1

Nógrádi Kovács György

Számkivetettek

Regény

2

Kép,

Borik Anna rajza.

Kiadta,

a Robinson Könyvműhely.

Szécsény

ISBN

978-963-88502-5-6

Készült,

az Ipoly-Print Nyomdaüzemében.

Szécsény, Somogyi Béla u.10.

3

Előszó

Zord társadalmi vihar söpört végig az 1950-es évek-

ben az országon, és tartott egészen 1956-ig.

A fényes szelek 1945-ben keltek lábra, ám a nyo-

mában keletkező tavaszi szivárvány tüneményes szí-

nei, hamarosan tarjagos viharfelhőkké csipkéződtek.

A falvak évszázados rendje, előbb csak málladozott,

majd kezdetét vette az elvándorlás. A kezdeti csöpögő

"népmozgalom", a személyi kultusz téves intézkedé-

sei következtében, társadalmi szinteket öltő zuhatag-

ként ömlött a városokra, leginkább Budapestre.

A falvakban, a dicsőséges földosztások után, a hata-

lom véres marka szövetkezetekbe kényszeríttette az

újonnan földhözjuttatottakat. A kisiparosokat felszá-

molták… Az így világgá menesztett mesteremberek

egy része belépett a sebtében megalakított kisipari

szövetkezetekbe, maradékát a szövetkezet elől mene-

külő parasztokkal, a munkanélkülivé vált gyerekeik-

kel együtt, a nagyipar szippantotta fel…

Nógrád megye, északkeleti részén elterülő, palóc te-

lepüléseiről, hétfőkként, kora hajnalban, külön erre a

célra összeállított munkásvonat indult Budapestre.

Ezek a munkásvonatok - eleinte egyszerű marhava-

gonokból álltak -, mire Pestre érkeztek, mint szardíni-

ásdobozokban a heringek, zsúfolásig megteltek uta-

sokkal, holott Váctól egyetlen állomáson sem állt

meg. A Nyugati pályaudvaron, álmosan és agyongyö-

4

törve potyogtak le a peronok betonjaira, ahonnét nya-

kukba véve a várost, többségükben egyenesen a mun-

kahelyükre villamosoztak, ahol mindannyian kispénzű

segédmunkásokként dolgoztak. Legtöbben egyszerű

ágyrajáróként éltek a számukra olyannyira idegen fő-

városban. A "tehetősebbek" albérlőkként, a szerencsé-

sebbek - az akkoriban létesülő, kevéske és szegénye-

sen berendezett - munkásszállásokon húzták meg ma-

gukat. Példamutatón összetartottak. Alig akadt nap,

hogy munkaidő után – sokan egy s ugyanazon mun-

kahelyen dolgoztak, ahová egymást ajánlották, vitték

be –, szabadidejükben ne találkoztak volna. Együtt

jártak moziba, az olcsóbb szórakozóhelyekre, legin-

kább a Népligetbe, vagy, ha mást nem az utcákat rót-

ták… Szombatonként, a kora délutáni órákban, a

Nyugati pályaudvarról induló munkásvonattal tértek

haza szeretteikhez. A családosok rendszeresen, a nőt-

lenek általában havonként egyszer-kétszer…

Ezeknek a fővárosba kapaszkodó, gyökér nélküli,

honvággyal teli, kisebbségi, kitaszítottsági érzésekkel

küszködő - végül így-úgy mégis magukra találó - „vá-

rosi-falusi” fiataloknak állít emléket e regény, néhány

kiragadott személy, többségükben egy-egy villanás-

nyi, igaz történetének elmesélésével…

A neveket megmásítottam. A megnevezett falut, há-

rom szomszédos településből „olvasztottam egybe”.

Ha valaki mégis a saját nevét vélné felfedezni, az csak

a véletlenek egybeesése lehet.

5

1.

.

Gyönyörű holdvilágos éjjel lett volna, ha az éj kissé

elszíneződött árnyai, fekete szárnyú, riogató, képze-

letbeli kísértetekké nem válnak a falak tövében. A

kéményen bagoly huhogott. A levegőt bőregerek da-

rabolták. A távolból kutyaugatás, korán ébredő ma-

dárpityergés hallatszott. A tetőn macska osont a ké-

ményen huhogó bagoly felé…

Ménesi Imre kisétált a nyitott gang végébe, ahol a

kiskertre nyíló farácsos kapura dőlt, és a gyönyörű

holdvilágos, korai hajnalba fúrta egyre fogyatkozó fé-

nyű szemét. A múltján merengett. A régmúlt és mégis

közelinek tűnő gyermekkor széttöredezett epizódjai:

tócsagos rétek fölött köröző gólyakelepelésként, az

oly gyakran felemlegetett katonaidő: eget átívelő szi-

várványként, a nősülés: régen illatát vesztett, hervadt

rózsácskaként, a család: a jószág, a föld: egybefolyó,

mégis, ahány, annyi darab bearanyozott mozaiklap-

ként lebegett lelki szemei előtt a világot jelentő falu

kitárulkozó rámájában. Mert, Ménesi Imre mindenre

gondolt ezen az éjjelen, amíg a felesége melléje nem

totyogott. Egyáltalán nem hallotta a lépteit, holott ala-

posan kitaposott mamuszában ugyancsak csoszogott.

- Mások, túljárva első álmukon, békésen szunyókál-

nak tovább - suttogta öregesen, zsémbeskedésbe haj-

lón -, te meg csak töprengsz, eszed magad hajnalok

hajnalán. Hagyd a fenébe már azt a rohadt tszcsét!

6

- Nézd csak! A munkásvonathoz mennek – hallgat-

tatta el a kitörésre készülő szóözönt, helyet engedve

neki maga mellett a kiskapuban. – Szabó Miska uno-

kája, Gergő is közöttük battyog.

- Nem ő veszi át az apjától a kovácsműhelyt?

- Kell is ide ezen túl kovács! – sóhajtott az öregem-

ber. – Se kovács, se suszter, se asztalos, se kőműves,

se hentes, se borbély, mert Medve Lajos cégtábláját is

levetette a tanács. Üzentek neki: holnap meg ne lássák

a falon! Ő levette, s örökre becsukta a műhelye ajtóját.

- Hol nyiratkoztok ezentúl?

- Szécsényben, a férfifodrászatban. Mert az is szö-

vetkezet már vagy micsoda! Oda is öt, vissza is öt ki-

lométer vonattal. Biciklin, mivel sok a kanyar valami-

vel több. – Lemondón legyintett. – Teljesen felborítot-

ták a falu megszokott, régi életét! Ellenkezni meg…

Puszta Pista kötötte az ebet a karóhoz: ő bizony nem

adja be az iparát! Mire a tanács a kisbíróval szedette

le a cégtábláját, rendőr jelenlétében. Műhelyét a föld-

műves-szövetkezet tojásbegyűjtőjének utalták ki. – A

fiatalok felé bökött a fejével. – Én is velük tartanék,

ha nem lennék ennyire vén.

- Azt hiszed élet az! Hétfőn éjjel felutazni Pestre.

Egész héten, azokban a büdös és zajos gyárakban

senyveszteni magukat. Szombatonként újra a vonaton

töretni a testüket-lelküket. A család itthon sínylődik,

ők meg Pesten kujtorognak.

- Nekünk is nemsokára csörömpölnek reggelenként,

7

az ebédet meg csajkákban osztogatják – torkolta le a

férje.

- Régi nóta. A Szabad Föld jósolta meg. Második

éve kínlódunk a közösben, és csajkából eszünk? Jó, jó

leszegényedtünk…

- Úgy, úgy, csak a szemünket törölhetjük ki azzal,

amit felénk vetnek. Ha nem lenne ez a nagy kert, ré-

gen felkopik az állunk!

- Nem mindannyiukat ismerem fel! – gyűrögette be-

le rövidlátó szemeit a holdvilágos hajnalhasadásba az

öregasszony. – Gergő, ő a legmagasabb, a többiek..?

- Majd meglátod! Mindjárt elibénk érnek.

A felesége tovább gukkerozta őket erősen összevont

szemeivel.

- Balogh Laci, az erdész fia.

- Négy gimnáziumot, vagy polgárit végzett, dehogy

mi a jóistenkének? – Kissé széttagolódott a hangja. –

Azt beszélik: az apja miatt megy el.

- Az apja miatt – hüledezett az öregasszony.

- Hogy elmondhassa: munkás a fia, másként kipen-

derítik az erdészettől. Huncut ember, kijátssza őket.

Jól teszi! - A feleségének segítőn - mert úgy sem

hagyja békén -, tovább kémlelte a fiatalokat: - Mellet-

te Mester Lali battyog. Az apja emlegette a múltkor,

szalmahordás közben, hogy az ő fia is itt hagyja a fa-

lut.

- Ő belépett a közösbe, a fiát meg csakúgy felzavar-

ja Pestre? - Az öregasszony a fiatalokra meresztgette a

8

szemét, mialatt elhallgatott, ám nem állhatta sokáig a

hallgatását, egyikükre bökött a fejével.

- Mészáros Henrik. Szerintem itthon is nyugodtan

eldolgozhatna a földműves-szövetkezetben.

- Ki az atyaúristent túrjon ki? Pesten valamelyik éj-

jel és nappal nyitva tartó üzletben dolgozik. - Elgon-

dolkozva tette hozzá: - Éjjel is nyitva lenne?

- Az meg: Meleg Sanyi lesz a..! – vágott közbe az

öregasszony, nem sok időt hagyva neki a meditálásra.

- A vágóhídon dolgozik. Még egy év és igazi hentes

lesz belőle. – Az öregember leszegte a fejét, és másra

terelve a szót, szinte feljajdult. – Szabó Gergő! Ezen

túl kovácsunk sem lesz. Kovácsüllő csengése nélkül

pedig olyan a falu, mintha délben nem harangozná-

nak.

- Mit csináljon, ha egyszer kuláklistára rakták az ap-

ja szegényfejét! A kovácsműhelyét bezáratták, mert

ezek nem teketóriáznak, de nem ám!

- Éppen ez az, ami bántja a csőrömet – csóválgatta a

fejét az öregember. – Cséplőgépe volt. Na és, kinek

csépelt? Nekem, meg a hozzám hasonlóknak. Hogy a

múltban én egyszerű büdös paraszt voltam, ő meg gé-

pész úr? Istenem! Én azért kaptam a részt, amiért le-

vágtam a gabonát, ő meg, amiért elcsépelte. Ezzel az

erővel valamennyi iparost rátehetnének a listára. Ő

csépelt, a lovakat patkolta, meg miegymás. Öreg

Medve meg hajat nyírt, borotvált, őt mégsem rakták

kuláklistára, meg a többieket! Jó, levették, vagy leve-

9

tették a cégtábláikat… - a többit ősi parasztösztönéből

adódón elhallgatta.

Az úton öt fiatalember ballagott az állomásra. Né-

gyen régebbi ingázók voltak. Szabó Gergely, újonnan

csatlakozott hozzájuk. Hatalmas ládát cipelt. Az apja,

vagy még a nagyapja régi katonaládája lehetett. Vál-

lán átvetve lódenkabát lógott.

Még el sem hagyta a faluját, máris honvágyat érzett.

- Pestet is meg lehet szokni – vigasztalta a leszegett

fejű fiatalembert Balogh Laci, aki azonnal felfedezte a

társa szomorúságát. – Itthon csak unatkoznál, ott mu-

lathatsz is! – nevetett, hogy lódítása, vagy Gergő fel-

vidítása miatt tette-e, nem lehetett eldönteni.

- Ha lenne miből – toldotta meg valaki.

- Én sosem unatkoztam itthon. Nappal a műhelyben

vertem a vasat, tettem ezt-azt. Esténként az állatok s

más. Miután mindennel végeztem, olvastam.

- A szállásod megvan. Munkahelyed kilencven szá-

zalékos, mert mindenképpen beviszlek hozzánk, az

Óbudai Gázgyárba. Délutánonként jampeckoskodunk.

Majd meglátod, milyen stramm nők hegyezik a faru-

kat, meg a cicijüket Pesten! – Bizzarkodón meglökte.

– Bemutatlak Lilinek is.

- A hölgyednek?

- Arca, alakja… mindene megvan. Szívesen és ko-

molyan foglalkoznék vele, akár feleségül is venném,

ha nem lenne annyira rámenős. Néha azt hiszem kis,

10

urasan mondva utcalány. A múltkor is: ölembe hajtot-

ta a fejét, és a combomra lehelt. Úgy felbuzerált, hogy

majdnem…- Nem folytathatta, mert a többiek közbe

röhögtek. Időbe telt, mire lecsendesedtek. - Hozzám

simul, csiklandoz, és ha hallanátok - ezt már nemcsak

Gergőnek, a még mindig kajánul röhögő, egymást

lökdöső társainak címezte - miket duruzsol a fülembe!

- Ennek ellenére is lehet rendes lány, mert szerintem

nem valamennyi belevaló nő ribanc, főleg, ha falusi:

ki szende, ki szabad szájú. Az a kutya, amelyik ugat,

nem biztos, hogy harap is.

Nem folytathatták, mert Mester Lali rájuk szólt:

- Lépjünk ki, mintha Horka alatt fütyült volna előbb

a vonat!

Sietve tették meg a hátralevő utat, így is, alig értek

az állomásra, a vonat máris beállt. Nagyokat szisszen-

tet, fújtatott a kis gőzmozdony. A legközelebbi mar-

havagonba másztak fel. Többen felkecmeregtek utá-

nuk. Leginkább középkorú, családos emberek voltak.

Egyikük, egészen váratlanul meglökte Gergőt.

- Te?

- Befuccsoltunk. Pesten próbálok szerencsét.

- Segítsen meg az Isten! Ráf kellett volna az új tra-

gacsom kerekére. – Gondterhelten hallgatott, vakar-

gatta a feje búbját.

- Megcsinálja apus – vágta rá Gergő ez alatt.

- Ő hol dolgozik?

- A Szécsényi Állami Gazdaságban kapott helyet.

11

- Vigyem utána? – nevetett közbe az.

- Szombat délutánonként, vagy vasárnap…

- Ha beköpik a tanácsnál?

- A tanácselnöknek is van tragacsa. Mit gondol, azt

ki vasalta be?

- Szombaton elviszem hozzá.

Azzal ki-ki a megszokott csoportjához ballagott.

Gergő lerakta a ládáját, és egyszerűen rátelepedett. A

többiek: a litkei, a tarnóci és a szakali fiatalokhoz

csatlakozva, vicceket, apró pajzán történeteket mesél-

tek egymásnak, mialatt ő, hol a gondolataiba mélyül-

ten, hol a többieket hallgatón, némán ücsörgött a he-

lyén. Néha az illedelem kedvéért, ő is eleresztette a

hangját, az arcán viszont csak akkora mosoly terült

szét, amely valamennyi viccfaragónak kijárt…

Gál Lili - Pőstényben lakott - Szécsényben cihelő-

dött fel a vagonúkba. Laci, ezt megelőzőn feléje inte-

getett az ajtóból, és segített neki a felszállásban.

A középmagas, szőke, kissé molett lány szemei, na-

gyoknak és csillogóaknak, dús ajkai érzékien duzzad-

taknak tűntek Gergőnek, mialatt az melléje érve, vi-

dáman és magabiztosan nyújtotta feléje a kezét.

- Maga az új fiú? Jó reggelttel, vagy inkább jó éj-

szakával köszöntsem, ugyanis nemsokára alszik itt

mindenki. – Elülső fogai nyálasan fénylettek az alig

pislákoló lámpa fényében.

- Honnét tudta, hogy én vagyok az? – ámuldozott

Gergő lábat váltva, mert, amint illet, állva fogadta a

12

lány üdvözlését.

- A legmagasabb. A legszélesebb vállú. Erős ki-

domborodó mellű - megsimogatta -, szögletes arc! -

Még mindig hangosan nevetett. - Csinos... Egyébként

is, csak maga az új, ezeket a jampeceket mind isme-

rem. Főleg, ezt e? - Laci arcába csípett. Utána elkapta

a kezét, és magával húzta a közeli padra.

Miután odébb mentek, Gergő visszaült a ládájára.

Hátát a marhavagon oldalának vetette, és körülnézett.

Középen vaskályhát, körülötte a padlóhoz rögzített

védő vasrácsot, a padlón szeneskannát és szétszóró-

dott széndarabokat látott. Fölötte, a mennyezetre

akasztva petróleumos viharlámpa pislákolt, teljes sö-

tétben hagyva a vagonvégeket. A vagon oldalai mellé,

meg a középen lévő szabad helyekre helyezett fapad-

okon, a térdükre támaszkodó emberek ültek. Ki-ki a

szomszédjával, vagy a szemben ülővel beszélgetett…

Gergőnek a jövőjén járt az esze. A múltját ismerte,

szépen elrendezte, de a jövőjét annyira kifürkészhetet-

lennek vélte, mint az éjszakai csillagos égboltot. Éle-

tének eddigi monoton menete, amelyben éppen az a

folyamatos csordogálás tűnt a legszebbnek, kizökkent

a helyéről. Mindenképpen új szakasz következik, ami

amennyire izgalomba hozta, annyira megrémisztette,

hogy nem is fürkészte tovább jövőjének beláthatatlan

girbegörbe útjait, behunyta a szemét és alvást színlelt.

Körülötte ülő fiatalok egy ideig még beszélgettek,

húzták, ugratták egymást, ám a vonat monoton zaka-

13

tolása, a kialvatlan éjjel, meg az a misztikus sötétség,

amely körülvette őket, lassan-lassan szinte valameny-

nyiüket álomba ringatta. A kerekek egyhangú zakato-

lása, a fülsértőn nyikorgó-csikorgó fékezés az állomá-

sok előtt, zökkenés megálláskor, hangos rándulás in-

duláskor, az ósdi kocsifalak kilengése - Gergő néha

úgy érezte, mintha nem a vonaton, hanem óriási ska-

tulyában ülne, amely bármelyik pillanatban összedől-

het -, a horkolás, az elfojtott sóhajok, az egybefolyó

hangos beszédmoraj, az újabb morcos arcú felszállók

lökdösődése, úgy megtelt a vagonjuk Vácig - igaz

utána nem is állt meg többé a vonat sehol -, hogy talán

egyetlen embert sem lehetett volna bepréselni közé-

jük… nem valóság, nem borzadály, hanem óriási lel-

ki-testi küzdelem az álom és az ébrenlét határán.

Gergő csendes, de leküzdhetetlen szendergése köz-

ben, titokban Lacit és Lilit leste: miként bújnak össze,

hogyan fogdossa, csiklandozza a lány Lacit… Nem

sokáig nézhette őket, mert már a padok között is áll-

tak, akik teljesen eltakarták őket a szeme elől…

Valósággal felsóhajtott, mire a vonat, háromórai za-

katolás után, nagyot zökkenve végleg megállt a Nyu-

gati pályaudvaron, és ő felegyenesedhetett, megmoz-

gathatta megmerevedett izmait, leugorhatott a betonra,

és elindulhatott társai után a peronon.

Laci, Lilivel az oldalán, közvetlenül előtte ment.

- Sokat késtünk! Sietnem kell a gyárba! - fordult vá-

ratlanul Laci Gergőhöz. - Nem mehetek el veled a

14

Vendel utcába. Odatalálsz?

Gergő zavartan vonogatta a vállát és a fejét.

- Ott van a megálló! – Megmutatta. – Felszállsz a

legelső, mindegy melyik: 4-es, 6-os vagy 66-os villa-

mosra, és elmész az Üllői útig. A kalauz valamennyi

megálló nevét bemondja. Ott leszállsz és átmész a jár-

dára, majd bekanyarodsz az Üllői útra, ahol átballagsz

a zebrán a túloldalra! Mész, mész, közben az utcatáb-

lákat figyeled a sarkokon… A cím nálad van. Négy-

emeletes ház. Harmadik az Üllői útról balra. – A kezét

nyújtotta. – Kábé négy órára érek haza.

Lili eddig hallgatott, most elköszönt. Nagyon álmos

lehetett, alig látott. Előbbi jókedve, lapos pislogások-

ká szelídült.

- Remélem, találkozunk még? – kínosan rákacsin-

tott, és maga után húzva Lacit odébb vánszorgott.

Gergő, kint a járda szélén megállt. Ládáját az asz-

faltra rakta, fél lábával rálépett, és körülbámult.

Orbán Veronka néni jutott eszébe: - Amikor kilép-

tem azokon az istenverte nagy kapukon - mesélte a

műhelyük előtt, Pestről hazatérve, erősen foghíjas szá-

jából nyál fröcsögött, ráncai harmonikáztak az arcán -,

még szívverésen is elállt. Összecsaptam a két keze-

met, és felsírtam. Köröskörül óriási házak. Villamos

erre, villamos arra! Buszok, autók egymás hátán, és az

a rengeteg ember, akár a búcsúban. Úgy nyüzsögtek

körülöttem, mint a hangyák. Te jó Isten! Hogyan talá-

lok el a lányomhoz! - Nevette ki utólag önmagát.

15

Legszívesebben visszafordult volna… Agyában a

honvágy és az ernyedt elkeseredése összekeveredtek

azokkal az új benyomásokkal, amelyek ezekben a pil-

lanatokban érték. Jó természetének köszönhetőn,

gyorsan túltéve magát mindenen, újra kezébe vette a

ládáját, és megadta magát szomorú sorsának. A villa-

mosmegálló felé áradó embertömeg után indult, és

szállt fel az elsőként beérkező villamosra. Életében

először járt Pesten, ült villamoson, mégis aránylag

könnyedén eljutott az Üllői útra, onnan tovább a Ven-

del utcába. Messziről lerítt róla, hogy falusi: esetlenül

mozgott, nem ment be a villamos bensőjébe, ládáját a

peronon letette és ráült. Az utcán, mivel szinte állan-

dóan a házszámtáblákat leste, s meg-megbámulta a ki-

rakatokat is, minduntalan a járókelőkbe botlott. Ilyen-

kor elnézést kért, aki pedig nagyon ránézett, annak

köszönt. Furcsa viselkedése, kezében tartott hatalmas

ládája, válláról lelógó lódenkabátja és a feltűnően erős

testalkata, csinos arca miatt egyre többen megbámul-

ták, amiért a végén alig győzött köszöntgetni.

A Vendel utcában, a megadott házban, fent a negye-

dik emeleten az ajtót leendő háziasszonya nyitotta ki.

- Maga az! – fogadta kétes ízűn, miközben alaposan

végigmérte két, nagy, buja szemgolyóival. - Vártam,

bár őszintén megmondom: jobban örültem volna -

somolygott rá kétértelműen -, ha egyelőre nem jön.

Gergőt, mintha mellbe csapták volna, akaratlanul

visszalépett. A leendő háziasszonya majdnem felkaca-

16

gott:

- Ne ijedjen meg, találtam megoldást! Tegnap járt itt

a tömbbizalmi. Nem baj, ha nem tudja mi-ki az, majd

megismeri! Szóval sokallta a lakóimat, végül kikötöt-

te, hogy többen nem lakhatnak ebben a helyiségben,

ezért magát az én szobámban helyezem el! – Bizal-

maskodón, kissé kacéran nézte az igen jóvágású, ma-

gas, erős fiatalembert. – Nem velem, csak nálam!

Gergő csak most nézte meg jobban: a magas, a kar-

csú nőt. Erősen mindennaposnak: se nem csúnyának,

se nem szépnek vélte. Kora éppen úgy lehetett húszon

valamennyi, mint negyvenéves. Azt, hogy özvegy,

férje a háborúban halt meg, Lacitól már hallotta.

