büdös szag, az az

áporodott levegő!

- Bent intézzük el a dolgainkat, nem csoda, ha büdös

van.

- A sarokban. Viszont a szoba óriási, a rések huzato-

sak, szerintem teljesen tűrhető ez a szag!

Gergő hangja valósággal csillogott a csalódástól.

- Te… te nem érzed ezt a bűzt?

- Engem sem bánt! – vágott közbe valaki. – Egészen

megszokta az orrom.

- Ki tudja, meddig szagoljuk, mert innét nem jutunk

ki magunktól soha! – jegyezte meg letörten Zoli. – Az

ajtó vastag, keményfa. Mindnyájan nekiestünk az

előbb, mégsem mozdult meg. Az ablakon a spaletták,

vagy mit két lakattal bezárva. Feszítővas nincs.

- Én - szólt közbe Jancsi - már jártam itt egyszer

nagyapóval. Akkor nem voltak bezárva. Lakatot egy-

általán nem láttam.

- Ez biztos? – kérdezték meg, egymás szavába vágva

többen is.

- Marhára megcsodáltam ezeket a rácsos ablako-

kat…

- Mint a börtön.

- Fogadom, hogy egyetlen üveg sincs az ablakokon!

- Ezt honnét tudod?

- A huzatról érzem. Tedd a kezedet a spalettára! Er-

re, erre a részre..!

117

- Még ha kifeszíthetnénk a spalettákat. Akkor sem

érnénk el semmit. Kívül vastag rácsok vannak.

- Legalább kiabálhatnánk. Hátha meghallaná valaki.

- Hogyisne! Ezek képesek lennének megölni ben-

nünket. Ennyi cuccot nem hagynak elveszni, miattunk.

- Betömnék a szánkat.

- ezek mindenre képesek. Könnyen eltesznek ben-

nünket láb alól.

- Még a szemük sem rebbenne meg.

- Vajon hányan lehetnek? És… és, miért nem jelent-

keznek? Szerintem, hamarosan lépniük kell. Sokáig

nem tarthatnak fogva ennyi gyereket. Engem csak ez

vigasztal.

- Szerinted, mikor jelentkeznek ismét?

- Délben, esetleg este – találgatták többen is, az

előbbiektől eltérőn, egymás szavába vágva. – Addigra

biztosan égen-földön keresnek bennünket – jegyezte

meg kissé felbuzdultan Tomi.

- Délben? Máris keresnek, fogadom…

- Ide is kijönnek, mert sorba veszik az össze tanyát.

Ezt a helyet pedig, mindenki ismeri. Csak az a kérdés,

mikor kerülünk sorra.

- Csak kibírjuk addig!

- Éhes vagyok.

- Én sem vetném meg a téliszalámit, az biztos.

- Megzabálnád te most a főzőkolbászt is, amit, állí-

tólag birkafejből készül.

- Én, nem annyira éhes, inkább szomjas vagyok.

118

- Engem ez a sötétség, s ez a bűz bűnt.

Mialatt a többiek, szinte egymás szájából kapkodták

ki a szavakat Zoli váratlanul pityeregni kezdett. Lehet,

hogy sírt is, csak titkolta. Petyus gyorsan vigasztalni

kezdte.

- Tartsunk ki! Szedjük össze az erőnket, és várjunk

nyugodtan, mert tenni, semmit sem tehetünk! - To-

vábbmondja, ha Zsolt melléje nem kúszik, és a fülébe

nem súgja:

- Tényleg miattam kerültünk pácba, sajnálom…

Az a hátára vert előbb.

- Ne sajnálj te semmit! Mindent megbeszéltünk.

- Gergő mégis fellázadt ez előbb.

- Kissé becsavarodott, de mostanra teljesen lecsilla-

podott. – Rámutatott. Az olyan mozdulatokkal hevert,

tőlük nem messze a padlón, mintha aludna. Majd to-

vább suttogott: - Amit tettünk, azt közösen tettük.

Nem vethetünk egymás szemére semmit. Ha van

ilyen, a felelősség egyedül engem terhel. – Felnőttes

komolysággal tette hozzá: - elvégre én vagyok a seriff.

- Engem mégis nagyon bánt ez a dolog.

- Bánt, bánt! Most, amikor végre elkaptuk a…

Zsolt nem engedte befejeznie.

- Zoli is bőg. Elbújt, úgy sír.

Petyus nem adott rá. Ott folytatta, ahol Zsolt előbb a

szavába vágott:

- Nyakon csíptük őket. Addig-addig mászkáltunk,

tudakozódtunk, mígnem a nyomukra bukkantunk.

119

- Mit érünk vele, ha fogságban tartanak?

- Egyelőre, de kiszabadulunk. – Elgondolkozva rázta

meg a fejét. – Nem, ezt nem bízzuk a véletlenre. Va-

lami dereng, de még tovább töröm a fejemet, csavar-

gatom az eszemet!

- Én is sokat gondolkozom. Szerinted, miért zártak

be bennünket? Mi a szándékuk velünk? Megölnek

bennünket?

- Hatunkat? Nem bolondultak meg, ne félj!

- Akkor?

- Sokat hallgatózom titokban, hogy a többiek ne tud-

ják meg. Az ajtóhoz lopózom, és hallgatózok. Semmi,

de semmi nesz. Legkisebb lárma, zaj… egyetlen lélek

sem moccan kint.

- Itt hagytak volna bennünket?

- Pszt! – intette le Petyus. – Nehogy meghallja vala-

ki. Pánikba esnek. – Előbb szétnézett, csak azután

folytatta: - Szerintem úg van, amint mondod. Bezár-

tak, ők szépen ellógnak. Mire megtalálnak bennünket

árkon-bokron túl lesznek.

- S a cucc, ezt a sok mindent csak nem hagyják itt?

- Én is erre számítok. Szerintem hamarosan jelent-

kezni fognak. Így is sok… Sok? Rengeteg időt veszí-

tettek. Ha, pedig visszajönnek…

Mialatt húzta a szót Zsolt közbevágott.