- Jöjjön! – húzta beljebb, kölcsönös szemlélődés

után az ajtóból. – Bemutatom a társainak! Napközben

velük lakik, csak éjjelre költözhet be hozzám! Ágya

közvetlenül a nyitott ajtó mellett lesz – jegyezte meg

álszenten, erkölcsösnek mutatkozón, nem minden cél-

zás nélkül, az esetleges, a vélt gyanúsítgatásokat elhá-

rítón, miközben maga elé engedte, és beterelte a va-

lamikori kis cselédszobába.

A kétszobás lakás nagyobbik helyiségében a házi-

asszony, kisebbikben az ágyrajárók laktak. Három

ágy, három ágyrajáró. Ő a földön kapott volna helyet

egy matracon, amelyet nappal egyszerűen betoltak

volna az egyik ágy alá.

Laci kivételével, szokástól eltérőn, most mindnyájan

otthon tartózkodtak.

17

- Ő, Fogas János – mutatta be a háziasszonya. – Se-

gédmunkás a kőműveseknél - felnevetett -, civilben

pincér. Ez a fiatalember pedig…

- Nem folytathatta, mert a kérdéses idős ember fel-

ugrott, és murisan vigyázba vágta magát:

- Ernszt Boldizsár, ószeres, szolgálatára!

- Jelenleg raktáros. Hol is Boldi bácsi?

- A Cukrászati Alapanyagellátó, Mérleg utcai Mar-

garin raktárában, kérem alássan!

Viccelt-e, vagy ez volt a szavajárása, Gergő nem

dönthette el. Sorban kezet fogott velük, bemutatko-

zott, majd úgy, amint előbb a villamoson, megint a

padlóra helyezett ládájára ült.

- Maga tényleg kovács? – kérdezte meg a háziasz-

szonya a vaságynak dőlve, az előbbinél kiadósabb s

harapósabb szemlélődése közepette.

- Apám műhelyében tanultam meg a szakmát. Az ő

kezei alatt szabadultam is fel.

- Ami azt illeti, meglátszik magán. Magas és erős fi-

atalember.

A pincér melléje lépett, és a hátára vert.

- Olyan erős, mint a bivaly.

- Derék fiatalember. – Az ószeres a fiatalasszonyra

kacsintott. – Erős, csinos férfi, biztosan megfordulnak

utána a nők. Igaz, Pannika?

A háziasszony sokat sejtetőn pislogott, de nem adott

választ, mire az ószeres, most már csak azért is tovább

fokozta a vaskos kajánsággal átitatódott csiklandós té-

18

mát.

- Igennel vagy nemmel válaszoljon, Pannika! Tet-

szik, nem? Elvégre maga itt a nő!

- Zavarba akar hozni? – szégyenkezőn felállt. – El-

megyek bevásárolni. A lakbér annyi, mint a többieké:

havi nyolcvan forint. Lacitól megüzentem, biztosan

megmondta. Ágyat, ágyneműt én adok, viszont a mo-

sásért külön tíz forintot felszámolok. Villany ugyan-

ennyi lesz, tehát száz forintot kapok havonta. A többit

később beszéljük meg!

Miután Gergő rábólintott, kiment.

Alig tűnt el, a pincér máris Gergőhöz fordult:

- Úgy bizony, fiam: első pincér voltam a régi jó vi-

lágban. Ulrich és társa, jelenleg Magyar csárda a Már-

tírok útján. Ez a rohadt államosítás csapott földhöz.

Az elvtársurak! – mutogatott felfelé.

Az ószeres, miután a társa elhallgatott, eddig ráme-

resztett szemekkel figyelt, Gergőre bökött az ujjával.

Jól ismertem. Aprópénzcsörrentő-táska, fehér kabát,

fekete csokornyakkendő… Micsoda fasírozottat süt

még manapság is! Mert a régi pincéreknek egy kicsit a

szakácsmesterséghez is érteniük kellett.

- Valamennyi szakmába vágó dologhoz, nem úgy,

mint manapság! Most - az egyébként is elnyűtt hang-

jába csupa keserűség vegyült - segédmunkás vagyok a

kőművesek mellett. Maltert cígelek, uram! Ötvenöt

éves koromra, pincérképesítéssel a zsebemben.

- Nekem boltom volt, de mivel sváb vagyok, egyik

19

napról a másikra lehúzatták velem a rolót ezek a sen-

kiháziak! Most egyszerű, átlátszó üvegecskeként ten-

getem az életemet Istenke lámpácskájában. Sokat ci-

pekedek, viszont annyit ehetek, amennyi belém fér,

ráadásul ingyen! Ez is valami, nem? Az ilyen rohadt

világban mindennek örülnie kell a magamfajta halan-

dónak, s ha kitelepítettek volna, mint sokunkat?

Olyan mozdulatokkal tárta szét a két kezét, mint va-

lamikor a boltjában: tessék választani, uram!

- Az élet, kedves fiam - merengett tovább a pincér,

váratlan pálfordulást adva a beszélgetésüknek -, mint

egy nagy könyv. Az ostobák gyorsan átlapozzák, az

okosok viszont megfontoltan böngészik, mert tudják,

hogy csak egyetlenegyszer olvashatják el. Mi az előb-

biek közé tartozunk. Nemcsak átlapoztuk, össze is

csaptuk. – Magára mutatott. – Se rendes s hozzám illő

állásom, se lakásom nincs, ugyanis a házamat, szép

családi házam volt Vecsésen, államosították. Mi jutott

nekem öregségemre: ez a vaságy más házában. Ő - a

társára mutatott - ugyanolyan cipőben jár: se rendes

állása, se lakása, se családja nincs. Nem nősült meg.

Az én feleségem és egyetlen gyerekem a háború alatt

halt meg, ezért jelenleg egy cipőben járunk. Mi vár

ránk? A szegényház. Nem mi vagyunk a hibásak, ez

az eszeveszett rendszer…

A továbbiakban már csak egymással beszélgettek,

ezért Gergő felállt.

Kinézek az udvarra.

20

- Menj tovább, egészen ki az Üllői útra, és nézelődj!

Nem baj, hogy tegezünk? – bizalmaskodott a pincér.

- Ha fiatalon is, amint előbb mondta: én is ugyanab-

ban a cipőben járok, mint maguk.

- Sorstársak vagyunk. Hány éves is vagy? – érdek-

lődött az ószeres.

- Huszonhárom.

- Ha én még egyszer annyi éves lehetnék! – sóhaj-

tott fel a pincér. – Bár – tette hozzá gyorsan -, nem tu-

dom, mire vinném a mai világban.

Gergő elindult. Nagyon nyomta ennek a két szeren-

csétlen embernek a sorsa. A hely, a lakás… semmi

sem tetszett neki. Leginkább akkor ámult el, amikor

kint a függőfolyosó vaskorlátjának dőlve, lenézett a

mélység alján lévő, betonlapokkal kirakott udvarra.

Mint egy régi, kiadós s mély, urasági kút a marhale-

gelőn!

Akaratlanul összerázkódott az alatta tátongó mély-

ségtől. Gyermekkorában a legmagasabb jegenyefa

csúcsára is felmászott egy-egy varjúfészekért. De az a

kilátás, meg ez! Víztócsás rétek felett lebegő, kelepelő

gólya párok. Halastóba torkolló kis erecske ezüstösen

csillogó pántlikája. Óriási fűzfák, távoli falucskák ap-

ró házainak pirosló cseréptetői… Orrát lecsószag és

lekozmult tejbűz csapta meg. A nyitott ajtókból e-

dénycsörgést hallott, s eltorzult kiabálás hangfoszlá-

nyait. Az alatta lévő függőfolyosón nagytáskás postás

járt. Lent az udvaron a házmester szemetesvödrökkel

21

zörgött… Kifejezetten börtönben érezte magát. Ahány

ajtó, annyi cella, ahány lakó, annyi fogoly… Mind-

ezek és az alatta tátongó mélység valósággal felbor-

zolta feszengő idegrendszerét.

Ő sohasem tudna itt véglegesen letelepedni! Nincs

szöcskeciripelés, madárdal, kakaskukorékolás, déli

harangszó, kutyacsaholás, tehénbőgés, disznóröfögés,

békakuruttyolás.., semmi! Ide még a nap sem süt be

igazán! Még dél sincs, és lent máris, vagy még mindig

égnek a villanyok? Lehet, hogy egész nap égnek?

- Nem, ez nem élet!

Mi lenne, ha újra kitörne a háború, amelyről olyan

sokat beszélnek mostanában, vagy netán földrengés

rázná meg a várost?

Megint összerázkódott, majd felegyenesedett, és el-

indult a lépcsőház felé. Komótosan lesétált az utcára.

A Vendel utcából kiballagott az Üllői útra. Olyan

mozdulatokkal sétált, nézelődött, mintha álmodna.

Mindahhoz, amit lát, ami zajlik körülötte neki az égvi-

lágon semmi köze sem lenne. A járó-kelők, álomem-

berek. A kirakatok csillogása, meg a többi, rémkép.

Egyetlen vigasza a gyors felébredés lenne. Léptei,

üres folyosók messze visszhangzó üvegkoppanásai-

ként hangzottak. Megszűnt: a villamosok csörgése, a

teherautók, az autóbuszok, a taxik motorzúgása, a lár-

ma, a moraj.., csak képzeletbeli, andalító tücsökhege-

dülés és távoli békabrekegés létezett tótágast álló kép-

zeletében.

22

Az Üllői út és a körút sarkán lévő Valéria sörözőben

megebédelt. Paradicsomlevest és túrós csuszát evett,

mert ezt látta a krétával teleírt táblán a legolcsóbbnak.

Kevés pénzzel kelt útra, nagyon spórolnia kellett.

Miután megebédelt lesétált a Duna-partra. Most lát-

ta életében először szemtől szembe, ezt a hatalmas fo-

lyót, amelyet a borzongás és az őszinte csodálat hatá-

rán ámuldozva, önkéntelen az Ipolyhoz hasonlított:

Óh Istenem, micsoda különbség! Megbámulta a Gel-

lért-hegyet és a Várat, közben leült az egyik padra,

ahol nemsokára elszunnyadt. Annyi benyomás, él-

mény érte e háromnegyed nap alatt, hogy sehogyan

sem gyömöszölhette bele agyának a mély megrettené-

sétől amúgy is erősen összeszűkült bugyrába. Az él-

mények előbb sorban összetolultak, majd, mint rosz-

szul letörölt iskolatábla, egyenként elmaszatolódtak…

Még sétált egy ideig, nézelődött, gyűjtögette az új

információkat, majd csalódottsággal telített néma dac-

cal visszaballagott a Vendel utcába.

A pincért, mivel ezen a héten délutános műszakban

dolgozott, már nem találta otthon. Az ószeres az ágya

szélén ült, a háziasszonyukkal beszélgetett, aki, ami-

kor belépett, kettészakítva eddigi beszélgetésük fona-

lát, hirtelen hozzáfordult:

- Ugye egymás között Gergőnek nevezik, fiatalem-

ber?

- Szabó Gergely vagyok. A falumban mindenki

Gergőnek hívott.

23

- Mi is szólíthatjuk így?

- Persze.

- Nos, akkor idefigyeljen, Gergőke! Bejelentőlapot a

postán - az Üllői úton jobbra, nem messzire innen -

vehet. Ideiglenes bejelentőlapot vegyen! Kitölti, én

aláírom. Innen a házbizalmihoz viszi. Házunk melletti

utca, második épület, földszint, 5-ös ajtó. Ő bejegyzi

az adatait a lakónyilvántartó-könyvbe. Utána a tömb-

bizalmi következik, meg a rendőrség…

- Majd én elmagyarázom neki, hol s hogyan jut el

ezekre a helyekre, sőt el is mehetek vele mind a há-

rom helyre! – ajánlkozott készségesen az ószeres,

amelyet Gergő hálás tekintetével nyugtázott.

- Ja, és még egyet! - szólt közbe a háziasszonya,

mintha csak úgy mellékesen jegyezné meg: - A lak-

bért előre kérem!

Gergő a belső zsebébe nyúlt. Egy otthon, előkészí-

tett -, úgy látszott Laci megmondta, mennyit kell majd

előre fizetnie -, begyűrt százast húzott elő, és a házi-

asszonya kezébe nyomta.

- Húsjegyet a Mester utcában, a tanács kirendeltsé-

gén válthat - folytatta, mialatt gondosan zsebébe dugta

a pénzt.

- Villamosbérletet pedig – nevetett közbe az ószeres

– a kalauznál! Á, hét forint, bár egy ötösért is kap-

hatsz, ám azzal csak ugyanazon a vonalon tujázhatsz.

Egyébként a Mester utcába is elmegy veled valame-

lyikünk.

24

Nem folytathatták, mert megérkezett Laci.

- Baj van, pajtás! – fordult azonnal Gergőhöz. – Az

Óbudai Gázgyárat szanálják. A mai naptól létszámzár-

latot rendeltek el. Egy-két éven belül mindenkit elkül-

denek. Engem máris áthelyeztek: Weiss-Manfréd,

Csepel…

- Bocsánat: Rákosi Mátyás Művek - cinikuskodott

az ószeres, majd nyomban rá Gergőhöz fordult: -

Menj el a Józsefvárosi pályaudvari Fatelepre. Azonnal

felvesznek a fűrészgép mellé. Nehéz meló, viszont,

amint elnézlek vígan elbírod. Jól megfizetik. Királyt,

a telepvezetőt keresd! Régi, jó haverom, volt üzlettár-

sam. Hivatkozz rám!

A háziasszony hirtelen felállt.

- Beszélgessenek, én elmegyek! Tíz órakor, legké-

sőbb éjfélkor záróra, Gergőke! - Menet közben kajá-

nul Lacihoz fordult: - Az ajtót éjjel, nehogy rosszra

gondoljanak, természetesen nyitva hagyjuk.

Laci nem tudta, miről van szó, ezért szemöldökét

vonogatva bámulta. Meg is kérdezte volna, ha nem

megy ki, így Gergő mesélte el neki, hogy az ő szobá-

jában alszik éjjelenként.

Mihelyt becsukódott mögötte az ajtó, az ószeres

utána bökött a szemével.

- Csak egyszer lehetnék kocsirúd, ő a szín, ahová

betolnak. – azt, hogy mit csinálna ott erős cuppogásá-

val jelezte.

- Hallod az öreget - kacsintott Laci Gergőre -, mint-

25

ha mást is tudna, mint pisilni a kocsirúdjával.

- Ne vegyetek komolyan – jegyezte meg az. – Öreg

kocsi szúvas rúdja! – Lemondón legyintett. – Csak a

szám jár, az is minek! – Felállt, és Lacira kacsintott. –

Lemegyek a talponállóba. Tütü kell nekem, gyerekek,

nem kocsiszín!

Laci is felállt. Eddig az ágya szélén ült.

- Gyere, elmegyünk moziba! - Látva annak vonako-

dását, gyorsan hozzátette: - A legolcsóbb helyre vál-

tunk jegyet.

26

2.

Gajda Márkus, idegesen pakolta be fehérneműjét a

bőröndjébe. Jelenléte furcsa légkört árasztott. Zita a

révkörébe kerülten, megrökönyödötten leste.

- Te… te, tényleg elmész? – fakadt ki végül is.

Mintha vissza akarná tartani, gyengéden megfogta a

férje mezét, ám ő durván eltolta magától.

- Elegem van belőled és a rokonságodból, meg…

meg - kapkodón gyömöszölte az ingét, mialatt szinte

felordított -, mindenkiből!

- Senkit sem neveztél meg névszerint, mégis nagyon

sok embert felsoroltál – korholta látszólagos nyuga-

lommal a felesége. – Hogy a rokonságommal mi a ba-

jod, az a te dolgod, ami viszont saját személyemet il-

leti…

- Sohasem szerettél – kiáltott közbe a férje. – Az a

hidegség: behunyott szemek, merev fapofa, már-már

frigidség, ha szeretkeztünk! – Akaratlanul összeráz-

kódott. – Köszönöm szépen, nem kérek többé belőle!

Zita a kis szobai asztalig hátrált. Mihelyt elérte a

szélét ráült.

- Szerettelek…

- A szeretet és a szerelem két különböző fogalom -

intette le hevesen a férfi.

- A szerelem nagydolog. A nagydolgokat pedig,

nem lehet holmi emberi ésszel elkenni, szétmázolni…

Több mint őt évig éltünk együtt, mégis csak kerülget-

27

tük, keretbe raktuk, és beüvegeztük a problémáinkat.

Most váratlanul elővetted, leakasztottad, és hirtelen az

orrom alá dörzsölted. Mindezt miért? Mert holtfárad-

tan tértem haza. Se zuhany, semmi. Az ágyba zuhan-

tam, ahová téged nem engedtelek magam mellé. Vagy

mondjam ki a nyers igazságot? Hiába maceráltál,

nyűgösködtél, később fenyegetőztél, nem voltam haj-

landó alád feküdni az este? Te dühbe gurultál, mire én

kimondtam azt, amit évektől tudunk. Ennyi, csak eny-

nyi történt! Te felkaptad a vizet, és most pakolsz!

A férje bevágta a jobb kezében lévő köntösét a bő-

röndjébe. Másik kezében törülközőt tartott, azt rázta

mialatt hevesen közelebb lépett a feleségéhez.

- Felültél. Arcod eltorzult, groteszkül, kerek perec a

pofámba vágtad, hogy nem szeretsz. Sohasem voltál

szerelmes belém. – Törülközőjét a markába gyűrte, és

tovább rázta. – Ezt, miért csak most, ötévi házasság

után köpted a szemembe?

Zita nem válaszolt. Lehajtotta a fejét és hallgatott.

- Minden egyes este - dühöngött tovább a férje ez

alatt -, majdnem valamennyi reggel, ha én nem, te

kezdeményezted a szeretkezést… - Zita még mindig

nem szólalt meg, ezért ismét ráordított: - Miért?

- Néha egyenesen vágyódtam utánad - még mindig

nem nézett a férjére -, ámde, ha ott vagy mellettem:

tested, szád… mindenünk egymásba tapadva.., állan-

dóan úgy érzem magamat, mintha egyedül lennék,

egyes-egyedül én feküdnék az ágyban. Eddig így is jó

28

volt, most miért baj..? Szerintem: történt, ami történt,

mondtam, amit mondtam, minden ugyanúgy marad-

hatna, amint eddig volt.

- Csak nem azt akarod, hogy ezek után is veled él-

jek? – fújódott fel jókora varangyos békaként a férje.

Szemében a megalázott férfiak dühe vicsorgott.

Zita felegyenesedett, és a férje mellé lépett.

- Igaz, ami igaz: tényleg nem vagyok, sosem voltam

szerelmes beléd.

Apró vállrándítások közepette a legközelebbi fotel-

hoz tipegett és bele vetette magát.

A férje visszament a bőröndjéhez, beledobta a törül-

közőjét, s rendkívül idegesen ráhajtotta a tetejét.

- Mégis, ennek ellenére is hozzám jöttél feleségül.

A bőrönd dugig megtelt. Hiába nyomta sehogyan

sem ért össze. Végül ráült, és a combja alá nyúlva,

sorban bekattintgatta a zárakat.

- Az a legszörnyűbb - válaszolta ez alatt Zita -, hogy

csak az esküvőnk után jöttem rá. - Márkus közbe akart

szólni, Zita azonban kapkodón felemelte a hangját. -

Ennek ellenére végig hűséges maradtam hozzád.

- Ahhoz képest, amit ígértél, tényleg mindig ponto-

san érkeztél – vágott bele a férje kétértelműen.

- Nem csatoltam az anyakönyvezető előtt kimondott

igenhez belső fenntartásokat – folytatta az asszony,

mit sem adva a férje előbbi közbeszólására. – Önként

adtam oda a testemet, ha eközben a lelkem végig há-

borgott. A belső tusámból, amelyet önmagammal vív-

29

tam, veled semmit, pontosabban alig érzékeltettem

egy csipetnyit. Egyedül én szenvedtem miatta, amit

kizárólag az én személyes, úgyis mondhatnám: benső

ügyemnek véltem. Sokak szerint, átlagon felüli szép

nő vagyok, az alkatom sem mindennapi, ezért számta-

lanszor megcsalhattalak volna. Rengeteg férfi és alka-

lom adódott, de mennyi, én mégis hűséges maradtam

hozzád! Te voltál az életemben az első és egyetlen

férfi. – Zavartan játszott az ujjaival. – Ha ezek tudatá-

ban képes lennél együtt élni velem, maradj! Ígérem:

továbbra is hűséges leszek hozzád!

- Mindaddig, amíg nem akad valaki más a horgodra,

amely állandóan ki van vetve. Eddig nem, ezután még

úgysem szeretsz belém! Másik férfira vársz. Igaz?

- Eszem ágában sincs, viszont, mondd Márkus: te

szerettél valaha?

- Ha annyira tudni akarod, máig szeretlek.

- Azt hittem csak azért vettél el, mivel fiatal, szép és

káderlány vagyok. Mert egy deklasszált jegyző iva-

déknak, akinek az apját elzavartak a falujából, a gye-

reke, hogyan s mint közénk keveredett, kapóra jött.

Sőt még manapság is, ajándék egy munkásmozgalmi

múltú káderlány, aki ráadásul szép is.

Szép, fehér arcára gúnyos mosoly buggyant, szemé-

ben kétes fények gyűltek. Újra felállt, a férjéhez tipe-

gett, de azonnal vissza is ment a helyére.

- Nélkülem, ma nem vagy újságíró.

- Újra megnyitod a régi számlákat? Zsarolással a-

30

karsz visszatartani? – gúnyolódott erősen csípősen. –

Egyébként, ezért a bizonyos munkásmozgalmi múlta-

dért szép végkielégítést kaptál. Huszonnégy éves lé-

tedre, főmunkatárs vagy egy országos vezetőpárt napi-

lapjánál. Veled szemben én kis újságírócska egy még

kisebb üzemi híradócskánál.

Bőröndjét a mellette álló fotelba dobta, s ráült. Ösz-

szevonta a szemöldökét, ujjaival hadonászva folytatta:

- Előjogot kaptál olyasmiért, amihez neked semmi

közöd. – Ujjait legyezőszerűen szétnyitotta, olyan

mozdulatokat írt le velük, mintha a további szavait a

felesége fejéhez verdesné. – Más tollával ékeskedsz?

- Azon kívül, hogy ízig-vérig munkáscsaládban nőt-

tem fel.., a légkör, az elvhűség, amelyet már az anya-

tejjel magamba szívtam: az elégedetlenséget, a láza-

dást a múlt rendszer ellen, pici koromtól belém táplál-

ták. – Szavai izzottak, nagy kék szemei fénylettek. –

Sohasem említettem neked eddig, most elmondom:

Amíg ti karácsonyesténként: Mennyből az angyalt

énekeltétek, mi az Internacionálét. Éheztünk, hetekig

fűtetlen szobában fagyoskodtunk a testvéreimmel. A

villanyunkat kikapcsolták, gyertyafény mellett vakos-

kodva tanultunk, szenvedtük végig az estéinket.

Apám, anyám a börtönben kuksolt, pénzünk semmi, a

tulaj szánalomból tűrt meg bennünket a házában. Ke-

gyelemkenyéren éltünk. Ha a szüleim nem a börtön-

ben ültek, éjjelenként, velük együtt, egészen kicsiként,

a Szálasi-rendszer megdöntésére felszólító plakátokat

31

ragasztgattunk a falakra, meszeltük le a horogkeresz-

teket, háborúellenes jelszavakat írtunk a járdákra, a fa-

lakra, a kapukra. Tüntetéseken vettem részt. Egyik

esetben elkaptak. Gyereklétemre két hétig, de micsoda

körülmények között, vizsgálati fogságban tartottak.

Ha nem vagyok lánygyerek, évekre elítélnek. Így be-

érték azzal, hogy bedugtak az Irgalmas Nővérek egyik

gyerekotthonába, ahonnét természetesen hazaszöktem,

és tovább dolgoztam a földalatti mozgalomban.

Váratlanul felugrott, és a férjéhez futott.

- Ne menj el! - rimánkodott. - Kezdjünk mindent

elölről!

A férje a fejét rázta.

- Tévedtünk. - Élesen szembefordult Zitával - Vége!

- A tévedés csakúgy benne van a pakliban, mint az

ász. Gyűrjük le a válságot. Rajtunk, egyedül rajtunk

múlik!

- Ez több mint válság.

- Ha engem nem, a gyerekünket nézd, Gáborkát!

- Akit anyádék nevelnek? Mi itt a Kecskeméti utcá-

ban, ő a világ végén a nagyszüleinél!

- Angyalföld nem a világ vége! Nem régen fejeztem

be az egyetemet. A mozgalomról nem is beszélve. Te

is elfoglalt ember vagy. Örülj, hogy kisegítenek ben-

nünket. Egyébként ünnepenként mindig hazahozzuk.

- Inkább mi látogattunk el hozzájuk.

- A szüleimhez mentünk, a fiunkhoz!

- Este meg színházba, operába, hogy a saját kevtelé-

32

sednek élj, mert én, ha nem tudtad, utálom az operát.

- Ez még nem bűn. – Mint, aki cselhez folyamodik,

elővéve női báját, sikkesen forgolódott a férje körül. –

Ilyen nőt úgysem kapsz! – Nagy szemei kacéran, mo-

solya kihívón csillogott, hangsúlya buján s felkínálko-

zón csilingelt.

Fekete Zita, dús, koromfekete haja természetes szí-

nében csillogott. Szép ívelésű szemöldöke alatt, két

élénken villogó, erősen árnyalt zöldeskék szem ra-

gyogott. Orra kicsi és egyenes, ajka kifejezetten finom

vágású, teste: az igen karcsú, és a teltkarcsú közötti

átmenet, csípői szélesek, mellei hegyesek, dereka vé-

kony volt. Hódító tüneményként állt a férje előtt, aki

úgy tett, mintha semmit sem venne észre abból, amit a

felesége az előbb tálcán eléje helyezett. Bőröndjét el-

szántan a kezébe kapta és az ajtó felé lódult.

- Ha megveszek érted, ha… - ellenségesen vissza-

fordult. - Szóval nem kellesz többé, mert jegyezd

meg: engem csak egyszer lehet vérig megalázni!

- Rendben van! – csattant fel, szinte robbanásként az

asszony indulatoktól fortyogó hangja, szemében ter-

mészetesen felfokozott gyűlölet kapott lángra, most

nem gyöngéd, hódítani akaró feleségként állt a férje

előtt, mint ezt megelőzőn, vadidegenként villogott a

szeme s a hangja. - Viszont még ma kijelentkezel, és

ide többé nem teszed be a lábadat!

- A konyhaasztalon van a kijelentkező szelvényen.

Írd alá!

33

Zita a konyhába rohant, olvasatlanul aláfirkantotta.

Visszasietett a szobába, és indulatosan a férje fejéhez

vágta, aki lebegése közben kapta el. Kissé összegyű-

rődött. Kisimogatta, és szépen eltette.

- Legalább - izzott tovább az asszony hirtelen fogant

feltupírozott haragja, egyre magasabban lobogó gyű-

löletétől fűtve -, nem kell lemosnom magamról estén-

ként, elalvás előtt azt a mocskos ragacsot, amellyel

összevissza kentél, és reggelenként sem futkosok öl-

tözködésemet megelőzőn a fürdőszobába.

Márkus cinikusan összehúzta az ajkát, miközben

visszalesett a feleségére.

- Lám csak kibújt a szeg a zsákból.

- Te kényszeríttettél rá.

- Előbb még arra kértél, hogy maradjak.

- Most viszont követelem: takarodj innét! – sziszeg-

te, hirtelen fogant indulataitól fulladozón. Egy ideig

farkas szemet nézett a férjével, azután hirtelen meg-

fordult, visszarohant a konyhába, azon át a társbérlő-

jéhez, ahol egyetlen mukkot sem szólva a legközeleb-

bi székre rogyott, és hangosan felzokogott.

Bodócs Gizella, Szabó Gergely első unokatestvére,

két éve lakott ebben a lakásban, társbérlőként. Az elő-

ző társbérlő elköltözött, helyét neki utalta ki a Magyar

Rádió, mert ez a lakás fele-fele arányban a Szabad

Nép s a rádió szolgálati lakásaként szerepelt a tanácsi

lakások nyilvántartásában. Gizi néhány éve lakott Pes-

ten. Az első évben elvégezte a gyors- és gépíró isko-

34

lát, amely után azonnal felvették a rádióhoz, egyben -

abban az időben sokakhoz hasonlón - társbérlőként

kiutalták neki ezt az egyetlen, kis szobából álló lak-

részt. A konyhát és a fürdőszobát közösen használták,

holott az utóbbi bejárata nem az előszobából nyílt,

mint általában az ehhez hasonló lakásokéban, hanem a

fiatal házaspár szobájából…

Gizi a rekamién hevert. Mivel a nyitott konyhaajtón

át majdnem mindent hallott, egy cseppet sem lepődött

meg Zita felindulásán

Felállt, és melléje lépett.

- Persze… veszekedtetek.

- Hacsak veszekedtünk volna, de el is költözött! -

Szép, tiszta arca a sírásától összemaszatolódott. Sze-

méből még mindig patakzott a könny. Itt hagyott. Ér-

ted! Elhagyott!

- Úgysem éltetek jól.

- Miért mondod ezt? – Zitának nemcsak a sírása,

még a lélegzete is elakadt. – Sosem veszekedtünk.

- Szó nélkül is felfalhatjuk egymást, és a házasság-

ban élők is lehetnek olykor magányosok, mint ti vol-

tatok. Ketten együtt, mégis távolabb egymástól, mint

két vadidegen. Eddig csak izzottak a lefojtott indulata-

itok, most hirtelen fellobbantak, és elégettek minden

szálat, amely eddig, ha lazán is, de azért csak összekö-

töttek benneteket. Köpj rá!

- Nekem, bent a sajtónál ez rossz pont.

- Mindenütt csak a pont! Végül észre sem veszed, és

35

te magad is pontemberke leszel! Egyébként egyre

jobban a szerelem felé terelődik az életünk. Ő megnő-

sül, te férjhez mész, vagy éltek, amint tudtok, mond-

juk alkalmi partnerekkel.

- A társadalom legkisebb sejtje ma is a család.

- A család, s nem a kötelék! Egyébként nem te len-

nél az első elvált nő a Szabad Népnél. A fejesek mind

elváltak, vagy elválnak majd. Na bumm, ti is elváltok,

ettől még nem dől össze a világ.

Zita magába mélyedten, szinte összetörten ült a talp-

raesett és eléggé szabad s nagyszájú, vidéki kisfalu:

Szécsényhalásziból származó lány előtt. Szép, fehér s

tiszta arca megnyúlt. Zsebkendő híján, ruhája tág uj-

jába törölte az újra s újra fel-felbuggyanó könnyeit.

- Egyedül maradtam – emelte a szemét végül is Gi-

zire.

- Ne tojj be, én is egyedül élek.

- Nekem gyerekem van. Fiúgyereket pedig, nagyon

nehéz felnevelni apa nélkül.

Gizi erőltetetten közbenevetett.

- Úgy beszélsz, mintha ti nevelnétek! A három évé-

ből, több mint kettőt a nagyszüleinél töltött el, akik

ráadásul a te szüleid.

Zita letörten állt fel.

- Akárhogyan éltünk, azért sajnálom Márkust – szi-

pogott, a fejét lehajtotta. – Megszoktam, vagy mit tu-

dom én miért..!

- Az előbb mégis elzavartad.

36

- Ő provokálta ki. Tizenegy, ha nem tizenkét órakor

értem haza az este, hulla fáradtan. Ő mégis nekem

esett. Összevissza fogdosott, szorongatott, le akarta

húzni rólam a hálóingemet… miegymás. Hiába kér-

tem: Ne, most ne! Fáradt vagyok. Nem tágított, mire

én kipakoltam.

- Többek között, hogy sosem szeretted.

- Te mindent hallottál?

- Ha nem is mindent, sokat kihámoztam az átszivár-

gó hangfoszlányotokból.

- Zita beletörődötten legyintett. A falnak dőlt, és

tágra meredt szemekkel, tanácstalanul bámulta a föl-

det, végül válasz nélkül visszatámolygott a konyhába.

Gizi utána ment.

- Elment. Na és? Majd visszajön. – vigasztalta.

Zita szép arca hirtelen eltorzult, előbbi lágy vonása-

iba, megfékezhetetlen düh telepedett.

- Ide? Soha! Nemcsak szavamat adom rá, meg is es-

küszöm neked a pártkönyvemre.

- Te… te teljesen meg vagy húzatva – nevetett köz-

be Gizi. – Esküdni a keresztre szoktak, nem a párt-

könyvre, bár olvastam, sőt hallottam is ilyesmiről.

Csak azért mondta, hogy felvidítsa, ám Zita elkese-

redésének semmit sem használt, noha maga sem értet-

te, miért ragaszkodik a férjéhez, ha egyszer valóban

nem szereti?

37

3.

Szabó Gergely, úgy, amint az ószeres javasolta -

egyébként hamarosan megkedvelte ezt a furcsa társa-

ságot, főleg a pincér és az ószeres régi, pesti rafinált-

ságát -, elsőnek a Józsefváros 10-es számú Fa- és

Koksztelepet kereste fel. Az ószeres részletes útbaiga-

zítása alapján, kérdezősködés nélkül is odatalált. A

kapunak háttal egy vasutas állt: a portás -, ezt a piros

karszalagjáról olvasta le -, ám olyannyira belemélyedt

valaminek a szemlélésébe, hogy hiába köszönt neki,

hiába szólítgatta, nem hederített rá. Igaz, nagy volt kö-

rülöttük a forgalom s a zaj: lovas kocsik, emberek jöt-

tek-mentek, végül otthagyta. A fűrészgép-színt, kérde-

zéskedésére egy nő mutatta meg. Csendesen körbejár-

ta, eközben alaposan szemügyre vett mindent, majd

egy előtte heverő vastag, félretolt ölfára ült, és tovább

nézelődött.

Körülötte hatalmas ölfahalmok sorakoztak. Soha-

sem látott még ennyi ölfát. A hasábfákat egy-egy

megkezdett halomból, kis síneken gördülő csillékbe

rakva tolták be a munkagépekhez: a körfűrészekhez és

a faaprítókhoz. Körfűrészt már látott - bár ezeken a

gépeken porelszívó-berendezést is felfedezett -, de fa-

aprító-gépet még nem. Ezek a gépek egyetlen hatal-

mas csapással felaprították az alájuk állítgatott felfű-

részelt fadarabokat. Még a görcsöket is szétverték. A

felaprított aprófákat a gépmunkások a szállítószala-

38

gokra söpörték, kesztyűbe bújtatott kezeikkel, ame-

lyek szép sorjában kivitték, és belepotyogtatták a

szomszédos színekbe állítgatott, üres, lovas kocsik

rakterébe. Olyan szállítószalagot is látott, amely a fű-

részelt fát, a vevők kívánsága szerint, aprítatlanul

szállította, szórta a kocsikra, ugyanis ki aprított, ki fű-

részelt fát kért, fizette be árukat a telepen.

Miután alaposan szétnézett, a két mellette elhaladó

csillésemberre köszönt, mire azok megálltak.

- Munkát keresek - szólította meg őket. - Van-e fel-

vétel, mondjuk ide maguk mellé, vagy máshová?

- Van – vágta rá a magasabb. – Holnap kilépek…

Máris jöhet a helyemre!

- Mennyit fizetnek?

- Teljesítménybérbe dolgozunk. Kettő és fél ezret

könnyen összekaparhat. – Elengedte a csillét, és köze-

lebb lépett Gergőhöz. – Ha rám hallgat, nem kísérle-

tezik vele. Nyáron a tűző nap szívja ki az erőnket, té-

len meg majd megesz az Isten hidege. És a hó, mert

azt is kalkulálja be! – Az égre mutatott. – Látja, nincs

fedél a fejünk fölött. Ha esik, félrehúzódunk, viszont a

teljesítményünk alma, amíg a bentiek a tartalékokból,

amelyet ugyancsak mi termelünk be, ez alatt is dol-

gozhatnak. Oda viszont képesítés kell, szakma, ami

nekünk, gondolom magának sincs. Ez van, szaki!

Felrántotta a két vállát, és visszament az előbbi csil-

léjéhez.

Gergőnek, már az első látásra nem tetszett ez a mun-

39

kahely. Kint az időjárás viszontagságai, bent a nagy

zaj, és az elavult porelszívók ellenére a levegőben ke-

ringő óriási por, amely betöltötte az egész nagy helyi-

séget. Nem is tanakodott, kérdezősködött tovább. Ille-

delmesen elköszönt tőlük, és máris indult visszafelé.

Csak a kapun túl állt meg, ott is egyetlen pillanatra:

Felkeresi Mészáros Henriket – határozta el. Ezen a hé-

ten délutános, biztosan otthon találja. A címét ismeri.

Az Orczy téri órán alig múlt el hét óra. Villamosra

pattant, és visszautazott a Nagyvárad térre, ahonnét

gyalog ment tovább. Kevés pénzzel engedték el ott-

honról, ezért neki az a húsz fillér is számított - amiért

nem átszállójegyet váltott -, amit megspórolt.

Innét könnyedén eljutott az ismert címre.

Fent a második emeleten a legközelebbi ajtóhoz lé-

pett, és megnézte a számot. Jó irányba halad, ezért

nagyon hamar rátalált a nyolcas ajtóra, amit nyitva ta-

lált. Nagyon elcsodálkozott, mert Pesten - figyelte

meg -, ellentétben a falujával, mindenki zárja az ajta-

ját. A konyhában, mert a bejárati ajtó egyenesen oda-

nyílt, senkit sem talált. Henriktől tudta: egyik helyi-

ség, a bejárati ajtóval szemben lévő a háziaké, az ő

szobája közvetlenül jobbra található.

Odalépett és bekopogtatott.

- Tessék! – nagy ámulatára női hangot hallott. Félt,

hogy rossz helyre kopogtatott, ezért nagyon félénken

nyitott be.

Elsőnek egy pongyolás nőt pillantott meg. Kis fali-

40

tükör előtt fésülködött. Hosszú, szőke haja, aranyszál-

zuhatagként hullott alá. Pongyolája elől szétnyílva,

ám, mivel sebtében összefogta a szabad kezével, vil-

lanásnyi mezítelenségén kívül, egyelőre többet nem

pillanthatott meg testének elképzelt fehérségéből. Na-

gyon meglátszott rajta, hogy most kelt fel, nem be-

szélve Henrikről, aki még mindig az ágyában hevert.

Gergő zavartan köszöntötte, külön a nőt, külön Hen-

riket. Legszívesebben visszafordult volna. Szégyellte

magát, amiért megzavarta őket, és Henrikre is haragu-

dott, amiért eltitkolta előttük, hogy nője van.

- Szevasz! – nyújtotta a kezét Henrik, másikkal a

zavartalanul tovább fésülködő nőre mutatott. – Egyik

kolleganőm!

- A nő anélkül, hogy hátranézett volna asszonynevet

motyogott Gergő felé, ugyanis ajkai között hajcsatot

szorongatott, amellyel később összekapcsolta a haját.

- Bajban vagyok, Henrik – tért Gergő azonnal jöve-

tele céljára. – Nincs munkahelyem. Laci gyárát sza-

nálják. Őt máris áthelyezték Csepelre. Érdeklődtem,

próbálkoztam, munka sehol.

Az asszony fittyet hányva az ott levőkre, ugyanúgy,

mint előbb, hátat fordítva nekik, bő pongyolájának

védelme alatt, nyugodtan öltözködni kezdett. Legelő-

ször a bugyiját húzta fel, ezután a melltartója követke-

zett…

Te, jó Isten - húzta be a nyakát Gergő -, ez teljesen

meztelen! Henriken is csak rövid inget látott, amely e-

41

lől végig ki volt gombolva… Az asszony eközben, le-

dobta magáról a pongyoláját, és magára húzta a kom-

binéjét is. Gergő illedelmesen elfordult, ám titokban

állandóan az öltözködő nőt fürkészte, gusztálta a fél

szemével: Igazi jó teste van, viszont Henriknél jóval

öregebb lehet! – állapította meg magában.

Mialatt Gergő szégyenlősen fészkelődött, Henrik

gondfelhőbe burkolódzva vakargatta a fejét.

- Menjen ki a Kőbányai Vas- és Acélműbe! - szólt

váratlanul Gergőre az öltözködő asszony. - Hivatkoz-

zon rám. Persze - vetette közbe csak úgy félfoggal -

nem itt találkoztunk, hanem a boltban…

- Nem is tudja a nevedet – figyelmeztette Henrik.

- Bánó Illést keresse, a munkaügyist!

- Ő ki? – csúszott ki akaratlan Gergő száján.

- A férjem – nevetett fel erőltetett iróniával. Villogó

fogai arról árulkodtak, hogy valamennyi étkezés után

megmossa azokat.

- Köszönöm szépen – hálálkodott Gergő – Máris in-

dulok.

Mialatt az asszony, valahol háttal nekik a cipőjét ke-

reste, selyemharisnyáját már felhúzta, kérdőn feléje

mutatott a szemével: ki ez a nő?

Henrik, miután meggyőződött, hogy a nője nem

hallja meg - aki éppen lehajolt -, intett Gergőnek,

hogy húzódjon közelebb, majd, miután az engedel-

meskedett, alig hallhatón a fülébe súgta:

- Oltári nagy izé. Egyik munkatársam az Éjjel-nap-

42

pali Közértben. - Mialatt kezet ráztak, a nőre szólt: -

Kísérd ki a barátomat!

- Leszek szíves… Végre megtaláltam a cipőmet –

könnyebbült meg az asszony, mialatt belelépett, a má-

sikat már előzőleg felhúzhatta, és az ajtó felé indult.

Mihelyt Henrik mellé ért, váratlanul elkapta a dunná-

ját, és kajánul felvihogva lerántotta róla.

- A szekrény alá rúgtad, nesze!

Henrik ijedten kapott a dunnája után, a nő azonban

kicselezve, maga után húzta azt az ajtóig, ahol egysze-

rűen leejtette a földre.

Gergő, mialatt a konyhaajtó felé haladt, ahol ille-

delmesen elköszönt az asszonytól, és eltávozott, lefelé

menet csak a nőre gondolt. Az is felötlött benne, hogy

neki lesz-e nője Pesten? Ha igen, milyen? Minden-

esetre ott nagyon kívánta, hogy legyen…

Az előtt a kapu előtt ment el a villamossal, amelyről

nemrégen kijött a Józsefvárosi pályaudvarról. Még a

hatalmas farakásokat is látta az ablakból. Előbb a

Ceglédi út felé akart menni, valaki, akitől az öntöde

felől érdeklődött azonban ezt a közelebbinek vélt utat

javasolta…

A Kőbányai Kohó területén, az irodaépület felé ha-

ladva, egy akkor épülő, hatalmas csarnok előtt vitt el

az útja, ahol, annak nagyságának adózón önkéntelen

megállt. Egy ideig megátalkodottan bámulta, azután

hirtelen irányt változtatva az épülő csarnokba lépett.

A kőművesek a hatalmas vasbeton pilléreket vakolták.

43

Mellette téglarakást fedezett fel. Ráült, és tovább

ámulón szemrevételezte a sohasem látott hatalmas

csarnokot, és a mellette dolgozó kőműveseket. Szem-

ben vele magas, körülállványozott, vasbeton tartópil-

lér állt. Valaki éppen lekiabált az állványról:

- Minduntalan visszapofázik a malter. Szám, orrom

tele van habarccsal.

- Köpni köphetsz, de azt ne mondd, hogy szarni is

habarcsot szarsz, mert azonnal felterjesztelek Nobel-

díjra – kiabálta vastagon röhögve egy alacsony, zö-

mök férfi, a brigádvezetője. – Dobj bele két, jó fándli-

nyi gipszet. Loccsantsd nyakon egy kis vízzel, és ke-

verd össze jól! Ne félj, nem köp többé pofán!

Az előbbi kőműves az állvány védőkorlátjának dőlt.

- Mit mond? – kiabált le kételkedőn, hogy jól hallot-

ta-e?

- Tudom, nincs fenn gipsz. Várj, azonnal küldök! -

Egyik, maltert kevergető munkáshoz fordult: - Vigyél

fel neki jó két fándli gipszet!

Az előbbi kőműves megint lekiabált:

- Gipszet? Egy hónap múlva lemállik az egész

óbelevanc!

- Csinálj rá!

Mintha ezzel végleg letudta volna az előbbi melóst,

az előtte heverő, hatalmas ládában habarcsot keverő,

serénykedő segédmunkásokhoz lépett.

- Öntsetek bele két zsák gipszet, vizet, amennyit fel-

vesz! Keverjétek jól össze, és máris meregethetitek a

44

cserpákotokkal a szállítóládákba. Frissen, frissen,

mert szorít az idő! – Ezután váratlanul Gergőhöz lé-

pett, és kezet nyújtott neki. – Dojcsán István, sztaha-

novista brigádvezető vagyok. Maga?

Gergő már az előbb tiszteletteljesen felállt.

- Szabó Gergely. Munkát keresek a gyárban. Köz-

ben benéztem ide is.

Az alacsony, zömök brigádvezető cigaretta dóznit

húzott elő a zsebéből, felkattintotta a fedelét, és Gergő

felé nyújtotta:

- Köszönöm, nem élek vele.

- Szakma?

- Kovácssegéd vagyok.

- Úja! Akkor maga nem az én emberem! Pedig már

el akartam csábítani. Pontosan ilyen fiatal csődörre

lenne szükségem, mint maga. De ha egyszer vasas!

Gergő tovább nézte. Mintha már látta volna valahol.

Ha megszólalt, valósággal ugatott az emberre azzal a

furcsa bokszerkutya kinézetű képével. Redői csipké-

zetébe szorult szemgolyói különös fényű tekintettel

villogtak… Végül rájött: a falubeli Bagiék, öreg, túl

kövér bokszerére hasonlított.

Csendesen elmosolyodott.

A brigádvezető félreértette Gergő leplezetlen derű-

jét. Azt hitte az előbbi jelenetnek szólt, mialatt vissza-

kiabált az állványról leleső munkására.

- Tudja szaki, manapság nem csupán dolgoznunk

kell. – A homlokához nyomta a mutatóujját, és meg-

45

csavargatta. – A gógyi a fontos, elvtárs! Persze, hogy

ledobja ez a száraz beton a normál habarcsot. Órákig

elszarakodhatnánk egyetlen négyzetméterrel. Simító-

val kellene felvinnünk a maltert, mert másként úgy

visszapofázik, mint a vöcsök. Ebből pedig, ugye nem

lesz hatszáz százalék? – Felröhögött. – Ne féljen, a

gipsz megfogja. Hogy később lerúgja magát. Ott egye

meg a fene, ahová esik! Tudja, ha a gipsz nedvességet

kap, netán megfagy… - Laposat köpött. - Hol leszünk

mi akkor! Bottal üthetik a nyomunkat - legyintgetett.