- Biztosan ezek törtek be az iskolánkba?

- Hidd el, ők azok!

- Ezt… ezt honnét tudod?

120

- Mialatt szundítottatok, titokban szétnéztem. Ha

nem is minden, mert ki lát ennyire sötétben, egyetlen

pislákoló gyertyafényében, a televíziónk itt van! A

színes televízió. Úgy létszik még nem adták el, vagy

az időt húzzák, mert ugye könnyen lebuknak. – Meg-

fogta a társa kezét, és öregesen ezt súgta a fülébe: -

Legalább mi ketten ne veszítsük el a fejünket! Mind-

annyian félünk. Az életünket féltjük, ám mit érünk el,

ha hisztizünk?

- Bennem végig bízhatsz. – Ásított. – Nagyon elál-

mosodtam. Szunyálok egy kicsit.

- Én is megpróbálkozom, mert nem sokat, mondhat-

ni semmit nem aludtam. Dőljünk háttal egymásnak!

- Háttal?

- Igen.

Egymásnak dőltek, s elszundítottak

A következőként Hekus Tóni csavarodott be. Eddig

nyugodtan ült, Gergő közelében. Most váratlanul fel-

ugrott, s a kerékpárokhoz rohant. Négy is hevert egy-

más mellett. Az utcáról lophatták el. Felkapta a keze

ügyébe akadót, szerencséjére ez volt a legkisebb, való-

színűleg gyermekméret, az ajtóhoz rohant vele, s min-

den erejét összeszedve, verni kezdte azzal az ajtót.

- Majd én megmutatom nektek, hogyan jutunk ki in-

nét! – ordította eközben. – Szétverem. Addig verem,

amíg szét nem esik ez a szar!

Ki tudja meddig veri, ha az erős Rapp Attila melléje

nem lép, és egyszerűen le nem fogja a kezét.

121

- Semmi értelme, Attila! Vastag, keményfa ajtó.

Meg sem kottyan neki.

- Azért beszélsz, mert… - úgy tátogatta a száját egy

ideig, mint a hal, szinte fuldoklott, aztán tovább be-

szélt. – Spicli van közöttünk, meglehet te vagy az!

Még be sem fejezte, amikor Attila nekiesett

Összekapaszkodtak, és verekedni kezdtek. A gyer-

tyát felrúgták, mire az elaludt. A földre zuhantak, és

ott püfölték tovább egymást. Henteregtek, csapkodtak.

Úgy járt a lábuk, mint a motolla. Össze is törtek vala-

mit. Valószínű az egyik televízió védőburáját, mert

nagyot pukkant.

Petyus rájuk világított az elemlámpájának maradék,

vagy azóta összegyűlt áramforrás foszlányaival, ám az

egyre gyengült, végül elfeketedett. Annyira azonban

elegendőnek bizonyult, hog ebben a kis villanásnyi

fényekében, néhányan, Gergő is közöttük volt, odasi-

essenek, és ha nehezen, ha kínlódva is a sötétben szét-

választják őket.

- Én mindig azt hittem – súgta, legnagyobb megle-

petésükre felengedetten, már-már nevetve Attila, hogy

te gyenge tuskó vagy. Beismerem, tévedtem. Isten bi-

zony megvertél volna, ha nem szednek szét bennün-

ket.

- Mert… mert, hagytad magad – vágta rá megen-

gesztelődve Hekus Tóni, mialatt a kezét nyújtotta,

mert itt sok minden történt váratlanul. – Elvette az

eszemet ez a…

122

- Mindnyájan be vagyunk rezelve – vágott Zoli a

szavába, de azért ne verekedjetek! Inkább mondok

nektek egy jó viccet! Nem viccet, megtörtént esetet.

Anyu a húgommal Pesten járt. Többen nyújtogatták a

kezeiket. Szóval kéregettek. Ezek… ezek mind otthon

felejtették a pénztárcájukat, anyu? Rángatta anya ruhá-

ját a húgom, ugyanis azelőtt sosem látott kéregetőket.

- He… he… he! Nevessetek, de engem előtte csik-

landozzatok meg! – kiabálta eltorzult hangon Jancsi.

- Mintha már olvastam volna valahol - büggyeszt-

gette a szája szélét Zsolt.

Zoli azonban nem engedte befejeznie.

- Meglehet elmeséltem már nektek. Bizony Isten

megtörtént!

- Az én tesóm meg – vette át tőle a lapot Petyus - el-

sős. Az első nap után, megkötötte magát, nem és nem

akart elmenni az iskolába. – Mert… mert- rukkolt ki

végre anyu unszolására: Írni-olvasni nem tudok, ha

meg beszélgetek Magdi néni mindig rám szól.

Nem nevettek, ám gúnyolódni sem mertek, mert,

mégis csak ő a seriff! Ezért maradt el Jancsi előbbi

gúnyos he… he… héje is.

- Ha elvégzitek a nyolcadikot - erőltette a beszélge-

tést Petyus -, mi lesztek? Én már régen kiötlöttem,

amely úgy történt, hogy apu kitalálta, én rábólintot-

tam.

- Mit tudom én! – vágta rá valaki ingerülten, lerá-

zón.

123

- Én betörő – hangzott Jancsi gúnyos hangja.

- Geológus, már említettem nektek.

- Vendég – vágott közbe Petyus erőltetett nevetéssel.

– Mindenhol szeretettel fogadnak, és csak kínálgatnak:

tessék… tessék!

- Az én foglalkozásomat még nem találták fel. –

Nem lehetett megállapítani ki mondta, annyira eltor-

zult a hangja a bezártság, a rettegés miatt.

- Léhűtő, mi?

- Gyerekek! – erőltette tovább a beszélgetést, min-

denáron Petyus, merthogy lekösse az megint s megint

emelkedő indulatokat, az elkeseredést, megelőzze az

újabb dühkitörést. – Emlékeztek még a kutyánkra? Vi-

téznek hívtuk.

- Nagyon okos dög volt, az biztos! Én ismertem –

állt kötélnek Zsolt.