Mellettük egy férfi haladt el.

- Bánó elvtárs! – kiáltott utána a brigádvezető.

- Az megállt. A brigádvezető meglökte Gergőt.

- A munkaügyis - súgta. Ezután újra az ismeretlen

férfihez fordult: - Ez a jóember keresi. Kovácssegéd.

Munka után futkos.

A munkaügyis váratlanul melléjük lépett. Gergő a

fejét törte. Egyetlen szóval sem említette előbb a bok-

szer fejű brigádvezetőnek, hogy kit keres. Megmere-

vedetten törte a fejét: honnét találhatta ki mégis, hogy

őt keresi?

- Tényleg engem keres? - bámult Gergőre a megszó-

lított férfi, miközben a kezét nyújtotta: - Bánó Illés,

munkaügyis vagyok.

- Szabó Gergely. A felesége küldött.

- A feleségem! – makogta az leplezetlen gyanako-

dással. – Honnan ismeri maga az én feleségemet?

- Egyik falubeli barátommal dolgozik a KÖZÉRT-

46

ben. Őt kértem meg: nem tudna-e valami jó munkahe-

lyet ajánlani? A felesége meghallotta, és ideküldött.

Minap jöttem fel Pestre. Nagy szükségem lenne a

pénzre, amelyhez előbb… ugye - húzta a szót beleza-

varodottan - valamiféle munkát kellene keresnem.

- Honnan jött az elvtárs?

- Nógrád megye, Ludány község.

- Ha akarná, sem tagadhatná le, hogy nem palóc.

Igaz-e? – jegyezte meg nevetve az előbbi brigádveze-

tő, azonban, mivel valaki megint szólította, gyorsan

faképnél hagyta őket.

- Szakmája van? – érdeklődött a felszarvazott férfi,

akit Gergő mindvégig cinizmusra hajló rosszmájúság-

gal szemlélt.

- Kovácssegéd vagyok s lakatos.

- Lópatkoló kovács?

- Csináltam én mindent. Ráfot húztam, vaskerítése-

ket készítettem, ekevasat éleztem, lakatosmunkákat…

Úgy, amint jött. Azt, amit kellett. Kulcsot reszeltem,

zárat javítottam…

Mialatt sorolta, azzal az egykedvű figyelemmel né-

zegette a kezét, amellyel a várakozók szokták a legje-

lentéktelenebb dolgokat vizsgálni, végül elhallgatott.

A munkaügyis egyik kezével a hajába túrt, a másik-

kal beleegyezőn legyintett.

- A feleségemre való tekintettel felveszem. Egyelőre

olyan mindenes lesz: ismerkedjen meg ezzel is, azzal

is. Később betesszük a hengerdébe, ahol kovács

47

lehet.

- Öntő szeretnék lenni – valóban most találta ki.

Maga sem tudta, honnét került elő, amikor eddig so-

sem gondolt erre, hogy öntő legyen.

- Öntő? Na, jöjjön csak! – intett feléje, majd sokat

sejtetőn előreindult.

Átmentek a most épülő csarnok előtti „felfordult”

részen. Jobbra kanyarodva egy szűk udvarba jutottak,

ahonnét egyenesen bementek a kohóba. Rengetegen

dolgoztak a hatalmas csarnokban, és az a sokféle

munka, amit Gergő ott látott! Daruk csilingelése, kéz-

zel tolt kiskocsik nyikorgása, óriási szállítószalagok

görgőinek csörgése… Bűz, füst, főleg kénes pára

úszott mindenhol. Zsarátnokcsillogás, fehéren izzó

fénysugárkévék, ömlő csillagszórók pattogása…

Minden volt ebben a hatalmas csarnokban, ami elká-

bította, bámulásra késztette, csodálatra ösztökélte…

A munkaügyis előre mutatott.

- Siemens-Martin kemence. Az a vaslemez tartály-

szerű valami pedig a konverter. Előtte a formázó és az

öntőtér. Most éppen formákba öntik a folyékony va-

sat. Az ott kokilla…

Mellettük alaktalan, óriási vastömböt toltak egy

négykerekű kiskocsin. A munkaügyis ráütött.

- Ez pedig, tuskó. Nem… nem, buga! Majd megis-

meri maga is!

Gergő szájtátin figyelt. Minden új volt neki, amit lá-

tott. Mintha maga a pokol csodálatos, ugyanakkor fé-

48

lelmetes bugyra tárulna elébe. A különös munkaruhá-

ban mozgó alakok ördögök voltak a szemében. Még-

sem borzadt össze, sőt a folyékony vas látványa való-

sággal lenyűgözte.

- Nos? - tárta szét a kezét a munkaügyis, azonban,

mihelyt Gergőre nézett, nem érdeklődött tovább. -

Amint mondtam, felveszem. Munkakönyvet, lakásbe-

jelentőt kérek! Fizetését fent közlöm az irodámban.

Csak úgy mellesleg: itt nagyon jól keresnek a dolgo-

zóink. Persze nem egyformán, ki-ki teljesítménye sze-

rint. Amint elnézem… - húzta a szót, miközben őszin-

te elismeréssel adózott a férfi átlagosnál jóval erősebb

fizikumának -, biztosan beválik, de most egy kis dol-

gom van. Menjen fel az irodámba és várjon meg!

Odatalál?

- Van szám, majd érdeklődök – köszönt s már indult

is.

49

4.

Gajdáné Fekete Zita, félve lépett be a mindenható

személyzeti osztályra: Márkus távozása utáni napra

szánta, mégis csak egy hét múlva vett erőt magán, erre

a kellemetlen lépésre.

A Hírlap Kiadó személyzeti osztálya, két egymásba

nyíló irodából állt. Az elsőben egy idősödő asszony,

valamilyen kimutatásokat nézegetett.

- Szabadság! – köszöntötte a helyéről elcsámborgó

osztályvezetőt. A helyettese, akinek a helyén ült, most

nem tartózkodott a helyiségben.

- Szabadság! - fogadta az jóízűen. Lerakta a papíro-

kat, és éles pillantásokkal lesett fel a szemüvege alól

Zitára. – Ah, Gajdáné elvtársnő! - csillant fel a hangja,

mintha csak most ismerte volna fel -, a mi kis Zitánk!

Régen láttam, elvtársnő!

- Változást szeretnék bejelenteni – hebegte zavartan.

- Vá…áltozást? – Levett szemüvegét, a kezében tar-

totta, mialatt felállt – Gyerünk át az irodámba!

Előrement, Zita követte.

- Csüccs le! – Az egyik székre mutatott. Mihelyt Zi-

ta leült, ő is helyet foglalt. – Nos, halljuk azt a válto-

zást!

Zitának úgy tűnt, mintha a változás szót kissé cini-

kusan kihangsúlyozta volna.

- Nem is tudom, hol kezdjem el – habozott.

- Vágjon igenest – így mondta – az elevenjébe!

50

Márkus, tetszik ismerni a férjem…

- Tetszik, tetszik - vágott közbe az kioktatón -, kis-

polgári csökevény. Lehetőleg ne használja! Folytassa!

De most már tetszik nélkül. - szavainak élét kedves

mosolyával tompította le.

- Elhagyott, mire fel beadtam a válókeresetet. - Fél-

reértette az osztályvezető értetlenkedő arckifejezését,

gyorsan hozzátette: - Úgy gondolom, valamennyi vál-

tozást be kell jelenteni. Ez pedig az.

- Persze, persze! – Az idősödő asszony bejegyzett

valamit a jegyzettömbjébe. Zita titokban elolvasta: A

neve mellett az a szó szerepelt, hogy válnak. Miután

lerakta a tollát, felrántotta a szemöldökét. – Megkér-

dezhetném miért? A részletek nem érdekelnek. A há-

zasság, valljuk mi marxisták-leninisták, Sztálin elvtár-

sunk szavaival, egyenrangú emberek: a nő és a férfi,

önkéntes akaratán alapuló szövetsége. Ha az egyik fél

nem akarja, mindegy melyikük és miért, jogukban áll

felbontani, majd külön-külön új házasságra lépni. Az

ellenség szabad szerelemmel, a házassági intézmény

felrúgásával vádol bennünket. – Élesen felnevetett. –

A kutya ugat, a karaván halad, amint Rákosi elvtár-

sunk mondotta.

Idáig szüntelen Zita arcát kutatta, mintha bele akar-

na látni a bensőjébe. Most majdnem átszúrta szemsu-

garának leszűkített fókuszával.

- Ugye, nagyon megviselte?

- Túléltem, egyébként sem szerettem. Elköltözött.

51

- Az idő sok mindent megold, ám nem mindig! – A

szemüvegével játszott. – Jól tette, hogy máris elfelej-

tette, elvtársnő! Szerintem inkább tíz válás, mint egy

rossz házasság. – Nagyot koppantott körmével az asz-

tallapján. – Maguknak gyerekük is van…

- Három és fél éves. Gáborkának hívják.

- Aranyos? – lágyult el azonnal a hangja és a nézése.

- Kisöreg. Úgy beszél, mint egy felnőtt, és mennyire

önálló!

- Az én unokáim kamaszok. Rengeteg baj van ve-

lük. Sokat foglalkozunk, beszélgetünk a fejükkel. –

Újra felnevetett. – Mert nem igaz, hogy a mai fiata-

lokkal nem lehet beszélgetni, csak nem normális

hangerővel. Nem én, egyik kolléganőm találta ki. No

de, nagyon elkalandoztunk. Tudja mit? Ebet szőrével.

Menjen újra férjhez!

- Ne…em! – rázta a fejét, a kezét egyszerre Zita.

- Maga még olyan fiatal. – Arcára anyai kifejezések

ültek, nézése ellágyult. – Gyereket szülhet. Szüljön is!

Mert hogyan is mondjuk mi kommunisták? Lánynak

szülni dicsőség, asszonynak kötelesség. Ratkó elv-

társnő valamennyi szülészeti osztályon, nagybetűkkel

kiíratta a falakra.

Zita hirtelen felállt.

- Sürgős dolgom van, megyek!

- Nekem is el kell készítenem ezt a jelentést – lökött

odébb egy papírt.

- Akkor nem zavarok tovább.

52

- Bejelentését tudomásul vettem. Bejegyzem a törzs-

lapjára. – Felállt, Zitába karolt, és visszakísérte a má-

sik szobába. - Apukáék?

- Köszönöm szépen, jól vannak. Egyébként Gáborka

náluk van. Nagyon ragaszkodnak hozzá. Majdnem tel-

jesen ők nevelik.

- Ott nagyon jó helyen van, elvtársnő!

Ismerte őket, mert mialatt kikísérte is róluk kérde-

zősködött.

Zita innen a szerkesztőségbe sietett. A folyosó egyik

részén, a falon, hatalmas falitábla lógott. Kivágott új-

ságcikkeket ragasztgattak rá, alattuk géppel írt elem-

zések és kritikák kaptak helyet. Önkéntelenül megállt

előtte: - Jé, az én cikkem! – szíve nagyot dobbant,

bensőjét bizonytalan bizsergés járta át, tartott mindad-

dig, amíg szeme a kiszínezett nagybetűkre nem té-

vedt: Kimagaslón jó riport! Megdicsérjük! Előbbi, ké-

tes érzései határozottan jóleső bizsergéssé duzzadtak,

és a természetes becsvágyának szivárványszínei,

élénken csillogni kezdtek a szemében. Az a riport

volt, amelyet a Pesterzsébeti Harisnyagyár, az ország

egyik többszörös, női sztahanovistabrigádjáról írt.

Alig olvasott bele a terjedelmes kritikába, Cwitecskó

István, egyik újságíró kollégája, hátulról átkarolta.

- No! – feddte meg nevetve Zita, mialatt lefejtette

melléről a férfi kezét.

Az bizalmaskodón közel hajolt s a fülébe súgta:

- Jól feldobtalak, mi?

53

- Te írtad a kritikát? – engedett le a szép nő előbbi

becsvágya.

Cwitecskó István, a jobb mutatóujjával a nevére bö-

kött.

– Ettől független, tényleg jó írás. Mindenkinek tet-

szett. Azt, hogy pont engem bíztak meg e kritika meg-

írásával, mondanom sem kell: véletlen. – Megint átka-

rolta a csinos nőt. Szemei kihívó csillogással, szavai,

hím ivara természeti lényéből kisugárzó nagyképű-

séggel teltek meg. – Feljebb löktelek valamivel a lét-

rán, csak ennyi történt.

- Persze, te most hálát vársz tőlem, netán természet-

ben?

- De reszelős hangulatban vagy.

- Otthagyott Márkus – bökte ki, miközben újra lefej-

tette magáról az erőszakos férfi kezét.

- Bravó! Ezentúl nyíltan udvarolhatok neked, mert

ugye tudod, hogy jó vagy nálam. Bocs: tetszel nekem.

- Hagyjál békén! – csípett bele Zita a hangjával és

gunyoros szemével egyszerre.

- Egy kávéra azért meghívhatlak lapzárta után?

- Ma semmiként, talán máskor.

Anélkül, hogy tovább olvasta volna a kritikát, elin-

dult. A férfi utána lépett.

- Hová mész?

- A szobámba.

- Röpgyűlés lesz. Az előbb járták végig a szerkesz-

tőséget: mindenki be az öreghez!

54

- Jó, hogy közölted velem, bár Vilmos bácsi bizto-

san szól.

- Siessünk, mert a többiek, vili, már mindnyájan

bent ücsörögnek az öreg szobájában.

Igaza volt. Alig léptek be, a főszerkesztő azonnal rá-

juk mordult:

- Rátok vártunk! – Felelősségre vonón mutatott kör-

be, mintegy tudtukra adva vétküket: Mindenki itt van,

csak ők hiányoztak!

- Elnézést! – védekezett Zita. – A személyzeti osztá-

lyon jártam.

- Én meg a retyón. – A többiek közberöhögtek, a fő-

szerkesztő neheztelőn nógatta meg a fejét, mire

Cwitecskó gyorsan hozzátette: - Mifelénk így nevezik

a vécét.

A főszerkesztő, előbb megfenyegette, majd, mint

javíthatatlan gyermek láttán a tanár, lemondón legyin-

tett.

- Foglaljatok helyet! – Beszélni kezdett. – Nemcsak

drága, az idő olyan jószág, amelyből a legkevesebb

van, és mégis abból pazarolunk el a legtöbbet. Én nem

teszem ezt! – Az előtte heverő iratok közé túrt. – Ren-

geteg kézirat! Nyomda, lapindító megbeszélés, pártbi-

zottsági ülés, meg a többi! Szóval, nagyon röviden,

szinte tőmondatokban! Az üzemek, a gyárak, a válla-

latok, az intézmények egymás után teszik meg a fel-

ajánlásaikat a közelgő kongresszusra. Mi sem marad-

hatunk ki. A párttal és a szakszervezetekkel karöltve

55

ajánlatokat dolgozunk ki, ettől függetlenül jó lenne,

ha ti is törnétek a fejeteket: ki, mit vállal? Nem sema-

tikusan, nem elkapkodva. – Hamiskásan villantotta ki

szétnyílt szájzugából, cigarettafüstös, sárga fogsorát. –

Például, Cwitecskó elvtárs értekezletek előtt nem

megy retyóra, oda ugyanis, ha akar, ha nem, mennie

kell, ha rájön… - Hogy elnyomja a feltörő nevetést,

gyorsan felemelte a hangját. – Munkaköri kötelesség,

szóba sem jöhet. Csak pluszmunkát, feladatokat

ajánlhatunk fel, elvtársak!

A buzgóbbak jelentkezni akartak, ám ő gyorsan le-

intette őket.

- Ne most, előbb kidolgozzuk az ajánlásainkat!

Újabb téma. Sietek. Ezért hadarok. A tízperces-

mozgalom nálunk már nem mozgalom! Szégyen ide,

szégyen oda, egyesek a rendes munkaidőt sem dol-

gozzák ki, lecsípnek belőle néhány percet, az elején és

a végén is. Munkaidőnk kötetlen, viszont, aki nem tar-

tózkodik vidéken, nem kezd valamelyik gyárban…

kutya kötelessége: tíz perccel korábban bent ülni az

íróasztala előtt, és marxista jellegű műveket tanulmá-

nyozni! – Feltartotta a hüvelykujját: Fekete Zita elv-

társnőt külön is megdicsérem, átlagon felüli színvona-

lú riportjaiért! Nemcsak ezért az egyért, láttátok kint

van a faliújságon, általában. Külön is megkérem: ma-

radjon itt egy kicsit, beszélni szeretnék vele! Jól fel-

emelte a hangját. – Vége!

Cwitecskó meglökte a mellette ülő Zitát.

56

- Hallod! – szeme váltakozón csillogott, s bele-

belekapott az asszony hegyes melleibe, amiért is Zita

kissé oldalra fordult, majd faképnél hagyta…

A főszerkesztő, jó tíz percig tárgyalt Zitával.

Cwitecskó ez alatt a faliújság előtt lődörgött, majd

meggondolva magát, bement Zita szobájába, ahol az

asszony íróasztalához ült. Az a bizonyos Vilmos bá-

csi, nyugdíjas újságíró, nem tartózkodott bent.

Zita leengedetten lépett be. Számított rá, hogy bent

találja a férfit, ezért egyáltalán nem lepődött meg.

- Jól megdicsérhettek! – csipkelődött a férfi, látva az

asszony levertségét.

- Ezen túl, nemcsak én írom meg, gépelem le saját

cikkeimet, hanem én is szerkesztem be, természetesen

a tiétekkel együtt a belpolitikai rovatba. Laptükör ké-

szítés, kéziratok átfésülése, nyomdai bejelölések, le-

vinni a nyomdába, átnézni a kefelenyomatokat…

- Te leszel a rovatvezetőnk?

- Fenét. A főszerkesztő vette át ezt a posztot is.

- Kornél elmegy?

- Állítólag mától nem dolgozik a lapnál.

- Hová tűnt el ennyire hirtelen, csak nem…

- Azt hiszed – vágott közbe – az orromra kötötte?

- Igaz, nem ő az első, aki egyik napról a másikra el-

tűnik, „kiemelik” közülünk a piros parolinosok.

- És nem is ő lesz a legutolsó – borzongott Zita.

- Ami azt illeti, én nem szerettem. – Felállt, és várat-

lanul átölelte az asszonyt – Mindettől függetlenül, e-

57

gészen biztosan te leszel az új rovatvezetőnk. Gratulá-

lok! – s megcsókolta.

Zita, annyira váratlanul csapta pofon, hogy annak

feleszmélésre sem maradt ideje.

- Úgy látom, sok mindent megengedsz magadnak!

- Én meg érzem – simogatta az arcát.

- A folyosón ölelgetsz – korholta Zita a férfit. – A

mellemhez nyúlkálsz, tapogatsz, megvársz, és csak

úgy ukmukfukk megcsókolsz, holott nem vagyok a

cicád.

- Máskor is megöleltelek már. Lévén ez ártatlan,

kollégáris, baráti, elvtársi ölelés, eddig csak szóltál ér-

te, most meg egyből felkapod a vizet? – Mozgása da-

rabossá, hanghordozása durcássá vált. – Engedd meg

végre, hogy udvaroljak neked! Márkus lelépett, ezért

facér vagy, én nőtlen.

- Nagyon ügyesen, ha nem is fokoztad, soroltad: ár-

tatlan, kollégáris, baráti, elvtársi ölelés… Én akkor

sem fekszem le veled, ugyanezen az alapon, mert

ugye erre megy ki a játék, igaz? – feleselt Zita.

- Egyelőre udvarolnék, utána, mi tagadás, ágyba

vinnélek.

- István! – villámlott egy nagyot az asszony szeme.

Szép arca eltorzult, haragosan nézte a gyorsan elhall-

gató férfit, majd kissé lecsillapodottan, de nagyon ha-

tározottan beszélt továbbra is: - Őszinte legyek hoz-

zád, vagy hallgassak?

- Ne szólj semmit! – legyintett a férfi. – Néha egyet-

58

len szemvillanás jobban csíphet, mint tíz arculcsapás.

De, ha azt hiszed, hogy ezzel befejeztük, tévedsz. –

Mielőtt kilépett volna, visszalesett. – Nyakig szerel-

mes vagyok beléd.

- Te… te teljesen meg vagy húzatva – vágott vissza

Zita erőltetetten nevetve.

- Akkor is szeretlek. A kan kutyám tüzelése idején,

a szomszédok magas kerítését is átugorja a szukáért,

én a toronyba is felmászok érted.

- Szép hasonlataid vannak, mondhatom.

A férfi, mielőtt becsukta volna maga után az ajtót,

még egyszer végigsimogatta átforrósodott tekintetével

a nő karcsú testét.

Zita az asztalra dőlt, és hangosan kacagott.

59

5.

Szabó Gergely, a vasárnapokat rendszeresen a falu-

beli fiatalok körében töltötte el, már ha azok nem

utaztak haza.

Megint vasárnap volt.

A Dandár utcai fürdőt reggel hat órakor nyitották ki,

ahová ők a legelsők között érkeztek. Lezuhanyoztak,

azután jókedvűen belegázoltak a meleg vízbe. Beszél-

gettek, cukkolták, spriccelgették, fröcskölgették egy-

mást, mely közepette jókat nevettek… Tehették, raj-

tuk kívül senki sem tartózkodott ilyentájt a fürdőben,

legalábbis abban a medencében, ahol ők. Miután elun-

ták, mint libák fürdés után a partra, kiültek a meden-

céket egymástól elválasztó, keskeny betonperemekre.

Henrik kivételével valamennyien ott hevertek. Laci

Gergő mellé kúszott.

- Megszoktad már Pestet? – érdeklődött.

- Meg a fenét.

- Több mint egy hónapja itt laksz, melózol…

- Mozik, színházak, sportpályák, cirkusz, Vidám

Park, Állatkert, Duna-part, hajók, Népliget, Margit-

sziget, Gellérthegy… Nem is tudom valamennyit fel-

sorolni. Mégis jobban unatkozom, mint otthon.

- Miért nem utazol velünk olykor-olykor, szomba-

tonként haza?

- Mert még csak egyszer kaptam fizetést. Fizetést!

Előleget, komám! A tartozásokra sem futotta. Más-

60

ként, mert nincs pénzem.

- A faterodék nem küldenek, néha egy-egy kis ló-

vét?

- Apám azóta dolgozik, amióta én. A tartalékainkat

elvitte a sok büntetés, az ilyen-olyan beszolgáltatások,

mert ugye kulákok vagyunk. Miből küldenének?

- Nem értem, miért raktak benneteket kuláklistára?

- Én sem! – Fanyargott Gergő. – Azok a megalázá-

sok! Apát rendőr kísérte végig a falun, ellenőrzések,

zaklatások naponként. Állandóan piszkált, szekált

bennünket a tanács, holott a gépünket: a tüzest és a

dobot is leadtuk, ráadásul ingyen dobtuk oda nekik,

csak az egy műhelyünk maradt, amíg azt is be nem

záratták! Egyik napról a másikra lakatoltatták be az

ajtót. Apu nem akarta, erőszakkal tették, amit tettek.

Mulatságba, DISZ-be? Én, a kulákcsemete nem jár-

hattam…

- Többször is láttalak ott.

- Amíg Lukács Pista ki nem tiltott.

Meleg Sanyi is a közelükbe telepedett., amiért eze-

ket az utóbbi szavakat már ő is hallotta. Alig toccsant

le a betonra, máris megkérdezte:

- Tényleg elzavart Lukács Pista?

- Kiutasított. - Utánozta: - Kulákcsemetének semmi

keresnivalója nincs a DISZ-ben!

- Nocsak menjek haza!

Valamennyi fiatal tudta a faluban, hogy haragszik

rá. Végig ő volt az EPOSZ-titkára, mégis, miután

61

megalakult a DISZ, a helyi párt Lukács Pistát válasz-

tatta meg titkárnak, holott a fiatalok mind rá voksol-

tak. Azóta állandósult közöttük a viszály.

- Én is elnáspángolhatnám, de verje meg őt a Devla!

Már csak Laci hiányzott, most ő is melléjük telepe-

dett.

- Ez a Gergő olyan erős, mint a bivaly – szólt közbe,

mialatt meztelen fenekével a betonra ült. – Mindig

mondom neki: vállaljon különmunkát!

- Megpróbáltam – felelte Gergő. – Tarjagos pofájú

kocsmatöltelékekkel, kimustrált katonatisztekkel dol-

goztam a Ceglédi úti TÜKER telepen. Vagont raktunk

ki. Legtöbbjüknek rendes szállása sincs, csőlakók, és

miként beszéltek! Nem veszi be a gyomrom. Kell a

pénz, de nem mindenáron.

Laci belemarkolt Gergő kötegszerű mellizmaiba.

- Nézd, milyen cicije van!

- Nem cici az, izom s mennyire vastagok! – mialatt

sorban megtapogatták, Lali tovább beszélt: - Nem hi-

ába hívtuk az iskolában Toldinak. Ekkora izmokkal

artistának, súlyemelőnek is elmehetnél!

- Bokszolni, vagy birkózni, ahhoz fűlne fogam.

- Nem hiába kovács, mi? – Sanyi, most a tömlősze-

rűn kidudorodó karizmaiba markolt. – Mint egy nagy

labda, igazi kovácsizom!

- Nem dicsekszem, de ami igaz, az igaz: mindenkit

földhöz vertem az iskolában. Harmadikos létemre a

hatodikosokat is letepertem.

62

- Úgy beszélsz, mintha mi nem lettünk volna közöt-

tük – hötyörésztek a társai.

- Igaz, ám a negyedik elemi után, engem polgári is-

kolába adtak.

- Azt is láttam – vágott már előbb a szavába valaki,

amint kiemelted a sárból a stráfkocsit. Emlékszel?

Sútorék lovas kocsiját.

- A ráfhúzás, az a munka pajtás! Húszkilós kala-

páccsal verni a vasat, kis megszakításokkal órákig.

Sanyi közbenevetett. Olyan izgalom fogta el, hogy

fröcskölni kezdte lelógó lábfejévek a vizet.

- Egyszer ráfot húztak. Én az útról lestem őket: Jó

erősen fogod? – kiabálta Gergely bácsi: Csak fognám

– felelte Gergő: És miért nem fogod? Mert eltört. –

Tovább nevetett. – Tudjátok milyen vastag rúd volt.

Mint Gergő felkarja.

Addig nevettek, amíg Sanyi fel nem kiáltott:

- Méretkezzünk meg!

- Egy vas sincs nálam – mentegetődzött szemérme-

sen Laci.

- Nálam sem – kontrázott rá Gergő s Lali egyszerre.

Sanyi réz húszfillérest húzott elő az előtte lógó kö-

tényke zsebéből.

- Nézzétek, ennek zsebe is van! – csodálkozott rá

Laci.

- Az enyémen is van – jegyezte meg egymásután a

másik kettő, Sanyi azonban gyorsan letorkolta őket.

- Gyertek utánam!

63

- Az automata mérleg az ajtó mellett állt. Sanyi rá-

lépett, s bedobta a húszfillérest.

- Ötvenkilenc – súgta kissé elkeseredetten. – Megint

fogytam, holott olyan sovány vagyok, mint Dodo lo-

va. – Fél lábával lelépett, a másikkal még nyomta a

mérleglapját. – Lépjen rá valamelyitek! – szólt rájuk

ez alatt.

Ezzel a módszerrel mindnyájan megméretkeztek,

ugyanazért a húsz fillérért. Gergő, a legmagasabb és a

legerősebb testalkatú, kilencvenhat kilót nyomott.

Nevetve futottak vissza a vízbe.

- Meddig maradunk? – tudakozódott Lali nyakig

elmerülve a vízben.

- Ameddig szoktunk, tízig.

- Utána templomba megyünk?

- Na… na, majd a kupiba!

- Ami azt illeti, most oda is szívesen elmennék.

- Be is köplek Lilinek!

Lali szájában még benne bugyborékolt a röhej, mia-

latt meglökte Gergőt.

- Mindnyájunknak van tyúkja, csak te vagy facér.

- Kikérem magamnak: az enyém még pipi – Laci

közbekiáltása valamennyiük hangját, nevetését el-

nyomta.

- Marha meleg a víz. Üljünk vissza a padkára!

Továbbra is alig tartózkodtak a fürdőben, ezért

mindannyiuknak bőven jutott hely, nem úgy, mint

máskor, amikor is valósággal harc dúlt ezekért a he-

64

lyekért. Miután valamennyien kint ültek a betonpere-

men, Sanyi meglökte Gergőt.

- Szóval neked még nincs kislányod?

- Nincs.

- Akkor a múlt este kivel sétáltál? - A többiekhez

fordult: - Mennyire jó kis nőt csípett fel, oszt - muri-

san megcsípte Gergőt - letagadja!

- Unokatestvérem Halásziból. Hetente kétszer mozi-

ba megyek vele. Színházba is elcibált egyszer. Ja, és a

Nagycirkuszba…

- Csuda jó nő! – cuppogott a szájával tovább Sanyi.

Fintora negédesen jóízűre kerekedett. – Főleg a fel-

szerelése pazar.

- Mondom: első unokatestvérem! Laci ismeri. – Mi-

után az rábólintott, tovább beszélt: - Bodócs Gizi,

gyors- és gépíró a rádiónál.

- Attól még, hogy unokatestvéred… - a folytatást

kajánul elröhögte.

- Marha vagy?

Lali Gergő segítségére igyekezett.

- Szóval - tekerte másra a beszélgetésüket -, még

mindig nem szoktál meg Pesten?

- Minden szokatlan. A sok emelet, a tömegnyomor

abban a marha nagy bérháznak nevezett hatalmas bör-

tönben. A nagy zaj: a villamosok csilingelése, zörgé-

se, az autóbuszok dübörgése, főleg az a rengeteg em-

ber az utcákon, úgy nyüzsögnek, mint a hangyák!

- Meglásd, ez lesz a te sorsod is! Néhány év múlva

65

benősülsz valahová. Eltelik egy-két évtized, és mire

feleszmélsz, valódi pestivé váltál, mert van ennek az

életformának is sikke, varázsa, csak embere válogatja!

Gyerekeid, mivel itt születtek, nem parasztok lesznek

többé. – Mókásan a szájára ütött. – Bocsánat, mester

úr! Nem lesznek falusi bunkók, mint mi, hanem tős-

gyökeres pestiek. A beszédjük se palócos, pestiesen

uras lesz!

Gergő, mialatt a társa beszélt folyton a fejét rázta:

soha!

Sanyi végighevert a betonon. Laci követte, csak

Gergő és Lali maradt továbbra is ülve.

- Gyerekek! – kiabált fektében Sanyi. – Nem tudtok

valamit Mészáros Henrikről? Jó, most otthon van.

Egyébként. Mi a fene történt vele, mostanában felénk

sem dugja az orrát.

- Egy jó hónappal ezelőtt kerestem fel – vágott köz-

be Gergő. – Munkát kerestem. Egy nőt találtam nála.

- Együtt is aludtak – villanyozódott fel Sanyi.

- A nő akkor vehette fel a pongyoláját. Fésülködött.

A bugyiját és a melltartóját viszont már előttem húzta

magára.

Sanyi teljes extázisba esett. Két tenyerét összedör-

zsölgette, kis köténykéje elől megemelkedett.

- Mindent láttál?

- Háttal állt. A pongyolája védelmében húzta magá-

ra.

- Utána? – sürgették, most már a többiek is felfoko-

66

zott kíváncsisággal.

- Ledobta a pongyoláját, egyetlen kis bugyi, melltar-

tó…

- Jó nő volt? – vágtak közbe ketten is.

- Teltkarcsú, Henrikhez képest öreg, legalábbis öre-

gebb. Egyébként ő feküdt. Inge kigombolva, úgy ló-

gott a zacskója, mint a bika izéje.

- Láttad? – hitetlenkedett Laci. – Nekem eddig nem

szóltál róla.

- A nő egyszer, csak úgy heccből lerántotta a dunná-

ját, s ő utána ugrott.

A mindenit! – hörögte Sanyi. Hasra fordult, és a

többiek hangos derűjének közepette, pajzán mozdula-

tokat csinált.

- Én az Éjjel-nappali Közértben találkoztam vele

legutóbb – tette hozzá Lali, mihelyt elült Gergő szava

és Sanyi pajzán mozdulatai által kavart erotikus vihar.

– Sajtot vettem. Ő szolgált ki. Mondom neki: jó falu-

sinak való sajtot adjál! Mire ő – nevetett, a többiek

azonnal előlegezték neki a derűt vastag röhögésükkel

–, penészes sajtot rakott elém. Mondom neki: megér-

demelnéd, hogy nyakadra küldjem a népi ellenőrö-

ket… Miért? Mivel penészes sajtot adsz. Henrik kine-

vetett: Cammemberb, egyik legfinomabb sajt. Sokáig

érlelik. Ha nem tudnád, Szécsényben gyártják s érlelik

a volt báró hatalmas pincéjében, mígnem sötét, nemes

penész vonja be… Hátha nemes penész, akkor zabáld

meg te! S otthagytam…

67

Beszélgettek, jóízűn nevetgéltek, mígnem vala-

mennyien végigheveredtek, és el nem szunnyadtak a

meleg betonon.

A falujukról és a nőkről álmodtak…

68

6.

Mester Lali, a nagycsarnok főbejáratánál várta

Suttuskó Karcsit. A Népligetben ismerkedtek meg. Jól

fizető pótmunkát ígért: ládacipelést, rakodást, szállí-

tást targoncával az eladótérbe, esetleg közvetlenül az

árusokhoz, raktárrendezést, segíteni a zsebből fizető

kofáknak…

Karcsi jó ötpercnyi várakozás után érkezett meg.

- Régen vársz? – a vállizmaiba markolt, és megszo-

rongatta.

Lalit váratlanul érte, ráadásul Karcsi hátulról érke-

zett, és a szorítása is fájt: Egyszerre rezzent össze és

szisszent fel.

- Megijesztettelek? – röhögte ki az.

- Ah! – nagyképűsködött Lali. Önkéntelenül a vál-

lához kapott, olyan mozdulatot csinált, mintha vaka-

rózna.

- Bemegyünk a Csarnok Büfébe! – Karcsi máris elő-

reindult, ő követte. Bent, az egyik sarokra mutatott. –

Törzshelyem. Állj oda, sört hozok!

Lali engedelmesen odasétált. A falnak dőlt, és kö-

rülnézett: Micsoda népség! – szörnyedt el!

Vékony, rossz öltözetű, tipikusan „pesti”, koldus ki-

nézetű - mert ő mindenkit a szerint ítélt meg, hogy

pesti-e, vagy falusi - szeme láttára emelte ki a mellette

ácsorgó asszony kosarából a becsomagolt húst, és

dugta a saját kosarába. Odébb a sörét emelték el vala-

69

kinek, mialatt az illető elfordult. A kárt vallott hiába

kereste a sör tolvajt, olyan ügyesen eltűnt, hogy ő is

elvesztette a szeme elől. A másik vaslábú, magas,

hosszúkás asztalka előtt, egy csavargó, főtt kolbászt

evett. Ápolatlan arcát csupa szőr borította, ruházata

rongyokban lógott. Nagyon éhes lehetett, valósággal

zabált s úgy csámcsogott, mint a disznó. Szája szélén,

két oldalt, piros lé csorgott, amelyet néha letörölt a

keze fejével. A másik oldalon, szemmel láthatón, ut-

calány "főzött" egy félrészeg férfit…

A levegőben vastag cigarettafüst úszott, poharak

csörgése, hangos csámcsogás, és egybefolyó, mono-

ton beszédmoraj keveredett a tipikus talponállók bű-

zével, amely annyira jellemezte akkoriban ezeket a

helyiségeket.

Karcsi, két habzó söröspohárral érkezett vissza.

Egyikből a hab a keze fejére csorgott. Lenyalta. A

másikból, útközben leihatott, mert jóval kevesebb ital

aranylott benne, amelyet magának tartott meg.

- Sör, rummal. Egészségedre!

- Kösz – Lali felemelte az átvett poharát. – Isten, Is-

ten, amint felénk mondják.

Ittak.

- Miért léptél le otthonról? – kezdte a káderezést

Karcsi, miközben letörölte inge ujjával szája széléről

a habot. Borzos nézését a társa, egyáltalán nem maga-

biztos képébe fúrta.

- Lépett a fene! – Lerakta a söröspoharát, ajkáról le-

70

nyalta a habot. – Máig otthon lébecolhatnék, ha…

Várj, előtte hozok sört, mert ezt a rundót én állom!

- Ne! – Karcsi elhúzta a söröspoharát. – A pénztár-

nál, meg a söntés előtt is sorban állnak, én pedig sie-

tek vissza a csarnokba. Szóval?

- Apámat beléptették a tszcs-be. Tudod, mi az?

- Összedobják a földeket. Közös meló, nyista lóvé.

- Így… így! Csak meló pajtás, pénz alma! Én támo-

gatom a szüleimet, holott én sem keresek sokat.

- Csak az öregek lépnek be, ezt tudtam. Ti?

- Lasszóval se húzhatnák be a tszcs-be a fiatalokat. –

Legyintett, majd másra terelte a szót. – Te mit csinálsz

a csarnokban?

- Ládákat cígelek mellékfoglalkozásban. Főfoglal-

kozásom a Fővárosi Csatornázási Műveknél van. Én

vagyok a főember – nevetett. – A főlógós. Itt viszont

cipekedek, ne félj! Ott pihenek, itt melózok, persze az

itteni kereset mellett a fizetésem bagó.

- Hozhatok srácokat? Egyik barátom például ko-

vács. Olyan erős, mint a bivaly. Két és fél mázsát is

megemel.

Karcsi befejezetlen mozdulatokkal valamit rajzolt a

levegőbe, olybá tűnt, mintha bogarakat hessegetne el,

amelyek röptükben hirtelen irányt változtatnak. Másik

könyökével az asztallapjára dőlt, állát nyitott tenyeré-

be hajtotta, és Lalihoz fordult:

- Nézd, haver! Tegnap nem mondtam el mindent,

most viszont őszintén kipakolok neked. A csarnokba

71

is bevihetlek téged, meg azt az erős kovácslegény ba-

rátodat. Itt azonban, hogyan is mondjam: sok a han-

gya, a morzsa meg kevés. Nagyobb dologról lenne

szó, haver. – Anélkül, hogy megmozdította volna a fe-

jét, mint a jó orrú macska, óvatosan körülszimatolt. –

Nem kertelek: betörőbandáról van szó, amelybe, mint

afféle falusi srácokat szívesen beveszünk…

- É… én, betörő? – hebegett Lali megütközve. Vá-

ratlanul érte, annyi ideje sem maradt, hogy leüleped-

jenek agyában a hallott szavak. – És, ha elkapnak?

- Ez a lap is benne van a pakliban, egyik a harminc-

kettőből.

Lali agya megerőltetésével igyekezett felszívni azt a

mesterséges ködöt, amely Karcsi előbbi szavai nyo-

mán képződött a fejében.

- Minden a miénk, elvtárs! – győzködte Karcsi cini-

kusan. – Ezért, mi nem lopunk, egyszerűen kivesszük

a kalapból a részünket. – Fölényesen legyintett. –

Szocializmus, kommunizmus, ugyan! Blöff, hamuka,

pajtás! – Hirtelen elkomolyodott, és vizsgálódón Lali

szemébe fúrta „macskamerev” szemgolyóit. – Csak

nem vagy komcsi?

- Benne voltam az EPOSZ-ban – nevetett fel Lali

erőltetetten. – Én voltam a titkár. Az EPOSZ-t felosz-

latták, engem pedig szépen kiebrudaltak. A DISZ-be

sem vettek át. Szakszervezeti tag vagyok, de mi a

szakszervezet nálunk? Sóhivatal. Eddig vidéken él-

tünk, most sem vidékiek, sem városiak nem vagyunk.

72

Úgy élünk itt, mint a kivert kutyák. Oda már nem tar-

tozunk, ide meg nem vesznek be. Otthon, nem mintha

hiányozna, nem járhatunk szemináriumra, mert Pesten

dolgozunk. Itt, azért hagynak ki bennünket, mivel vi-

dékiek vagyunk. Állandóra otthon, ide ideiglenesen

vagyunk bejelentkezve, holott Pest az állandó lakhe-

lyünk, mert mi az a havi egy-két vasárnap, amit ott-

hon töltünk el! Otthonunk kitaszított, Pest meg nem

hajlandó befogadni bennünket, mert ahhoz, ugye lete-

lepedési engedély kellene. – Meglóbálta a karját. –

Ezt-e! Számkivetettek vagyunk a saját hazánkban.

Karcsi olyan mozdulatot tett, mintha indulna, holott

csak lábat váltott.

- Aludj rá egyet!

- Nagyon kell a pénz, de így… - Fejét vakargatta. -

Nagyon váratlanul ért az ajánlatod, tényleg aludnom

kell rá egyet-kettőt.

- Nézd, haver! Mi biztosra megyünk. Mindenre

megvan az emberünk. Kinek az orra, kinek a szeme,

kinek a testi ereje! Mindezt bele az agytrösztbe. Ná-

lunk nincs banánhéj, amin elcsúszhatunk. Nincs erő-

szak. Gyilkosság szóba sem jöhet. Ajtó és ablak felfe-

szítés, holmi besurranások… Ilyenek! Legkisebb füst

és tovaillanunk egy házzal. Privát személyektől sosem

veszünk el semmit, csak az államtól. Mindenen oszto-

zunk, mert nálunk egyenlőség van, nem úgy, amint az

elvtársuraknál.

- Legszívesebben máris a markodba csapnék.

73

- Nem! Aludj rá egyet, mert nálunk ez már csak így

megy, haver!

- Ha mégis, hozhatom a haveromat is?

- Persze. – Nyújtózkodott. Titokban Lalira sandított

s enyhén meglökte. – Zsaru a láthatáron. Meg amúgy

is sietek. Gyere, szerzek neked a csarnokban valami

jól fizető alkalmi munkát! Ha netán nem sikerülne,

segítesz nekem!

74

7.

Szabó Gergely visszafelé utazott Pestre. Fejét a pad

fa-háttámlájához nyomta, szemét behunyta, és egymás

után halászta elő álomképeit emlékezetének lomtárá-

ból.

Szombaton utaztam haza a többiekkel. A pályaudva-

ron verődtünk össze. Egy s ugyanazon kocsiba száll-

tunk. - A munkásvonatokat Pestről kifelé, rendes sze-

mélyszállító kocsikból állították össze. Marhavagono-

kat, csak hétfői hajnalokon használtak személyszállí-

tásra, Ipolytarnóctól fel Budapestre. - A többiek kár-

tyáztak, én Henrikkel beszélgettem, majd újságot ol-

vastunk, - a Nyugati pályaudvaron vettük -, végül el-

aludtunk mind a ketten. Jó két óra múlva Lali, valahol

Dejtár környékén, váratlanul felébresztett… Nem, már

Ipolyvecét is elhagytuk. Éppen akkor húzott ki a vo-

nat az állomásról.

Lali szemei furcsán villogtak. Feje, mintha tartana

valakitől körbejárt. Én akaratlanul követtem a tekinte-

tét, de semmi gyanúsat nem észleltem. Érdekes, most

mégis eszembe jutott, de – miért ne –, amikor tényleg,

feltűnően viselkedett egy ideig az a gyerek?

Elhessegette gondolatainak elkalandozó csapongá-

sait, és tovább idézte az eseményeket:

- Nem lenne kedved munkaidő után, egy kis cígelés-

hez? Jól megfizetik – cibálta elő zsebkendőként, va-

lamivel később Lali azt, amely eddig furdalta az eszét.

75

- Lenne, ha nem készülnék ki nap s mint nap az ön-

tödében. Egyébként martinász leszek. Ötven-

hatvanfokos hőségben dolgozom, majdnem napi hat

órán át, mert nálunk a veszélyes munka miatt két óra

kedvezmény jár. Ha nem pihennék, másnapra úgy el-

lankadnék, mint Dojdó lova az úton, ahol összeesett

és megdöglött. Mire ő, tudod, mit mondott? Nincs en-

nek semmi baja, csak ellankadt. Jelenleg gőzkalapács-

csal dolgozom. Százötven tonna az ütőereje. Bumm!

Néha azt hiszem, kiloccsan az agyvelőm. Innen az

öntvénytisztítóba dobnak át. Girhenyős robot lesz.

Képzeld, magasnyomású homokkal s vízzel tisztítják

meg az öntvényeket, a kiálló részeket meg kézzel re-

szelik le, vagy lecsiszolják villanyköszörűvel, végül a

kiszemelt munkahelyemre raknak át az olvasztóke-

mencéhez. Ingót, meg tuskót öntök…

- Az mi?

- Félkész öntvény. Az öntödéből a kovácsolóba, a

hengerdébe és a sajtolóba kerülnek. Bonyolult folya-

mat, nem részletezem… - Szemeim csillogtak, olyan-

ként láttam magamat, mintha tükörbe néznék, s to-

vább áradoztam. – Nagyon szeretem az öntödét, órá-

kig eldumálnék róla.

- Na jó! - vágott közbe Lali, - Akkor majd máskor

beszélünk erről a nagycsarnoki buliról! - Kacsintott.

Mennyire titokzatos mosoly bujkált az arcán! Ám,

mielőtt tovább kérdezősködhettem volna, mert tényleg

fúrta már a bögyömet a kíváncsiság, Lali faképnél ha-

76

gyott…

Otthon anyám fogadott. A nyakamba borult, sírt,

csókolgatott.

- Apu? – kérdeztem, mialatt kibontakoztam az ölelé-

séből. Tudja Isten, szégyelltem magamat. Nagyon sze-

retem, jól is esett az anyai gyöngédség, de mit csinál-

jak, ha sohasem szerettem az asszonyi nyavalygást!

Egyébként sem vagyok már gyerek.

- A pusztán van, gépet javít. Otthagyta Szécsényt,

ugyanis átvették a helyi gazdáságba. Gépész. Nagyon

várt. – A kötényét simogatta. – Hogy vagy? Jó helyed

van Pesten? A szállásod? A munkahelyed? Nem vagy-

e beteg? Eszel-e valamit? – záporoztak felém a kérdé-

sek, mígnem lesepertem az asztalról valamennyit.

- Bálba mennék. A pajtásaim hívtak meg.

- Előtte egyél valamit!

Már hozta is: a gyöngyözőn csillogó húslevest, saját

kezűleg gyúrt hosszú metélt tésztával, kirántott csir-

két, sült krumplival és uborkasalátával. A legkedve-

sebb ételemmel várt.

A levesből kétszer szedtem. A csirkehúsból egy pú-

pos tányérra valót zabáltam meg. Annyira ízlett, hogy

még most is számban érzem az ízét…

A csomagjához kapott, az anyja ugyanis két tálra

való kirántott csirkét is bepakolt, melléje malomkalá-

csot és piskótát sütött, ám mintha meggondolta volna

magát, keze félúton elakadt, végül nem nyúlt semmi-

hez.