- Egyszer disznót vágtunk…

Nem folytathatta, mert többen is közbevágtak:

- Hurka! Hű, de bekajálnék most belőle!

- Kolbász, sült hús…

- Én az oldalast szerettem a legjobban.

- Csupa csont.

- De ízletes. Leszopogatni, lerágcsálni…

- Disznótoros káposzta…

- Hurkaleves…

- Nagyon éhes vagyok.

- Ki nem kajás közülünk?

- Én csak szomjas. Egyre jobban szomjazom. Ha so-

124

káig tart, kiszívom valamelyitek vérét!

- Előfordult már ilyen. Olvastam róla. A címére nem

emlékszem… - A fejét törte, végül a homlokára csa-

pott. – Megvan, Verne írta. Címe…

- Verne nem írt ilyen hülyeségeket.

- Úgy beszélsz, mintha sokat olvasnál. Nem is tudsz

rendesen olvasni,

Petyus elérkezettnek tartotta az időt, hogy megint

közbeszóljon, ám Zoli megelőzve őt, túlkiabálta:

- Már dél is elmúlhatott, és se reggeli, se ebéd,

semmi! Ráadásul ez a sötétség, itt! Már a gyertya sem

pislog.

Petyus, azért is folytatta:

- Sorba raktuk a cipőnket, mindenki, aki ott volt.

Összesen tizenegy párat. Ő sorban elhozta mindany-

nyinkét, és lerakta a lábunk el. Egyikünknél sem téve-

dett.

- Odavitte, s csak úgy!

- Rászóltunk: Vitéz hozd ide! Előtte megszagolta a

lábunkat…

Így mindjárt más.

Zoli majdnem felugrott.

- Hátha kutyákkal keresnek bennünket is!

Erről újabb élénk beszélgetés, találgatás alakult ki.

Gergő közben teljesen magához tért, előbbi felzakla-

tottságából. Mialatt a többiek beszélgettek, ő is Pe-

tyushoz lépett, és a kezét nyújtotta.

- Ne haragudj, seriff! – Majd a szoba közepére bo-

125

torkált. Valakinek megbotlott a lábában, de nem esett

el. Ott suttogva beszélni kezdett: - Szerintem hamaro-

san megjelenik valaki az ajtóban. – A többiek felléle-

gezve, mégis riadtan bámultak az ajtóra. – Nem va-

gyok biztos benne, csak sejtem. Ha kinyitják az ajtót,

én azonnal kitörök. Kezembe fogom Miszl Jancsi tőrét

és… Ha ellenállnak leszúrom. Bizony Isten belédöföm

a tőrt. Ti utánam törtettek…

- Valamit tennünk kell, de nem így! – ellenkezett

azonnal Petyus, a seriff.

- Hogyan? – kérdezték meg egyszerre többen is.

- Üljetek körbe! Ide, ide mellém. Meggyújtjuk a ma-

radék gyertyacsonkot, és beszélgetünk. Régen töröm a

fejemet, sok mindenre gondoltam. Ez talán jó lesz.

Teljesen megnyugodva ülték körül a vége felé tartó

gyertyacsonkúkat, amelyet Jancsi gyújtott meg ismét,

és telefülel hallgatták Petyust.

Negyedszer, amióta bezárták őket.

126

8.

A nyomozást, a fiúk keresését eltűnésük, megállapí-

tása utáni napon, tíz óra felé kezdték meg teljes erővel.

Vezetését egy Budapestről érkezett csoport vette kéz-

be, amelynek élén, jó középkorú őrnagy állt.

A halálra rémült szülők, a rokonok s néhány isme-

rős, no meg a 6. b-sek, már ezt megelőzőn sorba jár-

tak, valamennyi elképzelhető helyet a községben és a

közeli környéken.

A nyomozók most valamennyiket hazaküldték.

A rendőrök s a nyomozók néhány katonát is kaptak,

de segítettek nekik az önkéntes tűzoltók és a vadászok

is, akiket csak déltájban hívtak össze, miután a kuta-

tást a közeli erdőre is kiterjesztették. Rájuk a hely is-

merete miatt volt leginkább szükségük.

Esteledett.

A szürkület, mint lassan szétfolyó fekete festék fo-

kozatosan árasztotta el a környéket. A verebek elülé-

sük előtti, élénk ciripelésbe kezdtek a közeli bokro-

kon. Valósággal zizegett tőlük a környék. A fákon le-

települő fácánok, megszokott éjjeli szálláshelyeiket

keresték. A fenyvesek mélyén baglyok ébredeztek. A

fák alatt őzek vágtattak a közeli lucernatábla felé. Az

enyhén mocsaras, nádasokkal összekeveredett bozóto-

sokban, vaddisznók csörtettek a kukoricatáblák irá-

nyába. A nap fáradt sugarainak, levelek között áttörő

fénynyalábocskái már régen elvesztették szemet káp-

127

ráztató fényüket. Helyüket az egyre jobban letelepedő

félhomály, sejtelmes remegése töltötte be.

A fák egymásba ölelkező, sűrű lombjai között, ezer-

torkú madárkórus siratta a mai napot, amíg alattuk,

lent a fűben tücsökzenekar lelkendezett az estének.

Rekkenő meleg volt.

A rablók beszélgettek. Négyen voltak, a bezárt fiúk-

kal szomszédos, kisebb helyiségben húzták meg ma-

gukat. Ha ide nyitnak be, az elmúlt, késő este a fiúk,

egyenesen a karjaikba sétálnak. Kora reggeltől, megál-

lás nélkül rohangásztak, jó órája tértek haza, amiért

mit sem hallottak a fiúk kétségbeesett dörömböléséből

és dühkitöréseikből.

- Én azt mondom, ne várjunk tovább! Lépjünk gyor-

san olajra! – rukkolt elő a pattanásos lépű

Homlokán mély, fiatalkori sebhely árulkodott rom-

lott múltjáról. Valamit evett. Szája tömve, ezért mia-

latt beszélt, nyállal keveredett kenyérmorzsák fröcs-

csentek belőle szét a levegőbe. Szemmel láthatón ide-

ges volt.