77

A DISZ-ben… - gondolatai néhány pillanatra meg-

torpantak: - Mi a fenének mentem fel - Legyintett. El-

szégyellte magát, mert bolondnak vélik, ha meglátják.

Szerencséjére nagyon kevesen utaztak, azok is alud-

tak, vagy az ablakon bámulták a tovasuhanó tájat. - Jó

ideig nem történt baj, azonban tíz óra felé… Megnéz-

tem a faliórát: öt perc múlva tíz, Lukács Pista félrehí-

vott. Minden egyes szavára emlékezem:

- Egyszer már figyelmeztettelek, ettől függetlenül

tőlem maradhatnál, a vezetőség azonban – nyelt egyet,

igen… igen, csak úgy zöttyent.., engem boróka-

pálinkaszag csapott orrba. Sovány, már-már túl vé-

kony nyakán világosan láttam a kiugró ádámcsutkáját,

szája széle remegett, valószínű zavarban lehetett. – Ez

DISZ-rendezvény. Kulákcsemeték ezen nem vehetnek

részt!

Nem tudom mi történt velem. Az összes eddig fel-

halmozott keserűség tört-e ki, ömlött szét a bensőm-

ben? Az a sok-sok megaláztatás, amiért becsukatták a

kovácsműhelyünket, nekem ott kellett hagynom a szü-

lőfalumat? Nem tudom. A fejembe vér gyűlt, minden

elhomályosodott körülöttem. Előrenyúltam, nem én, a

gépember, amellyé váltam, elkaptam a grabancát és

kétszer-háromszor a falhoz vertem. Nem teljes erőm-

ből, mert annyi eszem maradt, hogy valamelyest visz-

szafogjam, ha az indulataimat nem is, az erőmet, még-

is eleredt az orra vére, holott az arcához egyetlen ujjal

sem nyúltam. Végül leköptem, és elengedtem. Mi a

78

fene lelhette: úgy összecsuklott, mint a harmonika.

Azt hittem teteti magát, de amikor láttam, hogy tény-

leg elájul, bizony Isten megijedtem. Talán azért gurul-

tam be, amiért kulákcsemetének csúfolt? Igen, mert ha

ezt nem mondja, talán minden másként alakul. Bármit

mondhatott volna, csak ezt ne! Megrökönyödötten

lestem, úgy álltam fölötte, mintha nem hinnék a saját

szememnek: Ne hülyéskedj! - motyogtam, majd me-

nekülési ösztönömtől hajtva az ajtó irányába indul-

tam. Mindenki engem bámult, még a cigányzenekar is

elhallgatott. Szinte láttam magamat: az arcom falfe-

hér, ajkam remeg.., mégis nyugodtságot mímelve lép-

kedtem az ajtó irányába. Nem siettem, nem menekül-

tem, nyugodt, méltóságteljes léptekkel ballagtam ki

azon a résen, amely szétnyílt előttem. Az udvaron -

utánam szaladt-e -, ki más, a párttitkár: Nagy Géza

bácsi állta utamat.

- Ide figyelj, te taknyos! – Legszívesebben neki ug-

rottam volna, de miért tetézzem a bajt, ráadásul öreg,

a nagyapám lehetne. Aggokra pedig, csak nem emelek

kezet! – Reggelre elhagyod a falut, másként átadlak a

rendőrségnek vagy az ávósoknak. Hétszentség, hogy

lecsukatlak!

Egy ideig, tessék-lássék a fejemet törtem, végezetül

beleegyezőn rábólintottam.

- És többé nem teszed be a lábad ebbe a faluba!

Eltoltam az utamból, és hazafelé indultam. Útköz-

ben pesti munkatársaim, a gyárunk jutott eszembe, a-

79

hol szeretnek és megbecsülnek. A személyzeti osz-

tályra is felhívattak egyszer, közölték, hogy beisko-

láznak. Beleegyeztem.

Sóhajtott.

Otthon apu várt. Mennyire örült! Azonban, miután

elmeséltem neki a történteket, úgy lehangolódott, mint

a rossz nagybőgő. A légkör megfagyott körülöttünk.

Anyám pityergett, apám a fejét csóválgatta.

- Kár, mert éppen most adtam be a mentesítő kérel-

münket a Rákosi-titkárságra. Puszta Géza is aláírta.

Most visszavonja. – Legyintése, sóhaja egyszerre rez-

gette meg a levegőt. – Itthon dolgozom végre. A fő-

nököm szeret, nem tesz ki miatta. Neked is jó helyed

van. Hallom: szakmunkás leszel, öntő. Nem kis do-

log! A többi? Úgy lesz, amint Isten akarja.

Ami azt illeti, szerethették is, mert apu igazi, béke-

beli jó melós, és szó, ami szó, mindenhez ért…

Több mint másfél órát beszélgettünk, még az ágy-

ban is brummogtunk, alig aludtam valamit. Reggel

vonatra ültem, és most Pest felé közeledek. El ne fe-

lejtsem felkeresni Gizit! Annak meg az anyja,

édesnéni küldött általam csomagot. Megtudta, hogy

itthon vagyok. Átjött Halásziból. Útközben csípett el.

Ha nem késik a vonatom, nem találkozunk. Még ma

át kell adnom Gizinek a csomagot!

Azzal, mintha mi sem történt volna, kényelmesen

elhelyezkedett és nemsokára elaludt.

Egészen Pestig aludt…

80

Gergő délután állított be első unokatestvéréhez.

Gizi készülődött valahová. Pongyolában fogadta,

ruhája a szék karján lógott.

- Otthonról jössz, igaz? – érdeklődött Gizi, a szoká-

sos üdvözlések után.

- Honnan találtad ki?

- A csomagról. – A kezében lógó dobozra mutatott,

amelyet Gizi anyja spárgával kötött át, végén hurkot

hagyott, hogy legyen hol megfognia.

- Édesnéni küldi – Gergő így hívta a nagynénjét,

Gizi anyját. – Halásziból karikázott át miattad. Az ál-

lomáson kapott el, szerencséjére késett a vonatom.

- Kösz! – átvette, bontogatni kezdte, azonban, mint-

ha meggondolta volna magát, hirtelen abbahagyta a

csomók bogozását. – Később bontom fel. Mi van ben-

ne?

- Nem tudom. Éppen csak a kezembe nyomta, máris

befutott a vonatom.

- Ülj le, és mesélj!

- Képzeld – Gergő arcán savanyú mosoly futott át -,

kitiltottak Ludányból.

- Ki… i? És miért?

- A falhoz kentem Lukács Pistát.

- Ja, aki verekszik! Egyébként, ki az a Lukács Pista?

- Az orra vérzett - folytatta felelet helyett -, holott én

a hátát kentem a falhoz. Lekulákcsemetézett… Kiuta-

sítottak miatta a bálból, utána a faluból is! Nem tud-

tam, hogy DISZ-rendezvény van…

81

- Szerinted más is van? – Felnevetett. Gizi rendkívül

jó kedélyű lány volt. – Le vagy maradva egy brosúrá-

val. Nem válaszoltál: ki az a Lukács Pista.

- A DISZ-titkár.

Gergő leült, a szék nagyot nyikkant alatta.

- Össze ne törd az egyetlen székemet! – nevetett fel

Gizi.

Gergő átült a rekamiéra.

- A gyárunkban, a munkások fellegvárában, éppen

olyan melós vagyok, mint a többiek. Se különb, se

ócskább. Otthon meg…

Gizi tréfásan megfenyegette, mire elhallgatott.

- Ha nem tudnád, második éve járok szemináriumra.

Az anyagi valóság egyik törvényszerűsége a szüntelen

változás - szavalta murisan. - Semmi sem pontosan

ugyanaz, mint egy perccel előtte volt. Így az ember

sem. Állandóan fejlődik - nevetett -, vagy visszafejlő-

dik. Ezt én tettem hozzá, viszont a kutyából nem lesz

szalonna. Idézet: Rákosi Mátyás elvtárs angyalföldi

beszédéből.- Tréfásan sündörögve megcsípte Gergő

karját. - Nem tapsolsz? - Összeverte a tenyerét. - Éljen

Rákosi! Sztálin… Rákosi!

Annyira nevetett, hogy a könnyei is kicsordultak.

Pongyolája szétnyílt, összefogta. Jól állt neki, nem le-

hetett haragudni rá.

- Ha tudni akarod - Gergő csak játszotta a durcást,

valójában rá is átragadt valami a lány kirobbanó jó-

kedvéből -, a múltkor Gerő Ernő beszélt a szerelőcsar-

82

nokunkban. Én tartottam a zászlót. Atlétatrikóban,

dagadó izmokkal. Lefilmeztek bennünket. Talán a hír-

adóban is benne leszünk.

- Na látod! - élcelődött tovább a lány. - Az előbb

mégsem tapsoltál velem! Felállni és tapsolni! Úgy

szokás, nem?

- És beiskoláznak. Martinász leszek. A személyzetin

közölték velem. Na..?

Gizi váratlanul felugrott, és melléje telepedett. A

pongyolája megint szétnyílt, most azonban nem törő-

dött vele.

- Ha nem lennél első unokatestvérem.., azonnal ki-

kezdenék egy jövendőbeli mérnökkel Mert olyan

leffel mondtad, mintha legalábbis egyetemre küldené-

nek, nem hat hónapos átképzőre. Vissza is ülök,

mert…

Kopogtattak, ezért elhallgatott. Felugrott és az asz-

tal mellé állt. Úgy tett, mintha a csomagjával foglal-

kozna, miközben kiszólt, hogy tessék: Fogadjunk,

hogy megint az a kis kurva lesz – tette hozzá az orra

alatt suttogva.

Az ajtón, úgy, amint Gizi megjósolta, Gajdáné Fe-

kete Zita lépett be.

- Bocsánat – ütközött meg. – Nem tudtam, hogy

vendéged van.

Gergőhöz lépett, és a kezét nyújtotta:

- Ugye, mi már ismerjük egymást?

- Négyszer, ha nem ötször találkoztatok – jegyezte

83

meg Gizi, némi éllel, mivel nem állhatta megjegyzés

nélkül. – Fogadom: most sem jössz be, ha nincs itt!

Zita elpirult. Zavarát humoros hangú élcelődéssel

ütötte el.

- Féltékeny vagy? Adj egy szál gyufát, és magatokra

hagylak benneteket! Gergő éhesen csipegette meg a

szemével a szép nő, több mint kellemes, lenyűgöző

bájait. Vékony, nyári otthoni ruhája a térdéig sem ért,

ezért félreérthetetlenül következtetni lehetett szép,

formás, hosszú combjaira. A könnyű, testhez simuló

selyemanyag alatt pedig, szinte kézzelfoghatóan ki-

domborodtak, kecses formájú, nőies bájainak éles

kontúrjai… Nem merte nyíltan megbámulni, amiért is

csak titokban vetett rá szemet egy-egy félénk, de

rendkívül mélyen szántó pillantásainak kíséretében.

Az utóbbi időben egyre jobban és jobban kívánta a

nőket. Azt a különös, forró, kéjes bizsergést, amelyről

olyan sokat meséltek szombatonként vagy vasárna-

ponként a barátai és gyárában a munkatársai, ki-ki a

fürdőben.., amelyet ő még egyszer sem élt át. Tudata

alatt szunyókáló ösztöne a kellő pillanatra várt, hogy

kitörhessen jármából. Kifejezetten haragudott Gizire,

de Zitát sem értette meg, amiért eltűrte ezt a sértést,

már-már gyalázást. Közben önkéntelen összehasonlí-

totta őket: Az igazi, városi, virágházi szépség mellett

Gizi tipikus falusi lányként hatott. Az, zsenge, harma-

tos rózsaszálacska, emez, bár Gizi is jó alakú, durva

illatú, mezei zsályaként jelent meg hirtelen felbolydult

84

képzeletében.

- Kint van a kredencben – hallotta ez alatt Gizi vála-

szát.

- Nincs ott.

Az idegen asszony hangja zenélt, dallammal telt

meg, mint a muzsikaszó.

- Jobbra, fent a második polcon, a te feleden.

- Megint megnézem, de ha nem lesz ott, még egy-

szer bejövök.

Elindult. Mozgása sikkes, tartása délceg és kecses

volt. Az ajtóból váratlanul visszadugta a fejét.

- Jó szórakozást, Gizike! – incselkedett. Neki mond-

ta, mégis Gergőre lesett.

- Be… é! - nyújtotta rá a nyelvét Gizi nevetve. Miu-

tán becsukódott mögötte az ajtó, azonnal Gergőhöz

fordult: - Te, ez a csaj teljesen beléd esett.

- Azért mert bejött…

- Ha nem jön be, beles.

- Ellenőriz, hogy nem rosszalkodunk-e. Na hallod,

egy nő meg egy férfi órákig bent egy szobában!

- Tudja, hogy első unokatestvérek vagyunk. – Tréfá-

san megfenyegette Gergőt. – Érdeklődött, nem egy-

szer kérdezősködött felőled. És ki rohan azonnal az aj-

tóhoz, ha csengetsz? Ő, mert előbb megles az ablakon.

Gergő jóleső mocorgást észlelt a bensőjében. Úgy

érezte, mintha nagyon régen ismerné Zitát, mintha

réges-régen összetartoznának. Nem itt, még gyermek-

korukban találkoztak, azóta szüntelenül együtt járnak,

85

összetartoznak, mint az öreg vadgerlepár.

- Azt sem tudom kicsoda. – Mellét nem öntötte el

szokatlan melegség, arca sem pirult el, hiszen Zita ré-

gen az övé. Magában hordta, mint a szívét, hozzátar-

tozott, mint a lélegzete… Valahogyan mégis kíváncsi-

an várta az unokatestvére válaszát.

- Elvált. Egy gyereke van, és újságíró. Amint láttad

néhányszor, nagyon szép csaj. Kecses, hosszú nyak…

- Előbb kurvának nevezted – vágott közbe Gergő.

- Pontosabban: kiskurvának. Miért? Mert változó,

mint a folyó: nyáron kiszárad, télen befagy. Érted?

- Ezt jól megmondtad! – Legyintett. – Beszéljünk

másról! – Azért terelte másra a szót, mivel egyre job-

ban haragudott Gizire, és félt, hogy elárulja magát.

- Randim van – jelentette be Gizi, miután megnézte

a vekkerét. – Jó félóra múlva a Nemzeti Színház előtt

kell lennem.

- Randid, amikor előbb azt mondtad: szívesen ki-

kezdenél velem?

- Azt is hozzátettem - csípte meg fanyar grimasz kí-

séretében Gergő arcát -, ha nem lennél az első unoka-

testvérem, de az vagy!

- Akkor én megyek – állt fel Gergő.

- Azért nem kell elszaladnod!

- Kibontod a csomagod, felöltözöl… És nemsokára

kezdődik a mozi is, ha kapok jegyet.

- Mit nézel meg?

- Egy Kabos-filmet: Hippolit a lakájt.

86

- Szerdán szabad leszel? – vágott közbe Gizi.

- Mint mindig.

- Elmegyünk a Kálvin téri moziba? Állítólag.., várj

csak!

- Tőlem – vágta rá Gergő, mialatt az a fejét törte.

- Megvan: Egerek és emberek. Feliratos film. Szere-

lem… minden van benne, ami nekünk kell! A jegyet

megveszem. Melyik előadásra menjünk el?

- A fél nyolcasra.

- Jó, akkor hétkor várlak. A csomagot köszönöm.

- Anyukádnak köszönd meg, úgyis panaszkodott,

hogy ritkán mész haza, írsz neki levelet – szólt vissza

Gergő már az ajtóból.

87

8.

Mester Lali, megbeszélésüknek megfelelően, a

Nagycsarnok pincéjében kereste fel újból Lúdnyakút,

a banda főnökét. Két ízben is találkozott vele, amióta

beszervezte a bandájába.

Lali a kimondott igen után, éjjelenként kifejezetten

rosszul aludt. Nappal zavartan és erősen ingerülten vi-

selkedett. Leginkább a lebukás következményei bor-

zolták fel feszes idegrendszerét. Ilyenkor erős szorí-

tást, görcsöt érzett a gyomrában. Feje zsibogott, testét

verejték verte ki, olykor valóságos "vízárban" úszott,

miután felébredt. Az izgatta leginkább, hogy megtud-

ják a társai, ám legeslegjobban a szüleitől, kiterjedt

rokonságától és a faluja szájától tartott, merthogy nem

mehet haza többé, ha lebukik, arra akár mérget vehet.

Mindezek ellenére elfogadta a felkínált lehetőséget.

A pénz nagyúr, amely eddig csak csepegett, most a

lehetőség a meggazdagodásra, a hatalmába kerítette.

Lúdnyakú egy ládán ült, almát válogatott.

- Megjöttél? – lesett fel Lalira, kancsalmód, annak

köszönése után.

Amint megbeszéltük.

- Tegyél úgy, mintha segítenél, ámbár rajtunk kívül

nem téblábol itt senki. Ha mégis, azok mind az én ha-

verjaim.

- Nem hozol össze a bandával?

- Bunkó vagy?

88

Lali ugyanúgy haragudott ezért a szóért, mintha le-

parasztozták volna. Most is, azonnal fejébe szállt a vé-

re, de uralkodott magán, rezdülés nélkül figyelte a tár-

sát.

- Mindig csak annyit, amennyit a munka megkíván.

Azt, amire az utasításod szól! Ehhez tartsd magad, a

többit bízd rám! Következő lesz a dolgod: ledekkolsz

a Somogyi Béla úton, a Blaha Lujza tér sarkán, majd

észrevétlenül a Szabad Nép Székháza sarkához lopó-

zol, az újságkiadó részre. Ott találsz egy mélyedést,

amibe behúzódsz, ahonnét kitűnően szemmel tartha-

tod a Corvin Vendéglő bejáratát, mert mondanom sem

kell: azon az ajtón hatolunk be az áruházba.

- Tehát a Corvin Áruházba törünk be?

- Pofa be! – villant nagyot Lúdnyakú szeme. – Csak

annyit amennyi rád tartozik! Egyébként nem törünk,

behatolunk…

- Folytasd!

- Ha valami gyanúsat észlelsz, azonnal és részlete-

sen közlöd velem, ha felkereslek, mert csak velem tar-

tod a kapcsolatot, apus! Ha átesel a tűzkeresztségen,

bemutatlak azoknak, akikkel együtt dolgozol majd,

mert fölösleges mindenkit ismerned. Tehát a legap-

róbbnak tűnő részletekről is beszámolsz nekem! Főleg

a zsernyákokat figyeld, meg a hekusokat! – Megpöc-

költe Lali orrát. – Kiszimatolod, mert ugye nem mu-

tatkoznak be neked, nekem! Aztán, ha már bent le-

szünk, fütyülsz, úgy, amint legutóbb mutattad: egyet s

89

s lehetőleg halkan!

A láda közben megtelt. Lúdnyakú felállt, felkapta és

a többi ládára rakta. Rengeteg alma hevert a földre te-

rített ponyván, azonban újabb ládát már nem hozott.

Előreindult, a kezével intett Lalinak, hogy kövesse!

A ládarakások közötti keskeny labirintusokban ka-

nyarogtak, mígnem újabb helyiségbe jutottak, ahol

Lúdnyakú hirtelen megállt.

- Most kérdezhetsz!

Lali néhány pillanatig habozott, Lúdnyakú szinte a

veséjébe látott.

- Csak nem majréztál be? – förmedt rá, szurkálta az

arcát sanda pillantásaival.

- Füstös Laciról, - Nógrádszakalban történt, ahonnét

Ludányba költöztünk át -, valóságos rablóhistóriák

keringtek: betörések, gyilkosságok.., egy szép napon,

nyakon csípték, és - hurkot rajzolt a nyaka köré -

krikszkraksz!

- Ne félj, téged nem kötnek fel! Sem fegyvert, még

kést sem hordunk magunkkal, és nem is ütünk le sen-

kit. – Az ajtó felé intett a fejével. – Corvin… ponto-

sabban a Corvinban lévő vendéglő tíz órakor zár be,

az újságkiadásokkal is végeznek akkorra. Tizenegy

órára teljesen elcsendesedik a környék. Te szépen el-

foglalod a helyedet. Mi tizenkét óra tájban lépünk

színre. Viszlát, haver!

Olyan gyorsan faképnél hagyta, Lali azt hitte a föld

nyelte el.

90

* * *

Mester Lali hat óra tájékán jelent meg a Blaha Lujza

téren. Egy ideig a Nemzeti Színház előtt lődörgött,

később a Corvin Áruházhoz osont, ahol, maga sem ér-

tette, miért ennyire félénken nézegette a kirakatokat,

majd bement az áruházba. Az óra és az ékszer részle-

gen kinézett magának egy karórát, amelyet megvesz

majd. Azon kívül vásárol – határozta el – egy szép öl-

tönyt is…

Záróra előtt hagyta el az áruházat, ahonnét a Somo-

gyi Béla utcába sétált. Kis, zárt furgonokba összekö-

tözött újságtömböket raktak. Csúszdán érkeztek le a

járdára, ahonnét kézzel rakták fel a kocsikra. Belesett

a vendéglőbe: nagyon előkelő helynek vélte, valóság-

gal megrettent. Több mint két éve lakott, dolgozott

Pesten, de egyszer sem járt hasonló helyen. Talponál-

lókat, esetleg harmadosztályú presszókat látogatott. A

gyárban ebédelt, ünnepnapokon pedig, ha éppen nem

utazott haza, a Tejbüfében, vagy a Filléres étteremben

a társaival egyetemben… Félt. Legszívesebben lelé-

pett volna, azonban természetellenes kapzsiságán,

pénzéhségén kívül, akadt a dolognak másik oldala is:

a romantika, amely végső lökést adott az idesodródá-

sának. Erre a Blaha Lujza téri lődörgése közben döb-

bent rá. Gyerekkorában csendőrnek csúfolták, mert ál-

landóan csendőr-zsiványt játszottak, ahol rendszere-

sen ő volt a csendőr. Átlagosnál élénkebb fantáziájá-

91

jának motolláján különféle rablóhistóriákat szövöge-

tett, amelyeket szép csokorba kötözgette, és ki-

kihúzva azokból egy-egy szálat, sorjában elmesélte a

társainak, akik tátott szájjal hallgatták, és őszinte cso-

dálattal nyugtázták élénk fantáziájának színesebbnél

színesebb szüleményeit. Az is megfordult a fejében,

hogy rendőr lesz. Meg is kísérelte, azonban gyenge fi-

zikuma miatt, már az előkészítő tanfolyamra sem vet-

ték fel. Sokáig bántotta, később kifejezetten örült ne-

ki, mert közben rájött: nem neki való az a fegyelme-

zett, szilárd rendet követelő életmód.

Most betyár lesz. Nem dörzsölte össze a két kezét.

Nem ugrott nagyot. Szíve sem vert hevesebben, sőt

előbbi félelme még inkább fokozódott. A lámpácska,

amely lelkiismeretének vészkijárata fölött eddig csak

pislákolt, mostanra olyannyira nagy fénnyel lobogott,

hogy kifejezetten elvakította. Testét meg-megújuló láz

gyötörte, még a verejték is kiverte, később meg a hi-

deg rázta. Torka összeszorult, állandóan nyeldesnie

kellett. Gyomra görcsösen vonaglott. Felváltva köhé-

cselt, dörzsölte a szemét és vakaródzott. Ennek ellené-

re mindent úgy csinált, amint Lúdnyakú a lelkére kö-

tötte.

A Nemzeti Színház előtti óra tizenegyet mutatott. A

Rákóczi utca csendesebb oldaláról figyelte, mialatt

óvatosan a kijelölt helyére osont, és behúzódott a kér-

déses falmélyedésbe, ahonnét újra és újra áttapogatta

a szemével a környéket.

92

Lúdnyakú teljesen váratlanul termett mellette. Egy-

általán nem vette észre közeledtét. Nemhogy lépteket,

legkisebb neszt sem hallott, ami valósággal megret-

tentette.

- Semmi, mehettek! – közölte vele zavartan.

Lúdnyakú harmadmagával lopódzott az étterem ha-

talmas üvegajtójához. Gumírozott viharkabátot visel-

tek, hátukon egy-egy hátizsák lógott. Halk csikorgást,

tompa zörejt hallott, az ajtót feszengethették, miköz-

ben hangos lábdobogás ütötte meg a fülét. Néhány

pillanatra rá, bent az üvegajtó mögül elemlámpa fénye

villant fel.

Felfedezték őket. Kik, éjjeliőrök-e vagy más, nem

tudta.

Lalit a falmélyedésben még elemlámpával sem fe-

dezhették volna fel, viszont ő mindent látott. Megfe-

szülten figyelt. A pillanatoknak súlya nőtt, s a vállára

nehezedett, ami, amint telt-múlt az idő, egyre jobban

és jobban szorongatta a gyomrát és a torkát. Szíve

hangosan vert, meg-megiramló gondolatai az agyába

szorultak, és megbénultak. Nagyon bánta, amiért be-

lement ebbe a veszélyes játékba. Ha most megússza -

fogadkozott -, soha többé nem tart velük! Azelőtt vak-

tölténnyel lövöldöztek. Füstölt, durrant, több semmi.

Most élesre töltött fegyvert nyomtak a mellének!

Ijedt, fásult bénaságát, már-már aléltságát Lúdnyakú

váratlan megjelenése oldotta fel. Megint nem vette

észre, mikor, miként surrant melléje, amelynek most,

93

csodálkozás helyett, kifejezetten örült.

- Megzavartak bennünket. Nem számítottunk éjjeli-

őrökre – súgta Lúdnyakú a fülébe. – Másik helyre

húzzuk át a csíkot! Gyere utánam! Óvatosan…

Lali elkapta a kezét, és elszántan megszorította.

- Nem megyek veletek!

- Bemajréztál?

- Nem csinálom tovább! Szégyellem, de félek.

Lúdnyakú megragadta a kabátját, és a falhoz nyom-

ta.

- Nincs vissza út! Velünk jössz vagy… - másik ke-

zét ütésre emelte.

- Ha agyonversz, se megyek!

Lúdnyakú, kelletlen bár, de elengedte, s váratlanul a

lábszárába rúgott.

- Bunkó, paraszt vagy! Gondolhattam volna. –

Megint elkapta, és újra a falhoz nyomta. – Ha manzer

leszel, ha beköpsz…

- Senkinek sem szólok - riadozott, makogott Lali.

- Csakhogy engem ezzel nem győzöl meg, apus! Fi-

gyeltetlek. Rád szállunk… - Szemei vészesen parázs-

lottak a sötétben. - Mindenkit érhet baleset! Kilöknek

a villamosból. Fejedre pottyan valami az utcán, le-

csapnak a Népligetben… Ne engem okolj miatta!

Néhányszor pofon csapkodta, majd faképnél hagy-

ta…

Lalinak harmadnap is dagadt volt az arca és nagyon

fájt a lábszára.

94

9.

Gyönyörű őszvégi idő ömlött a városra. Az öregasz-

szonyok, óriási búbos kemencéje, olyannyira befűtötte

a várost, hogy a legtöbb lakásban kinyitogatták az ab-

lakokat. A fák leveleit az utolsó szálig lekopasztotta

az elmúlt heti korai fagy. Csupasz águjjaikkal, csont-

vázként szurkálták keresztül-kasul a rájuk telepedő

forró napsugarakat.

Ezen a vasárnapon a ludányi fiatalok, a megszokott

Dandár utcai fürdőzés után, ahol alaposan megmosa-

kodtak - az akkori bérházak nagy többségében nem

volt fürdőszoba, a háziak és ők is lavórban mosakod-

tak -, az Üllői út felé indultak el.

- Templomba megyünk? – érdeklődött néhány lépés

után Sanyi.

- Oda – habozott Laci, mialatt a társaira lesett.

- Szerintem sétáljunk inkább! – indítványozta Lali,

miközben fél lábra állt, fejét oldalra lógatta, és ugrálni

kezdett, hogy kirázza füléből a fürdőbe belement vi-

zet. – Egész úton kínoz! – Az ujjával is segített. Sike-

rült, ezért abbahagyta. – Végre gyönyörű időnk van –

folytatta ezután az őt körülálló társai felé lesve.

- A templom..! – Laci távolba meredő szemei ra-

gyogással teltek meg, hangja nosztalgikusan zsongott.

– A falunka emlékeztet. Engem pedig, minden feldob,

ami a falumat hozza eszembe. A templomban újra ott-

hon érzem magamat, mert minden ugyanolyan: a szer-

95

tartás, az imádságok, az énekek, a pap és a ministrán-

sok ruhái...

- Szavazzunk! – indítványozta, közbevágva Henrik.

- Laci érvei tökéletesen meggyőztek – intette le Lali

nagyvonalún. – Csak én voltam ellene, most vissza-

kozok. Tehát melyik templomba megyünk?

- Az Örökimádásba járunk, nem?

- Menjünk! – vágták rá ketten is.

Továbbmentek. Útközben beszélgettek, lökdösődtek

és jóízűen nevetgéltek, ugratták egymást, meg a nőket

figyelték, s jó falusi szokás szerint, rájuk cuppogtak.

Henrik bizonyult közülük a legszemtelenebbnek, mi-

vel ő, a többiek megátalkodására, szemérmes huzako-

dása ellenére, meg is szólította némelyiket: De szép a

kisasszony! Nem találkoztunk már valahol? Nincs

kedve velünk sétálni? Vagy csak köszönt: kezét csó-

kolom, nem ismer meg? A többiek felengedve, vissza-

fogott, kuncogással s röhécseléssel kísérték, mire

Henrik még jobban felbuzdult. Addig-addig molesz-

tálta a nőket, amíg az egyikben – kardos, kis pesti

lány lehetett –, emberére nem akadt. Melléje ugrott, és

jó erősen pofon csapta. Henrik azonban feltalálta ma-

gát: elkapta a kezét és megszorította:

- Magának még a keze is aranyos. Finom, puha,

mint a bársony. Picike…

- Akar még egy pofont?

- Ahová pacsi, oda puszi! Nos?

- Hülye, tahó! – fizette ki, miközben kirántotta a ke-

96

zét, és otthagyta őket.

A társai egymásra dőltek a röhögéstől.

Már majdnem közvetlenül az Üllői út környékén

jártak, amikor Sanyi hirtelen feltartotta a fejét, és

többször is a levegőbe szimatolt:

- Húsleves szag.

- Laci követte az orrával.

- Nem szag, illat!

- Milyen finom húsleveseket főz anyám! – mélázott

el Gergő.

- Csíkkal – tette hozzá sóvárgón Sanyi.

- Ezek a csíkot is átkeresztelték: cérnametéltnek ne-

vezik. A múltkor szemtől szembe kiröhögtek miatta a

gyárban.

Henrik, mint a szukát kereső kan kutya, magasra

emelte a fejét, egyébként is nyurga s nagy ádámcsut-

kás fiatalember volt, átvéve a társai hangsúlyát, to-

vább áradozott:

- Saját kézzel összeállított s gyúrt csíkkal.

- Sárgarépa szeletek, zöldség…

Benne főtt marhahús, vagy tyúk, paradicsom szósz-

szal.

- Velős csont, a velő kenyérre kenve, forrón!

Sanyi még a szája szélét is megnyalogatta, de a to-

vábbiakban már a hentes beszélt belőle.

- A marhavágóhídról egyáltalán nem tudok velős

csontot csenni. Az utolsó darabig elviszik. Enyvet

vagy mit gyártanak a csontokból.

97

- Ezek itt, még főzni sem tudnak!

- Mert nem rakják bele, ami belevaló.

- Még a jót is elrontják, öregem! A falu, az az igazi!

A hangulatuk nyomottá vált. A levegő a rájuk tele-

pedő honvágy miatt megsűrűsödött körülöttük. Haza

kívánkoztak. Pesten otthontalanoknak, kivetetteknek

érezték magukat. Henrik kivételével ágyrajáróként

tengették az életüket. Kis pénzért dolgoztak, mivel

munkájukhoz illő szakmájuk nem volt… Hiányoztak

az ismerős, a megszokott arcok: a szülők, a rokonok s

maga a falu százszínű arca. Pesten minden más, ide-

gen és újszerű, főleg szokatlan. Szerintük még a ha-

rangoknak is másabb a kongása, a hatalmas házak mi-

att, mint otthon. Nem kérdezhették meg, hogy kinek

csendítenek… Kitől s minek, amikor itt még a házbe-

liek sem ismerik egymást? Az emberek közömbösen

mennek el egymás mellett, amíg otthon, nemcsak kö-

szönnek, hanem mindenkinek akad a másikhoz né-

hány jó szava. A bérházak udvarai, ha a falusi udva-

rokhoz képest egyáltalán udvaroknak lehet azokat ne-

vezni büdösek, az utcák zsúfoltak és zajosak. A falu

évezredes nyugalmához képest, Pest egyetlen óriási

idegkórház. Meghalni sem érnek rá az emberek a sok

futkosástól. Mindenki ideges és közömbös a másik

iránt.

Nem egészen így volt, ők ilyennek látták, érezték.

A templom elé érve Laci, mintegy gondolataik ösz-

szefoglalásaként így fejezte ki az érzéseit:

98

- Tudjátok mit csinálnék a legszívesebben? Felmen-

nék a toronyba és lehugyoznám Pestet.

A templomban, fent a kóruson foglaltak helyet, ahol

a kántoron és háromtagú énekkarán kívül senki sem

tartózkodott. Ők, mint valamennyi falusi hagyomány-

hoz, körömszakadtáig ragaszkodtak a kórushoz.

Vagy korábban kezdték el a szentmisét, vagy elnéz-

ték az órát, a prédikációt lekésték. A hosszú fapadokra

ültek, ki-ki imádkozott, ki áhítatosan belekapcsolódott

a szertartásba, mindaddig, amíg a mindent megszépítő

álomtündére homlokon nem csókolta: előbb Henriket,

utána Lacit, végül Sanyit. Fürdőben jártak, a meleg

víz alaposan kiszívta az erejüket. Nem csoda tehát,

hogy elszunnyadtak.

Lali néhány perc eltelte után felébredt, s oldalba

lökte Gergőt.

- Gyere ki, beszélni szeretnék veled!

Kimentek az előtérbe, ahol a falnak támaszkodtak.

- Bajban vagyok, Gergő – kezdte Lali, majd a társa

élénk érdeklődésétől kísérve, elejétől a végéig elmon-

dott mindent: Hogyan szervezte be a bandába Karcsi,

került kéz közelbe Lúdnyakúval, mi történt a Corvin

előtt, s milyen szavakkal fenyegette meg.., amióta is

rettegésben él, arra gondol, hogy hazamegy.

Gergő rezzenés nélkül hallgatta végig, utána viszont

annál élénkebben rakta tenyerét a társa karjára.

- Szívesen segítek, ha teljesen rám bízod az ügyed!

- Kezet is adjak rá? – Gergő a kezét nyújtotta, ame-

99

lyet Lali, mintegy segítségkérőn megmarkolt. - Isten

engem… - kezdte, Gergő azonban leintette.

- Templomban vagyunk, hagyd!

A többiek éppen ekkor léptek ki az ajtón.

- Vége a misének? – érdeklődött hitetlenkedőn Lali.

- Mire felébredtünk, mert ugye elszunnyadtunk,

szétnézünk, ti sehol. Utánatok költöztünk – nevetett

fel Laci.

- Gyerekek! – fordult hozzájuk izgatottan Gergő. –

Lalit életveszélyesen megfenyegették. Közbelépek, de

amint tudjátok… az ávó könnyen lesittelhet. Segítetek

nekem?

- Az csak vili – vágták rá, szinte egyszerre. – Mi is

vagyunk olyan erősek, mint a pesti fiatalok – tette

hozzá Laci.

- Kérésem a következő! Elmegyünk a Csarnok Bü-

fébe. Állítólag az a vasárnapi törzshelye az ipsének,

hogy ki az, nem érdekes! Ti kint maradtok, csak akkor

léptek közbe, de ekkor mindent bele, ha szólok, eset-

leg lármát hallotok, dulakodást láttok. Világos?

- Mint a vakablak – vágta rá a legharciasabb Laci.

- Akkor induljunk!

A részleteket az alatt beszélték meg, mialatt kiértek

a körúti villamosmegállóba, mert egészen odáig le-

gyalogoltak. A villamoson viszont már egyetlen muk-

kot sem szóltak egymáshoz. Igaz, hamar odaértek.

Leküzdhetetlen belső tűz, visszafojtott keserűség kí-

nozta, fűtötte őket, ezért valósággal kívánták már a

100

verekedést, a duhajkodást, amely levezeti feszült in-

dulataikat s megnyugtatja kiéleződött idegrendszerü-

ket…

Leszálltak. A villamosmegállóból a büfé elé siettek,

ahol Gergő álljt intett a kezével.

- Itt várjatok, a többit úgy, amint megbeszéltük!

Elindult. Mozgása friss, de határozott volt, csinos,

férfias arcának vonásaiban mély elszántság ült.

Bent a helyiségben, Lali személyleírása alapján és

jellegzetesen hosszú nyakáról, azonnal felismerte a

banda vezérét: Lúdnyakút, mellette Karcsit, akiről -

bár Lali részletesen leírta a külsejét - csak gyanította,

hogy ő lesz az. A sarokban álltak. Előttük főtt kolbász

és egy-egy korsó sör állt a vaslábú, magas asztalon.

Beszélgettek. Más is állt az asztaluknál. Egy öregem-

ber, ő azonban szemlátomást nem tartozott hozzájuk.

Gergő melléjük sétált, ahol azonnal, az igencsak

megütköző Lúdnyakú vállára rakta a tenyerét.

- Te vagy az az erős fickó! – szólt rá ellenségesen,

akit nagyon váratlan, szinte villámcsapásként ért e

közlés, nem beszélve Gergő meglepetésszerű megér-

kezéséről. Csak hápogott s bizonytalankodón bámult,

szemmel láthatón azt latolgatta, hogy ki lehet ez.

- Mit akarsz tőlem? – tért végre magához némi

szemlélődés után, ellenségesen Gergő felé fordulva.

- Rendőr vagy, esetleg hekus? – gúnyolódott Karcsi.

Az előbbi öreg, rosszat sejtve, kezébe vette a poha-

rát, és gyorsan eloldalgott az asztaltól.

101

- Mester Lali barátja vagyok.

- Paraszt, mint ő! Csak azért nem mondtam bunkót,

mert úriember vagyok – élcelődött ellenségesen, a

helyzetük gyors felmérése után Lúdnyakú. Ők ketten

vannak, amaz egyedül.

Gergő úgy tervezte, hogy csak végszükség esetén

emel kezet, ám a paraszt, meg az utána következő

bunkó szó, annyira feldühösítette, hogy eszét vesztett

mozdulatokkal, elkapta a zakóját, és magához rántot-

ta. Ennyire gyors támadásra Lúdnyakú egyáltalán nem

számított, ezért mire észhez tért volna, Gergő két,

nagy tenyerével átmarkolta a derekát, könnyedén a fe-

je fölé emelte, megforgatta, majd a mellettük lévő asz-

talra ejtette.

Karcsi, látva a fiatalember erejét: Lúdnyakú leg-

alább nyolcvan kilót nyomott, mégis annyira könnye-

dén emelte fel, pörgette meg a feje fölött, mint egy

rongybábut, azonnal felismerte benne a kovácsot, aki-

ről Lali mesélt neki.

Lúdnyakú szerencséjére nem esett le a magas de

keskeny, betonba ágyazott, vaslábú asztalról. Komoly

baja sem történt. Két-három poharat levert, amelyek

nagy csörömpöléssel törtek össze a kövön. A söntés-

ben nem sokan tartózkodtak, mind őket figyelték. A

hatalmas, bőrkötényes csapos, kacsázón feléjük in-

dult, úgy csattogott a saruja, mint a kacsa szárnya me-

nekülése közben.

Gergő közelebb lépett, a tápászkodó, a két kezével

102

az asztal szélébe kapaszkodó fiatalemberhez, és meg-

fenyegette:

- Ha nem hagyjátok békén Lalit, ha csak egyetlen

ujjal is hozzányúltok, ripityára verünk benneteket!

A többiek, kint a kirakat ablaka mögül figyelték az

eseményeket, amíg bent, Lúdnyakú hűséges társa:

Karcsi, a helyén állva, valósággal lebénultan leste

Gergőt. Nemhogy a közbeavatkozásra, a megmozdu-

lásra is képtelennek bizonyult.

Lúdnyakú végre lekászálódott az asztalról, és a de-

rekát fájlalva visszagyűrögette az ingét a nadrágjába, s

megigazgatta a ruháját is.

Gergő elkapta, az állát fogva kényszeríttette, hogy

szembenézzen vele.

- Megértetted - gúnyolta -, apus?

Az nyelt egy nagyot, majd erősen lekonyult mozdu-

latokkal megfordult és méltóságát vesztett léptekkel

visszaballagott az előbbi helyére. Gergő, ekkor ahhoz

a félrészeg asszonyhoz fordult - egyike volt, akinek az

asztaláról Lúdnyakú leverte a poharát -, aki legköze-

lebb állt hozzá:

- Bocsánat, naccság! – Majd figyelembe sem véve a

csapos, egészen közelről hallható gágogását, nyugod-

tan az ajtó felé indult.

Kint csak ennyit mondott az izgatottan, felvillanyo-

zódottan köréje sereglő társainak.

- Minden rendben, mehetünk a büfébe ebédelni!

103

10.

A munkásvonat óriási zökkenéssel állt meg. Balogh

Laci, szokása szerint a vagon nyitott ajtójában várta a

szécsényi állomáson Lilit, aki Pöstényből gyalogolt

ide. Miután felfedezte a gyéren kivilágított részen

ácsorgó lányok között, hevesen feléje integetett:

- Hello, Lili! Itt vagyok. Gyere! – kiabálta, mire az,

kiválva a többiek közül visszaintegetett:

- Megyek! – Már rohant is a Laci vagonukhoz. Miu-

tán odaért, a fiatalember leguggolt, és feléje nyújtotta

a kezét. Lili elkapta, majd - az egyetlen lépcső és Laci

segítségével - olyan hévvel ugrott fel, hogyha Laci

nem kapja el, menthetetlenül orra bukik.

Lili szorosan hozzásimult, s erősen fújtatva megkö-

szönte a segítségét.

Többen is látták őket, szálltak fel utána a vagonba.

Útjukban álltak, ezért Lili kibontakozott a fiatalember

karjából, azonban egy pillanatra sem engedte el annak

kezét.

- Hol van a helyed? – súgta.

- Hátul, a szokásos sarokban. Most senki sem ül ott.

Lili jelentőségteljesen megszorította a kezét.

A marhavagon közepén, a szokásos viharlámpa alig

pislákolt. Valaki meg is jegyezte:

- Ezek már a petróleumot is vizezik.

- Ecet ég benne – humorizált a társa, mire többen is

bekapcsolódtak a beszélgetésbe.

104

- Gyarmaton majd szólunk, hogy töltsék fel, mert

szerintem kifogyott belőle a petróleum.

- Nem kell szólni, így legalább kevesebben szállnak

fel ide. Végig nyújtózkodhatunk a padokon és bever-

hetjük a szunyát!

- A zsugások biztosan elpártolnak ettől a vagontól.

- Kinek hiányoznak?

- És, ha végleg elalszik a lámpa?

- Sötét lesz. Alszunk. Mit nézzünk, az orrunkat?

Mialatt az utasok, egyik padtól a másikig átkiabálva

beszélgettek - sok mindenről szó esett közöttük -, a

két fiatal a sarokba húzódott. Laci segített Lilinek le-

vetnie a barna, prémes gallérú télikabátját. A sajátja

mellé rakta a padra.

Ezután szorosan egymás mellé ültek.

- A többiek? – nézett körbe Lili.

- Egyikük sem jött haza. Gergőt egyébként kitiltot-

ták a falunkból.

- Nem mondtad. Miért?

- Megverte a DISZ-titkárt. Szerencséjére nem jelen-

tették fel, holott Pista sokáig járt az orvoshoz. Belső

vérzés vagy mi… Gergő apjáék simították el az ügyet.

- Nagyon megverte, s miért?

- Kulákcsemetének csúfolta, megszégyenítette a

bálban.

- Buli volt?

- Klubdélután. Minden héten rendeznek ilyet. Vo-

lenték volt lakásában, a mostani kultúrházban.

105

- Szimpatikus gyerek. Magas, csinos, erős fiú! –

szeleburdin belecsípett Laci arcába. – A menőfej azért

te vagy nálam!

Egy ideig összebújva hallgattak, majd Laci elmesél-

te Lilinek a múltkori kocsmai esetet. Fennhangon ne-

vettek. Lili, amúgy is jókedvű lány volt, Laci átvette

tőle a vihogását, mialatt nevetve megjegyezte:

- Naccság, egy félrészeg, topis nőnek!

Miután kinevették magukat, a falujukról enyelegtek.

A ráérő emberek aprólékosságával, olykor-olykor a

legjelentéktelenebb részleteket is hosszan megtárgyal-

ták, amiért is az idő nagyon gyorsan eltelt.

Észre sem vették, és máris Vác felé közeledtek.

- Nagyon kevesen vagyunk - ásított Lili -, mi tör-

ténhetett.

- A lámpa alig pislákol. A világosabb vagonokba

szálltak, meg sokan szabadságon vannak. Az építke-

zéseken dolgozók fagyszabadságon, mások a disznó-

ölésekre vettek ki néhány nap szabadságot, vannak,

akik fát vágnak az erdőben…

Lili összerázkódott. Laci, abbahagyta a felsorolását,

és együtt érzőn megkérdezte:

- Fázol?

- Ami azt illeti nincs az a vérpezsdítő meleg, meg el

is álmosodtam.

- Dőlj le, és aludj! – Átnyúlt a lányon. A nagykabát-

ját kereste, hogy betakarja vele. – Majd leragad a

szemed. Dőlj le!

106

- Nem is látod a szememet.

- A hangodon érzem, mennyire álmos vagy.

Lili, Laci ölébe hajtotta a fejét. A lábát maga alá

húzta, és végigdőlt a fapadon. Úgy összekuporodott,

mint a macska.

- De kanszagod van, hallod-e! – jegyezte meg

nyomban az után, hogy birizgálón megcsipkedve.

Lilit nemcsak víg kedélyűnek, igencsak szabad szá-

júnak is tartották egymás között a társai, ismerősei.

- Pontosan azelőtt fürödtem, mielőtt eljöttem hazul-

ról.

- Ezt nem lehet lemosni szagos szappannal - pajko-

san megcsípte -, csak akkor múlna el, ha kiherélnének.

Hangosan kacagva a fiatalember nadrágjához nyom-

ta a száját, és azon át a combjába fújta forró leheletét.

Laci, miközben reflexszerűn összeszorította a comb-

ját, akaratlanul elkapta a lány fejét, és felnevetett.

- Csiklandozol? No, megállj csak!