- Hagyjunk itt mindent? Majdnem egy boltravaló

cuccot összekanalaztunk. Végre elkaptuk az Isten lá-

bát. Most csak úgy, eresszük el?

- Az irhánk, vagy a cucc! Más választásunk nincsen.

Neked melyik a kedvezőbb?

- Mind a kettő.

- Nem jön, most már biztosan nem ér ide időre a ko-

csi – kapcsolódott be a beszélgetésbe, elgondolkozó

128

hanglejtéssel a harmadik, az alacsony, a bajszos, a

buldogképű fiatalember is. – Hogy a… - cifrázta, ka-

nyarítgatta, amíg a társai le nem állították szavainak

mocskos áradatát.

- Mennyire fogadkozott, ígérgette: így meg úgy,

egészen biztosan itt lesz, s sehol!

- Betyárosan átvert bennünket. Idő előtti választásra

kényszeríttet bennünket: vagy az irhánk, vagy a cucc!

- S itt vannak ezek a rohadt kölykök is! Két év rá-

adás a sitten.

- Te okádtad ki, abból az okos fejecskédből az egé-

szet, eleget figyelmeztettelek.

- Kend rám ezt a balhét is! Én csak addig akartam itt

fogni, bezárni őket, amíg tovább állunk a cuccokkal.

Tehetek róla, hogy nem érkezett meg a kocsi?

- Lecsapom, bizony Isten lecsapom azt a piszok bo-

rotvást!

- Ne adjunk nekik vizet? Lassan több mint egy nap-

ja, hogy be vannak zárva. Éhesek, és szomjasak lehet-

nek.

- Töltsd meg a kannát, és dugd be nekik, hadd lefe-

tyeljenek!

A vágott homlokú eltűnt, a társai tovább ettek, de

mintha elment volna az étvágyuk, hirtelen abbahagy-

ták az evést. A buldogképű az ablakhoz lépett, s kile-

sett.

- Mindjárt, teljesen besötétedik. Azt mondom, ne ga-

tyázzunk, lépjünk olajra! Gyorsan, most azonnal!

129

- Ami igaz, az igaz – mondta a harmadik, aki eddig

hallgatott. Ő volt a legmagasabb, a legerősebb, ezért-e,

vagy másért, gyakran főnöknek szólították, gondter-

helten vakargatta meg a fejét. – Gyerekek, értük pedig,

tűvé teszik a környéket. Csoda, hogy eddig, mert már

biztosan keresik őket, nem ütöttek rajtunk.

Még be sem fejezte, amikor a sebhelyes homlokú,

riadtan bekiáltott az előszobából.

- Főnök az egyik beteg. Okádnia kell. Fáj a hasa. A

jobb oldalát fájlalja…

- Az kellene még, hogy feldobja a talpát. Tudod mit

kapnánk érte?

- Nyakkendőt – felelte a buldogképű fiatalember.

- Mind a hármunkat felkötnének. – Visszakiabált: -

engedd ki! Menjen a fenébe!

- Mi meg utána, csak ellenkező irányba – javasolta a

buldogképű fiatalember.

- Ha megelőz bennünket?

- Betegen? - Ezt már a belépő sebhelyes homlokú

jegyezte meg, és kapkodón ezt is hozzátette: - Talán

vánszorogni sem bír, mi meg motorral. Több mint egy

órás előnyt szerzünk.

A buldogképű a fejét vakargatta, közben nagyokat

sóhajtozott.

- Ennyi, de ennyi cuccot! Nap s mint nap vásárra vit-

tük a bőrünket, és amikor minden, de minden egyben

van, ahhoz, hogy ezentúl jobban boldoguljunk.

A sebhelyes homlokú közbevágott. A negyedik tár-

130

suk csúnyán dadogott, ezért ha tehette, ő nem beszélt.

- Én mindig mondtam nektek: ne gyűjtögessük a

cuccot. Amit elkanalaztunk, azonnal dobjuk passzra.

A mani… a mani legyen a lényeg!

- Így nem kóser, az biztos.

Őt a főnök szájalta túl.

- Most nagy a pofátok, akkor meg mind belemászta-

tok a csőbe… Velem együtt.

Nálam sosem volt oké Borotvás.

- Mégis beleegyeztél…

- Mert megdumált! – Gúnyosan utánozta: - Ti dolgo-

tok megfújni a cuccot…

- Ami azt illeti, elég szajrét összehappoltunk. Így

van? – jegyezte meg a sebhelyes homlokú.

A társa azonban nem adott rá, tovább beszélt.

- Merthogy kiterjedt üzlethálózata van…

- Nem! Többcsatornás lejmoló gárdája van, így

mondta.

- Ti csak elkótyavetélnétek – utánozta tovább

buldogképű -, és lebuknátok, modernizáljuk a bótot.

Modernizál, hogy oda ne szaladjak!

- Korszerűsítésről pobedált.

- Legyen egyszer neked is igazad! Szóval, korszerű-

síteni kell az egész kócerájt.

- Igaza van, nem? Hány ürgét leszólítottál a piacon,

és egy sem akadt horogra. Én is, csak hányom a só-

dert, eredménye meg semmi! Igenis, munkamegosztás

kell! Mi dolgunk a szajré összekanalazása, ő feladata,

131

az elpasszolása.

- Rengeteg pénzt bezsebelhettünk volna, most… -

óbégatott volna tovább a buldogképű, ha a főnök túl

nem kiabálja.

- Átvert, és kész! Máskor alaposabban meggógyiz-

zuk a közös dolgainkat.

- A tanulópénz! – vágta rá gúnyosan a sebhelyes

homlokú.

A főnök indulatosan a levegőbe csapott az öklével

- Ne húzzuk tovább az időt, így is hátrányba va-

gyunk!

- Én bemegyek, és felpakolok – erőlködött a hebe-

gős, amelyen akarva-akaratlanul felnevettek, mígnem

a főnök hórihorgos alakja föléjük nem emelkedett.

- Sehová! Ujjlenyomatokat hagyhatunk, amelyet ed-

dig gondosan letörölgettünk, s ott volt a kesztyűnk is,

és személyleírás sem lesz.

- Oké, főnök – hebegte el magát engedelmesen, ám

csipetnyi meggyőződés nélkül. Ha nem hebeg annyira,

biztosan hozzáteszi: s vágott homlokú. Aki előbb vizet

adott a gyerekeknek?

A főnök erre tovább beszélt:

- Vígan becsurgunk Pestre, mire a zsaruk ideérnek.

Ezután a mellette álló társára bökött a mutatóujjával. –

Köss az arcod elé rongyot, és zavard a fenébe azt

kölyköt! Ti ketten maradtok! Megérdemelnének egy-

egy alapos verést.., ah! – Mérgesen legyintett.

- Jó, megyek!

132

Már indult is. Nem kötött az arca elé rongyot, azért,

hogy ne lássák meg, csak annyira nyitotta ki az ajtót,

hogy beszólhasson a résen.

- A beteg mehet, a többi marad! Aki ellenkezik, az

ledöföm! Indulj! - Amikor Gergő összegörnyedt alakja

megjelent az ajtóban, ő mögötte állva ráförmedt: -

Kuss haza innét, kis tetves!

Az a hasát fogva ballagott ki az ajtón. A tőrt nem

vitte magával. Azt, amint megbeszélték Petyussal, itt

hagyta végszükség esetére.. Az egyeik Petyus, a másik

Zsolt övében lapult.

Miután Gergő kiért a szobából hirtelen elengedte a

hasát, és a férfi legnagyobb megdöbbenésére futásnak

eredt. Úgy beszélték meg a társaival, hogy egészen az

erdőszéléig vonszolja magát, és, csak ha már nem lát-

ják, kezd el futni. A bensőjében összegyülemlett, le-

küzdhetetlen félelme késztette erre az ösztönszerű cse-

lekedetre, amiért ha akart, ha nem futnia kellett.

Ez a váratlan pálfordulat, annyira meglepte a rabló-

kat, mert ekkorára a másik három is elődugta az orrát,

hogy az első pillanatokban megszólalni sem tudtak.

- Vigye el a fene a fajtádat! – kiáltotta utána végül is

a buldogképű fiatalember.

- Kapjuk el – hebegte a dadogós -, és vissza a többi-

ek közé.

Az még hebegett, mert igen sokáig tartott, mire befe-

jezte, buldog képű azonnal a motorjához futott. Ez a

romos fészer oldalánál állt, ezért a gyerekek semmiké-

133

pen sem fedezhették fel, amikor idejöttek.

Berúgta, rápattant és nyílegyenesen Gergő után ro-

bogott.

Gergő és társai, mialatt megtárgyalták a szökésük

részleteit, mindenre számítottak, csak erre a motorra

nem. Motor ide, motor oda mégis úgy tette, amint

megbeszélték. A közeli erdő sütőjébe rontott, s egy-

más után tolta szét maga előtt a kisebb-nagyobb galy-

lyakat. Ahol áthághatatlanul sűrűnek vélte a bokrokat,

amint a helyzet engedte: lehasalt és átkúszott, vagy

négykézláb átmászott alattuk, majd felegyenesedett és

tovább rohant...

A motoros nem sokáig követhette. Megállt, leugrott

a motorjáról, egy ideig a fejét törte, majd kirúgta a

motor egyensúlybiztosítóját, s Gergő után vetette ma-

gát. Alacsony, tagbaszakadt férfi volt, ám Gergőhöz

képest, aki, ha a helyzet úgy adódott kígyómódjára

kúszott bokorról bokorra, sokkal lassabban haladt. Rá-

adásul hamar el is fáradt, amiért Gergő egyre nagyobb

és nagyobb előnyre tett szert, mígnem a buldog képű,

hangosan átkozódva, mocskolódva, egyszer s minden-

korra lemondott a fiú további üldözéséről.

Gergő aránylag hamar kijutott az erdő sűrű, bokros

részéből, ahol egyenesen a vadászok karjaiba futott.

Néhány pillanatra elvesztette az eszméletét. Ez azon-

ban annyira rövid ideig tartott, hogy a vadászok sem-

mit sem vettek észre: kimerült, hagyták, hogy jól ki-

szuszogja magát.

134

Mire felocsúdott pillanatnyi rosszullétéből, a vadá-

szokon kívül két katona is állt mellette.

Gergő elkapta az egyikük kezét.

- Jöjjenek! Jöjjenek gyorsan utánam – hadarta az

előbbi rohanásától, s az átélt ijedelmétől fulladozva,

miközben, erővel maga után húzta a katonát, szemé-

vel, könyörgőn lesett a többiekre. – Megmutatom, hol

tartják bezárva a társaimat!

Szíve a torkában lüktetett. Falfehér arcán az izzadás

apró gyöngyszemei csillogtak. A levegőt, mint partra

vetődött hal, tátott szájjal kapkodta.

Futólépésben haladtak tovább, amely közben Gergő

azt is elmondta, hogy az előbb lelövéssel fenyegették

meg, amiért fegyvereiket csőre töltötték, és mindenre

készem előreszegezték.

Így, a fegyvereikkel törtek maguknak utat a sűrű

bokrok között, a könnyedén előresikló fiúcska után.

Mire a helyszínre értek, már a rendőrök is ott voltak.

Ők terepjárón érkeztek, benne a négy megbilincselt

betörővel. Elsőként, az útjukba kerülő motorost kapták

el, aki a felszólítás után nyomra vezette őket.

135

9.

A gyerekek a kiszabadítását követő negyedik nap

reggelén, sávos rendőrkocsi gördült be az iskolaudva-

rába. A nyolc 6. b-és, eddig nem járt iskolába. Orvosi

felügyelet alatt tartották, kit-kit a saját otthonában.

Az az őrnagy szállt ki belőle, aki a nyomozást irá-

nyította. Társa a kocsiban maradt.

Még nem csengettek be az első órára. Öt perc múlva

háromnegyed nyolc, amiért a diákok óriási gyűrűt

vontak a rendőrkocsi körül. Ezekben a percekben

egyébként is lázban égett az egész iskola. Majd szét-

szedték Petyusékat, aki, negyedik napja először, jelent

meg az iskolában, ment fel nyolcad magával az igaz-

gatói irodába.

A rendőrtiszt is oda igyekezett.

Vele egy időben a gyerekeket a tanárok az óriási

hallba terelték be.

Alig csengettek be, amikor az üvegablakok mögött,

a folyosón feltűnt az igazgató, magas, vékony alakja.

Nyomában a rendőrtiszt haladt, mögötte a nyolc gye-

rek.

Az igazgató s a rendőrtiszt három lépcsőnyi magas-

ságban megállt. A velük együtt érkező nyolc gyerek

lement a társaik közé. A gyerekek között azonnal

mozgolódás keletkezett. Akadt, akik felborítva a ren-

det, kézzel-lábbal törtetve, közelebb furakodtak hozzá-

juk: Hello! Kezet fogtak velük, a vállukra veregettek..,

136

amiért az igazgatójuknak hamarosan közbe kellett

szólni.

- Csendet kérek! – Ám azok tovább mozgolódtak,

zsibongtak, mire az igazgató más eszközökhöz fo-

lyamadott. – Sorakozzatok fel osztályok szerint! A

kollégákat, pedig megkérem, hogy álljanak az osztá-

lyaik élére, és ügyeljenek a rendre!

Mialatt az osztályok sorban felsorakoztak, ő az őr-

naggyal beszélgetett. Csak akkor fordult ismét a gye-

rekekhez, miután elült a méhkasnyi nyüzsgés, s min-

denki megtalálta az aránylag szűk helyen a saját osz-

tálytársait. Ekkor is csak ennyit mondott:

- Az őrnagy úr kíván szólni hozzátok!

Az előbb rántott egyet a fején, s kissé oldalra lépett.

- Kedves gyerekek! Fölösleges elmondanom a tör-

ténteket, hiszem mindannyian hallottatok már róla.

Aki mégsem, kérdezze meg a bandától! – Az egyik

sorra mutatott, . Látom ott máris elkezdtétek! Ne félje-

tek, nem tartalak fel benneteket sokáig, mert máris ég-

tek a vágytól, hogy mielőbb bevonulhassatok az osztá-

lyaitokba tanulni, dolgozatot írni…

Közbenevettek. Még tovább hullámzik, és magasabb

habokat kavar a nevetésük, ha az igazgató figyelmez-

tető kézfelemelése torkukba nem fojtja a jókedvüket.

- Petyus – folytatta az őrnagy, miután újra csend lett

-, vagy inkább én is így nevezem: a seriff és bandája,

dicséretet érdemel! – Mivel éljenezni, tapsolni kezd-

tek, jól felemelte a hangját. – Itt a nagy nyilvánosság

137

előtt, az egész Martinovics Ignác téri iskola diákjai

fülhallatára közlöm a Pest megyei Rendőrkapitányság

őszinte elismerését! Most már éljenezhettek!

Óriási üdvrivalgás tört ki. Nemcsak a diákok, a taná-

rok s maga az igazgató is tapsolt… Amikor az őrnagy

úgy vélte, hogy jól kikiabálták magukat, felemelte a

jobb kezét, és tovább beszélt:

- Viszont nektek, de nekik sem ajánlom, hogy még

egyszer belekeveredjenek ilyen veszélyes kalandba,

vagy amint ti mondanátok, buliba. Ez nem a ti dolgo-

tok! Nektek most az a feladatok, hogy tanuljatok. Vi-

szont szabadidőtökben bőven segíthettek nekünk.

Amint hallottam, az iskolátok falára szerelt segélykérő

telefont, felelőtlen alakok gyakran összetörik, meg-

rongálják. Nézzétek meg, hogy néz ki most is! A kö-

zeli parkokban kitördelik a nemrégiben elültetett fákat.

Összetiporják a pázsitot, a virágokat, ellopkodják a ró-

zsatöveket. Az utcákon kicsúzlizzák, ki kővel kiveri a

közégőket. S nézzétek meg a buszvárók falait! Mind-

ezek megóvására kérünk benneteket! Véleményünk

szerint ez is, ezek is eléggé izgalmas feladatok lehet

egy magatokfajta gyereknek! Na persze, ha gyanús

alakokat véltek felismerni a falutokban, közel van

Pesthez, amiért errefelé több, a fővárosból kitiltott

egyén: csavargó, bűnöző, szóljatok a rendőr bácsik-

nak. Ti ne nyomozzatok, ne kutassatok, ha még oly

izgalmas feladatnak látszik, vélitek is. Nagyon veszé-

lyes dolog ez, gyerekek! A segítés, a barátság igen

138

szép dolog, de ilyen áron! – Felemelte a kezét. – Nem

húzom tovább az időtöket, értitek ti ezt nélkülem is!

Olyan mozdulatot tett, mintha vigyázzba állásra ké-

szülődne. Hangja hivatalossá vált, de volt abban némi

fenntöltsék is.

- Bejelentem, hogy Szekeres Péter, Fila Gergőt, Fa-

zekas Tomit, Péter Zsoltot, Kecskés Zoltánt, Miszl Já-

nost, Rapp Attilát és… - húzta a szót zavartan, végül

felrántotta a vállát. – Nálam így van ide írva, nem tu-

dom ez az igazi neve-e: Hekus Tónit…

Megint közbekiabáltak:

- Eredetileg Marton Antal volt, de az apja megvál-

toztatta a nevét…

A tiszt azonban hamarosan lecsendesítette jókedvük

szertelen hullámzását. Ismét felemelte a hangját, és

gyorsan folytatta:

- A mai naptól tiszteletbeli, ifjú rendőrökké avattuk,

felvettük őket a hivatalos segítőink közé. A szükséges

igazolványokat hamarosan megkapják. Ha netán más

is be szeretne lépni közületek…

Nem folytathatta, mert az igazgató közbe szólt:

- Közlekedési rendőreink már vannak.

- Köszönöm! Akkor így folytatom? Ebbe vagy abba

a csoportba jelentkezhettek! A viszontlátásra!

- Viszontlátásra – köszöntek el a gyerekek is alapo-

san széthúzott hangon.

* * *

Petyusék a tanítás befejezése után egy csoportba ve-

139

rődve ballagtak hazafelé. Nehezen rázták le a többie-

ket magukról, mert nemcsak a szünetekben, hazafelé

is állandóan körülöttük sündörgött valaki, mert na-

gyon sokan beszélgetni szerettek volna velük.

De végül csak lerázták valamennyit.

A legközelebbi utcasarkon Petyus hirtelen megállt.

- Gyerekek! – kezdte olyan hangon, mintha idáig a

fejét törte volna, most végre döntésre jutott. – Amiket

az őrnagy felsorolt, mind oké, viszont ezek… Tudjá-

tok: segélykérő telefon, fák, virágok, villanykörték..,

hogy is mondjam, ezek megvédése eddig is kötelessé-

günk volt.

- Pontosabban – emelte fel a kezét Miszl Jancsi -,

csak lett volna. Ezentúl nekünk is jobban oda kell les-

nünk!

- Na hallod, ha egyszer segédrendőrök vagyunk! –

nevetett közbe Hekus Tóni

- Szervezzünk rendszeres őrséget. Se telefon meg-

rongálás, se fakitörés, se virágtővek kitépése, se vil-

lanykörte kiverése…

Zsolt nem folytathatta, mert Tomi közbevágott.

- Már nem körték, búrák vannak helyettük.

- Jó – csípett bele a szavával Miszl Jancsi. – Semmi,

semmi balhé se legyen ezentúl. Kapjuk nyakon az ür-

gét, és rakjuk meg!

Egymás szavába vágva folytatták:

- De csak a környékünkön.

- Ez csak vili!

140

- Lopás se legyen a falunak ezen a részén!

- Se rongálás!

- Oké… oké!

- Igazatok van – vakargatta meg az orrát Fazekas

Tomi gondterhelt mozdulatokkal. – ezentúl ez mind

becsületbeli ügyünk lesz.

- Presztízs.

- Az mi? – kérdezte meg Kecskés Zoli Gergőtől.

- Mit tudom én! Így mondják – kézzel-lábbal hado-

nászott. – Ha a betörőket kézre kerítettük, a villany-

körtéket… Bocsánat, neonburákat, csak nem engedjük

összetörni.

- Kicsúzlizni.

- Meg leszerelni a segélykérő telefont, meg a sze-

méttartókat – buzgólkodott Tomi.

- Többet kell tornásznunk, edzenünk magunkat.

- Karatézzunk!

- Petyus felemelt hangon folytatta:

- Mert ezek az ürgék már mind kijárták a nyolcadi-

kat, sokan dolgoznak is közülük.

- Az biztos, nem a mi sulisaink teszik.

- Tisztelet a kivételnek! – tette hozzá Hekus Tóni.

- Szóval karatézunk? – kérdezte meg Zoli lelkesen,

még a tenyerét is összedörzsölgette örömében. – Én

benne vagyok.

- Te… te, de mit szóljak én, akit még tornából is fel

akartak mentetni az őseim! – kesergett Miszl Jancsi.

Kissé még aggodalmasabban folytatta: - Hogyan álljak

141

eléjük, mert én benne lennék!

Hekus Tóni ez alatt kiélezte a tenyerét, és karate üté-

seknek vélt mozdulatokkal csapkodott a levegőbe.

Eközben tovább nagyképűsködött.

- Két hetes tréning után kettétörök egy téglát.

- Esetleg a száraz gallyat, apus! – hűtötte le Gergő.

- De azt is, csak a vékonyabbat – nevetett közbe

Rapp Attila.

Petyus megint letorkolta őket.

- Én sokkal romantikusabb foglalkozást találtam

nyárra.

- Mit… mit? – kiabálta közbe, érdeklődőn körülvéve

őt.

- Tegnap találkoztam Utasi Pista bácsival. Ismeritek,

a gazdaság rendészével. – Hogy ne szólhassanak köz-

be gyorsan, folytatta: - Azt mondta, hogy vállaljuk el a

gazdaság dinnyetáblájának az őrzését.

- Kecskére káposztát! – röhögött közbe Gergő, ám

Petyus kapkodón rendre intte a kezével s arcának mi-

mikájával egyszerre. Mire azonnal abbahagyta a ka-

maszosan torz nevetését, amiért Petyus tovább beszél-

hetett.

- Mind a nyolcunkat felvennének, bár többen is, akár

tizenöten is lehetnénk, mert el kellene vállalnunk a

környező kukoricatáblák őrzését is.

- És a csányi dinnyések? Minden évben ők termelik,

s őrzik a dinnyét.

Petyus nem engedte, hogy Tomi folytassa.

142

- Most nem jönnek. A kertész brigádjuk vállalta.

Stefanov bácsi, az öreg bulgár irányítja őket.

- Lóvé? – kezdtek el, egymás szavába vágva,

felturbózodóttan kiabálni.

- Tényleg, mennyi lesz a mani, mert ugye…

- Fejenként ötszáz forint, és szabad dinnyezabálás.

- Egy hónapra?

- Egész nyárra. – Petyus nevetve tette hozzá: - A ku-

koricatábla óriási terület. Van vagy száz hold. A köze-

pén vernénk tanyát. Képzeljétek el, bent abban az óri-

ási kukoricaszár tengerben, valóságos őserdőben egy

tanya!

- Utat vágnánk, amelyet csak mi ismernénk – kapott

bele, kétmarokkal Tomi fellelkesülten.

- A dinnyetáblában nem is lenne kunyhónk?

- Minek, ha egyszer a kukoricatábla közepén úgyis

van?

- Csaléteknek. Azt hinnék, lakik benne valaki, és…

és félnének… Mert a kunyhó magában is elriasztaná a

tolvajokat. A dinnyetábla, földkunyhó nélkül valóság-

gal vonzza a tolvajokat.

- Nekem dolgoznom kellene, de ha tényleg bejön,

én… én benne vagyok – lelkendezett Zsolt.

Arca egész nap ragyogott, a szemei csillogtak az

örömtől.

- Képzeljétek – újságolta, mert nem állhatta meg szó

nélkül tovább -, apa teljesen megváltozott! Sírt, és be-

csületszavát adta, hogy nem iszik többé.

143

- Megtudta, hogy miatta történt az egész buli?

- A rendőrségen mondták meg neki, mindenki előtt,

a ti szüleitek fülhallatára. Képzelhetitek mennyire szé-

gyellte magát! Azóta olyan, mint a kezes bárány. Na-

gyon jó a hangulat nálunk.

Örömében hátba vágta Zsolt, ugyanis ő állt hozzá a

legközelebb.

Egy ideig a közös örömtől elnémultan haladtak to-

vább. Ezt a kellemes csendet, végül is Gergő törte

meg.

- Én táborba mennék, de lemondom.

- Lemondod, hogyan? – bámult rá Hekus Tóni.

- Megdumálom a doki bácsimat. Megkérem, hogy

írjon valami… valami rosszat az orvosi papíromra.

Kiütéseim vannak, ilyesmit. Ha nem megy, mestersé-

ges gyomorrontást színlelek. Megy a hasam, hányok,

szalmonella, értitek? Meg tudok én olyan szert is,

amelytől tele lesz a testem piros pöttyökkel.

- Hogyan csinálod? – lökte oldalba Rapp Attika.

- Bekenem magam nagymamám reumakrémjével. –

Mialatt a többiek nevettek Gergő elkomorodott. - Ha-

csak nem dobtok ki a bandából, amiért annyira hisztiz-

tem a Várady tanyán

- Ne beszéljünk róla többé! – vágta rá Petyus.

- Én sem megyek nyaralni. Tatabányára jövőre is

elmehetek – jegyezte meg Attila, miután elült a nyo-

masztó érzés, amelyet Gergő iménti szavai váltottak

ki.

144

- Nem! – intette le azonnal Petyus. – Egyet kikö-

tünk: a kétheti szabadságot. Te ezalatt elmehetsz nya-

ralni, Gergő táborozni.

- A pénzt akkor is megkapnánk? – kapzsiskodott

Tomi.

- Az csak vili.

- Mi az az ötszáz forint nekik, bagó.

- Nekünk viszont, ha nem is elég egy bringára, több

mint semmi.

- És a dinnye? A szabad zabálás. Meg romantika is

lesz bőven, meglátjátok! – kapkodták ki egymás szá-

jából a szavakat, mígnem Zoli mindannyikat túlkia-

bált:

- Újabb kaland! – dörzsölgette össze öröme kifejezé-

seként a két tenyerét, a társai a szájuk szélét nyalogat-

ták, dörzsölgették kezeikkel a hasukat a dinnyére gon-

dolva.

-Miska trafikjának kifosztóit is el kellene kapnunk –

fakadt ki Zsolt.

- Ezek voltak. Hallottam, amikor bevallották – vá-

gott közbe valaki.

- Szegény Miska! Állandóan együtt érez velünk, csíp

bennünket. Nála minden olcsóbb, mint a boltban - ér-

zékenykedett tovább Zsolt.

- Csíp bennünket.

- Engem csak seriffnek hív, s mennyire jóízűn nevet.

Nem lehet megharagudni rá! – jegyezte meg Petyus.

Mintha csak erre várnának, Jancsi és Attila hirtelen

145

felkiáltott.

Éljen a seriff!

- Éljen, éljen!

Sorban hátba verték a fülét befogó, összezsugorodó

hátú társukat, majd tovább mentek.

146

Előkészületben: A dinnyecsőszök.

A seriff és bandája, az iskola befejezése után diny-

nyecsőszök lesznek. Keresetüket országkörüli utazásra

szánják. Ezen kívül vesznek egy használt kerékpárt

Péter Zsoltnak, és meg szeretnék ünnepelni Terus néni

90. születésnapját is...

Már az első napon óriási meglepetés éri őket. A pa-

takocska „kristálytiszta” vize, amelyet el akarnak kerí-

teni fürdőzés céljaira, fertőzött. Csupa kiütéses lesz a

bőrük, egyikük be is lázasodik.

Tanyájuk, a romantikus: Tarzan-ház, a gazdaság óri-

ási kukoricatáblájában lévő – valamelyik, híres em-

berhez kötődése miatt, ki nem vágható - óriásfára épí-

tett házikó, és a régebbi dinnyések „ottfelejtett” föld-

bevájt kunyhója.

Sok izgalmakkal teli kalandok után elkapnak egy

hurkost, azt a vadorzót, akire már az elmúlt tanévtől

gyanakodtak… A két dinnye tolvajnak, pedig bünte-

tésből meg kell ennie, azt a félérett dinnyét, amelyet

letéptek.

A tolvajok sem maradnak restek, még aznap éjjel tü-

zet gyújtanak a Tarzan-ház alá. Csak hosszabb csúzlis

üldözés után sikerül elzavarniuk őket…

Ugyanígy meghátrálásra kényszerítik azt a lovas ko-

csival érkező felnőtt dinnye tolvajokat is.

A Tarzan-házat egy óriási vihar letépi a fáról. A

benne lévő hat fiú életét csak a véletlen menti meg.

147

Csőszködésük közben megismerkednek Tamás bá-

csival, a bulgár származású brigádvezetővel. Ezt a szi-

gorú, ám meleglelkű, gügye rímecskékben viccelődő

öregembert, nemcsak megismerik, hanem meg is sze-

retik. Nem csoda, hogy augusztus végén nagyon nehe-

zen válnak meg tőle és a romantikusan szép, sok-sok

izgalommal teli dinnyetáblától és a környéktől.