Ő is lehajolt. A hátán kezdte, és a nyaka felé halad-

va, ugyanúgy átlehelt a ruháján, mint Lili tette vele

előbb a nadrágján.

Lili rángatódzott, ugrált, okvetlenül ki akarta szaba-

dítani magát Laci kezeiből, ő azonban szilárdan tartot-

ta. Végül Lili hátrahanyatlott, mire Laci a mellének

esett: huh… hu! – lehelte.

Lili teljesen elcsigázódott, mire teljesen sikerült ki-

csúsznia a tüzes fiatalember kezéből. Kapkodón felült,

megigazgatta a ruháját, rendbe szedte a haját, majd

107

Lacihoz fordult:

- Tudod-e, hogy egészen felbuzeráltál – súgta. Lehe-

lete égetett, hangja pajzánul remegett.

Laci felbátorodva előbbi sikerén, újra átölelte, és

szorosan magához húzta. Lili engedelmesen hozzási-

mult, mire a fiatalember tovább bányászott sikereinek

aranybányáiban. Előbb a derekát simogatta, azután

feljebb és feljebb merészkedett.

Lili kéjesen elnyúlt a kezei között.

- Hadd hergeljelek fel én is egy kicsit! – gügyögte

Laci kéjesen átitatódottan.

Lili csókra csücsörítette a száját, amibe Laci szinte

beleharapott.

A hátralévő úton végigcsókolóztak.

Régóta ismerték egymást. Lili rengeteget kacérko-

dott a fiatalemberrel, ám csak most csókolóztak elő-

ször.

Csókolóztak, és ölelkeztek. Annyira elmerültek a

hirtelen rájuk szakadó örömök habzsolásában, hogy

csak a Nyugati pályaudvaron eszméltek fel.

- Nézd! – Lili szörnyülködve emelte fel a télikabát-

ját. – Összetapostuk! Vihetem a tisztítóba, de mit ve-

szek fel addig?

- Kölcsön adom az enyémet.

- Úgy beszélsz, mintha másik nagykabátod is lenne,

de nincsen.

Az élesen kivilágított peronról erős fény szűrődött

be a vagonukba, ráadásul az övék éppen az egyik kan-

108

deláber mellett állt.

- Egyébként az enyém sem különb - Laci feléje mu-

tatta a nagykabátját. - Nézd!

Összeborultak, és jóízűen nevetni kezdtek. Miután

alaposan kiröhögték magukat, mintha mi sem történt

volna, magukra cibálták a nagykabátjukat, kézbe vet-

ték a csomagjaikat -, sok élelmet hoztak otthonról -,

és elindultak az ajtó felé, ahol elsőnek Laci ugrott le,

hogy udvariasan lesegítse a lányt, aki egyenesen a

karjai közé zuhant. Átölelte, és arcon csókolta. Még

tovább ölelgeti, ha Lili nem siklik ki a karjai közül.

- Rengetegen járnak körülöttünk! – A fiatalemberbe

karolt, és maga után húzta. – Siessünk!

Szó nélkül mentek tovább. Lili csak a kapuban szó-

lalt meg ismét.

- Találkozunk estére?

- Pesten csak agyoncsapnám az időmet. Miért ne?

- Csak azért, mert unatkozol? – Laci nem válaszolt

azonnal, amiért is Lili meglökte a térdével. – Kérdez-

tem valamit.

- Széplány vagy, csíplek.

- Ezt a szót is Pesten tanultad, mi?

- Jó, akkor úgy mondom, amint felénk szokták: sze-

retlek.

Lili eldobta a bőröndjét, semmivel, senkivel sem tö-

rődve, a nyakába ugrott. Hosszan csókolóztak. Ké-

sőbb, hogy ne zavarják a járókelőket, félreálltak, és

mit sem törődve az idő gyors szárnyalásával, tovább

109

csókolóztak.

Laci ekkor döbbent rá, hogy végérvényesen belesze-

retett Lilibe, s ha lehetősége adódik rá, azonnal fele-

ségül veszi.

110

11.

Az elmúlt tél, Szabó Gergely első tele Pesten, na-

gyon zordra sikeredett. Szerencsére rövid ideig tartott.

Hó is kevés esett. Fekete karácsony volt, szilveszter-

kor pedig, zuhogott az eső, amely azonnal meg is fa-

gyott. Úgy fénylettek az utcák, mint a városligeti kor-

csolyapálya…

A tavasz március végén köszöntött be. A nap olyan

sziporkázón sütött, mintha május közepe lenne. A rü-

gyek erőteljes duzzadásba kezdtek a terek apró bok-

rocskáin. Az utcai árusok bódéiban, a hóvirág mellett

feltűnt az ibolya is. Az emberek kiskabátra vetkőzve

sétáltak. A nők könnyű nyári ruhát, csizmák helyett

körömcipőt viseltek. A macskák vonyítva kergették

egymást éjjelenként Gergő bérházuk függőfolyosóin.

Öreg Bajusz – így hívták-e vagy csak csúfolták, Ger-

gő nem tudta, a házban mindenesetre mindenki így

nevezte a házmestert – fél éjszakákon keresztül seprő-

vel zavargászta őket.

Zöldiné, a háziasszony már a második napon kila-

koltatta szobájából Gergőt.

- Tisztességes özvegyasszony vagyok, és fiatal. Hi-

ányzik nekem, hogy az egész ház rólam pletykáljon! -

fújta a többieknek, majd Gergőhöz fordult: - Nem ha-

ragszik, Gergőke?

Dehogy haragudott, sőt még örült is neki, ugyanis

az ószeres, meg a pincér állandóan cukkolta miatta.

111

Ezentúl tehát négyen laktak, a tömbbizalmi által há-

rom személyre méretezett szobácskában. Gergőnek

egy földre helyezett matracon jutott hely, a két ágy

között, amelyet reggelenként, az ágyneműjével együtt,

betolta a pincér ágya alá, mert nemcsak az volt a leg-

közelebb, ott akadt hely, ugyanis a másik két ágy alját

teletömködték csomagokkal. Az is előfordult, hogy az

ószeres rálépett, ugyanis éjjelenként többször kijárt a

folyosó végén lévő közös WC-re.

Gergő egyedül tartózkodott otthon. Ilyesmi is ritkán

fordult elő. A többiek dolgoztak, ő nemrégen ért haza

a munkából. Szokása szerint a ládáján ült, és a fejét

törte: hová menjen? Gizihez-e, vagy egyedül rója az

utcákat, mint máskor?

A szomszédos szobából zajt hallott. Kissé meghök-

kent, mert azt hitte, hogy teljesen egyedül tartózkodik

a lakásban. Alig ocsúdott fel, a magányos, fiatal és

kelletős özvegyasszony, máris előlépett az ajtón.

- Egyedül van itthon, Gergőke? – sétált melléje.

- Egyedül.

- Unatkozik? – váratlanul megsimogatta.

Gergő agyában összetolult a vér. Szíve hevesebben

vert, szeme két pillantás közé szorulva az asszonyra

meredt, mint a váratlanul a kezébe pottyant almára,

amelybe szabadon beleharaphat. Régen gyanította,

hogy tetszik a háziasszonyának, mi több, ki akar kez-

deni vele. Becézte, már-már "táncrakérőn" kacérko-

dott erőteljes fiatalságával. Most is: térdig sem érő,

112

vékony, átlátszó, testhez simuló selyemruhát viselt.

Világosan kilátszott a combnyakig érő kombinéja s

alatta minden, ráadásul cselesen hozzádörzsölődött.

Gergő eddig azt hitte olyan szépség, aki csak fénylik,

ám nem melegít. Most saját bőrén át érezte, mennyire

forró a teste. Feszülő idegrendszere szikrát kapott s

lángra lobbant, vére fokozatosan felforrt. Régen vá-

gyott nőre, amely vágyakozását a korai tavasz, még

inkább, nemcsak serkentette, felforrósította.

- A fejemet töröm: menjek-e moziba – leplezte el-

szorult lélegzetével összekeveredett erotikus bizsergé-

sét, izgalmát. Hangja mutált, mint a kamaszé. Véletle-

nül sem mert felnézni a háziasszonyára. – A házi néni

nem dolgozik:

- Ne nénizzen! Szólítson úgy, amint az öregek: Pan-

nikának!

- Mit szólna a barátom, meg…

- Egymás között. - Teljesen váratlanul, kissé szí-

nészkedőn nyűgösködni kezdett: - Fáj a fejem, haza-

jöttem, egyébként sem kaptuk meg az anyagot, csak

álltunk, meg pletyiztünk volna.

- Miért nem fekszik le? – bámult rá Gergő

- A zajra ébredtem fel, a ládáját huzigálta. - Gergő

vállára nehezedett, leguggolt és a fülébe súgta: - Nem

masszírozná meg a lábamat?

- A lábát, amikor a feje fáj?

- Azt hallottam ettől elmúlik a fejfájás. Dianával…

belemasszírozni! – Hangsúlyában a felfokozott vára-

113

kozás buja szele fújdogált. – Na, jöjjön be hozzám!

Választ sem várva előresietett. Gergő követte. Bent

az ágyára hevert. Amúgy is rövid ruhája teljesen fel-

húzódott.

- Masszírozza, Gergőke! – kérte, negédesen rámoso-

lyogva.

Mire ő gyengéden simogatni kezdte a lába szárát.

- Üljön le mellém! – Zöldiné kéjes hangjába, az

előbbi mellé, buja vágyakozás és a felvillanyozottság

csiklandós keveréke vegyült.

Gergő leült, és tovább simogatta az asszony arány-

lag formás lába szárát. Az édes örömöket előlegező,

forró asszonyi test érintése, meg az agyát csiklandozó

„kirakat”, mely nemsokára kezébe adja majd értékes

portékáját: vastag combját, széles, asszonyos csípőjét,

élesen hullámzó mellét, csendesen pihegő ajkát..,

nemcsak felhevítette, hanem egyre jobban bátorította

is. Kezei, lábszárától mind feljebb és feljebb merész-

kedett: előbb a térdéhez, onnan a combjára, ahol vá-

ratlanul elfogyott a mersze.

- Feljebb is szabad, Gergőke! – biztatta az asszony.

Szavai elaléltan gurguláztak. Nemcsak élvezte a si-

mogatást, kéjelgett is, ezért a hangja, amint a fiatal-

ember most már nekibátorodva, mind feljebb és fel-

jebb haladt a combján, erotikusan tovább burjánzott.

- Ú… úgy! – Végül combjai közé szorítva Gergő két

kezét, összekuporodott, s enyhén remegni kezdett.

Hangja elnyúlón akadozott. – Ugye, maga még nem

114

volt nővel, Gergőke?

Az szégyellte bevallani, ezért csak rövid huzakodás

után válaszolt:

- Kisgyerekkoromban, játékból…

- Ha akadna egy anyuci? – Zöldiné félig felült, a fia-

talember kezét egyetlen pillanatra sem engedte ki a

combjai közül, a karjába kapaszkodott, és a szeme kö-

zé bazsajgott. – Olyan anyuci, aki beavatná a szeret-

kezés valamennyi csínjába. Figurákat mutatna…

- Jó lenne.

Zöldiné nem engedte tovább makogni. Hevesen át-

karolta a nyakát, mire Gergő félig az asszonyra zu-

hant.

- Én megfelelnék? – búgta a fülébe, kéjesen hozzá-

dörzsölődve. Hangja ritmikus erotikával telt meg, le-

helete szikraként pattant, amelytől minden valamire

való férfi feltétlen tüzet fogott volna.

- Meg. – Zöldiné ajka a szájára tapadt, válasza ezért

meleg nyállal keveredett.

- Segítsen lehúzni a .., és maga is…

Gergő szinte megvadult. Szorosan magához szorí-

totta, és az asszonyba fojtotta a hangot, amiért is csak

kölcsönös tapogatások és csókolgatások után kezdhet-

tek el vetkőzni -, miután az asszony bugyiját a lábfe-

jével egyszerűen a szobaközepére dobta, valósággal

alája furakodott, amiről Gergőnek akaratlanul a kutyá-

juk jutott eszébe. Szuka volt. Üzekedés idején való-

sággal kierőszakolta a párzást: ha a kanok nem ugrot-

115

tak rá, ő farolt alájuk. Ilyenkor megdobta egy kala-

páccsal. Nem sok ideje maradt az otthoni emlékeinek

kavarására, mert az asszony testének forrósága lebéní-

totta, és egyébként is kezdetét vette az örömteli játék,

amelyre olyan régen vágyott. Gergő minden csókjá-

ban, valamennyi szemvillanásában tovább élt valaki,

akitől ezeket a mozdulatokat álmában eltanulta. Min-

denki hagyott rajta valamit a maga legszebb élményé-

ből, amelytől pávatoll színűre sikeredett…

Zöldiné előbb csak erotikusan sóhajtozott: huhuzott,

amint a bagoly, aztán hangos jajgatáson és vad fetren-

gésen túl sikítani kezdett, amitől Gergő megijedt. Ri-

adtan feltérdelt, majd szép lassan visszacsúszott az

asszony mellé az ágyra.

- Miért hagytad abba? – Az asszony ziháló suttogá-

sa, az előbbitől teljesen eltérőn, Gergő passzivitása

miatti szemrehányássá változott.

- Mert sikítottál. Fájt?

Zöldiné átölelte, és melléje bújt. Gergő egyik tenye-

rét a melléhez húzta, mintegy jelezve, hogy szorítsa

meg, másikat a combjára helyezte, hogy simogassa!

- Te kis csacsi! – nevette ki ezután. – A nők azért

sikítanak, jajgatnak szeretkezés közben, mivel lelkük

egész mélyéig élvezik, teljesen átadják magukat a tes-

tüket-lelküket elárasztó gyönyörűségnek. – Megciró-

gatta. – Ne félj, anyucid mindenre megtanít. – Apró

csókokkal pötyögtette tele az arcát. – Jólesett? – súgta

végül.

116

- Jól – hagyta rá Gergő, előbbi felemelő érzésihez

képest lesújtó bűntudattal. Mert Zöldinének mindene

megvolt. Izgett-mozgott alatta, jóízű, ritmusos vihán-

colással élvezte a szeretkezés valamennyi mozzanatát.

Semmit sem vethetett a szemére, valahogy mégis

másként képzelte el az első szeretkezést. Olyannal,

akit szeret, aki sokkal tartósabb és mélyebb érzéseket

szólaltat meg lelke szép hangolású gitárján, mindezt

szenvedélyesen és mélyről fakadón, nem csupán a

gyorsan tovaillanó testi gyönyörűségtől űzőn. Mert

igaz: jólesett szeretkeznie ezzel a nővel is, de miután

lepottyant róla nem érzett többé semmit. Kielégítette

pillanatnyi vágyát, és kész!

Legszívesebben felugrott és elmenekült volna.

- Kiváló férfi vagy – rezgett tovább az asszony ér-

zelmeinek túlhangolódott hegedűje. Férjem a háború-

ban halt meg. Akadtak partnereim. Legutóbbi élettár-

samat elkergettem, mert ivott. - Mind a két kezével

megsimogatta a fiatalember arcát. - Máskor nem sza-

bad ennyire hamar abbahagynod. - Felnevetett. Oldal-

só fogai hiányoztak. Elől az egyik szuvas lehetett,

mert félig elfeketedett. - Megijedtél, féltettél, hogy

fáj? - gügyögte negédesen. - Ne félj, anyucid minden-

re megtanít, mert ezen túl állandóan velem hálhatsz.

Azt mondjuk, hogy a tömbbizalmi közbeköpött, visz-

sza kell költöznöd hozzám. Az ajtót becsukjuk. - Szin-

te állandó csókpötyögtetéseivel valóságos szeplő fel-

hőket rajzolt Gergő arcára. - Nem kérem, hogy felesé-

117

gül vegyél. Jókora túlzással a fiam lehetnél. – Megint

megcsókolta. – Nem, ne ijedj meg, nem vagyok any-

nyira öreg, csak a járatlanságodra célozva példálóz-

tam. Az élettársam leszel…

Gergő hanyatt feküdt. Kezét már régen levette az

asszony melléről, csak a combját fogta még.

- Vissza akarok menni a falumba. Nem bírom meg-

szokni Pestet.

- Most, amikor végre szakmát szerzel?

- Kovácssegéd s lakatos vagyok, bárhol megélek.

- Annyira szereted azt a koszos falut?

Gergő nem válaszolt, mert mit mondjon annak, aki

gyerekkorától Pesten penészedik.

Zöldiné újra hozzásimult. Combját átvetette Gergőn,

valósággal az ágyhoz szegezte. Tolakodón, szeretke-

zésre hajlón csiklandozta, ingerelte…

- Gyere, most én irányítalak! – elengedte Gergőt s

feltérdelt. Az ingedet is, mindent vess le magadról!

Gergő váratlanul kicsúszva mellőle, felkelt, és sietve

öltözködni kezdett.

- Ne haragudjon – szólt vissza.

- Miért magázol? – hökkent meg az asszony. Az

ágya szélére ült, és az öltözködő Gergőt bámulta, aki

felmérve a helyzetét, taktikát változtatott. Melléje ült,

fél karjával átölelte, másikkal a meztelen testét simo-

gatta.

- Nagyon jó nő vagy, de ne haragudj, nekem most

feltétlenül el kell mennem.

118

- Előbb mást mondtál.

- Ilyenkor meleg van - hebegte zavartan, most kita-

lálgatva a szavakat -, estére viszont lehűl a levegő,

nem várnak meg a társaim. Én pedig, feltétlenül be-

szélni szeretnék velük.

Az asszony, ha vonakodva is, csak bekapta a horgot.

Gergő, hogy még jobban elaltassa, megcsókolta.

- Haragszol rám?

- Ah, csak fel vagyok dobva, viszont, ha egyszer

menned kell… Bár, furcsállom, az előbb még azon ta-

nakodtál, hogy melyik moziba menj.

- Rövid, átlátszó ruha… Szép női test… Kívántalak.

Meg akartalak kapni. Vakvilágba beszéltem.

Zöldiné belecsípett Gergő karjába, és hangosan fel-

nevetett.

- Nem is vagy te annyira naiv! – Hozzásimult. – De

a szeretkezés terén még sokat kell fejlődnöd! Ha en-

gedelmes fiúcska leszel, anyucid beavat, megtanít né-

hány figurára.

Gergő nem válaszolt. Felugrott, és megindult az ajtó

felé.

- Mikor jössz haza – szólt utána az asszony.

- Úgy… nyolcra.

- Vásárolok valamit, és főzök neked vacsorát. Az

élettársad leszek…

- Hová mész vásárolni? – kérdezte meg Gergő, némi

számítással.

- A nagycsarnokba. Közben szétnézek erre-arra…

119

Gergő, sutára sikeredett mozdulattal, csókot dobott

az asszonynak, és elsietett. Úgy futott lefelé a lépcső-

kön, mintha menekülne valaki elől. Ami azt illeti me-

nekült is, mert ezekben a percekben kifejezetten bán-

ta, amiért engedett az asszonynak. Fojtogató lelkiis-

meret-furdalást s maró bűnbánatot érzett.

A Könyves Kálmán és az Üllői út - népligeti oldalán

-, az árusbódék mögött, verekedésbe botlott. Egy alig

több mint siheder fiatalemberke, a középkort biztosan

átlépő asszonnyal verekedett. Embergyűrű vette körül

őket, de senki sem avatkozott közbe, amin Gergő na-

gyon elámult.

- Éppen közbe akart lépni a nő javára, amikor valaki

megfogta a kezét. Dávid bácsi, az ószeres volt. Mel-

lette elmaradhatatlan társa, a volt pincér állt.

- Nehogy beleavatkozz - figyelmeztette jóságosan.

- A szemem láttára verjenek meg egy nőt?

- Nagyon jól bokszol a fiú – figyelmeztette a pincér.

- Összegyűröm, mint egy darab rongyot.

- Üt, és eltáncol. Nevetségessé tenne!

- No, lássuk csak!

Ugrani akart, a pincér azonban elkapta a kezét.

- Régen ismerem őket. Egyik tizenkilenc, a másik

egy híján húsz. Alkoholista mind a kettő. Együtt él-

nek, most hajba kaptak valamin. Bohóckodnak egy

kicsit, azután látványosan kibékülnek. Ha beleavat-

koznál, mind a ketten neked esnének, végül téged

vinne el a rendőr.

120

Gergőt ezek a szavak leszerelték, mégis, miután né-

hány szót váltott velük, kissé szégyenkezve köszönt el

tőlük, futott tovább.

Kétszer-háromszor körülrohangálta a Népliget is-

mert részeit, azokat a helyeket, ahol a barátaival oly-

kor-olykor összegyűltek, most egyiküket sem találta

kint, ezért újra villamosra pattant. Mester Lalihoz, a

Sobieski János utcába igyekezett, akivel közvetlenül a

házuk előtti járdán futott össze.

- Hozzád jöttem, beszélni szeretnék veled. Csak…

nem indultál valahová?

- Gondoltam kiugrok a Népligetbe.

- Onnan jövök. Összevissza kerestelek benneteket.

- Kezet rá: mire kiérünk mindenki ott lesz!

- Hagyd! Bajban vagyok, Lali! – intette le Gergő. –

Másik lakás kellene, lehetőleg még ma. Hallottam,

hogy itt, mármint nálatok…

- Kirúgtak?

- Rám ragadt a háziasszonyom. Előbb is, majdnem

megerőszakolt – hazudta, zavartan s belesülve.

Lali nagyot cuppantott.

- Bárcsak nekem lenne olyan, fiatal, jóvágású házi-

asszonyom, mint a tiéd! Ne félj, én nem vakarnám le

magamról! Úgy, de úgy… tudod!

- Kell a fenének az ilyen kiélt satrafa – vágott a sza-

vába Gergő. – Ráadásul azt akarja, hogy legyek az

élettársa. Jó erős, falusi bika kellene neki. Én nem le-

szek a palija, az biztos!

121

Gergő minden porcikája tiltakozott az elkezdett

kapcsolat folytatása ellen. Mert – vélte – azt nem aka-

dályozhatjuk meg, hogy a madár ne repüljön el mel-

lettünk, dehogy fészket rakjon a fejünkön! Komo-

lyabb, egész életre szóló kapcsolatra vágyott. Leg-

alább tíz-tizenöt évvel öregebb nő mellett pedig, ilyet

nem igen képzelhetett el. Ha csak alkalmi kapcsolatról

lenne szó! Széles, asszonyos csípői, nagy mellei..,

mindene megvan hozzá, Zöldiné is megfelelne, csak-

hogy ő azt akarja, hogy költözzön be a szobájába, vé-

gül teljesen a nyakába varrná magát. És mi lenne a

vége? Botrány.

Mivel Gergő, még mindig a fejét rázta Lali a vállára

csapott.

- Mázlid van. Amint mondtam, megüresedett az

egyik ágyunk. Tegnap ment el az ürge. Egyik gyári

haveromnak szántam, viszont, ha neked kell, ziher

hogy te kapod meg. Rideg üzlethelyiség. Köves, abla-

ka: nagy, szimpla üvegű kirakat, igaz befüggönyöz-

zük, ajtaja az utcára nyílik. A víz befagy télen a la-

vórban. Hatalmas dobkályhánk van, de csak addig

melegít, amíg gyaluforgáccsal tömjük. Az utca végé-

ből hordjuk, mert a szén, csak pislákol benne… For-

duljunk vissza! A házinéni otthon van. Beszéljük meg

vele! Hárman laknánk abban a hatalmas, volt hentes-

üzletben. Te, én meg a házinéni fia. Ő azonban leg-

többször, főleg őszvégétől télvégéig, bent alszik az

anyjánál…

122

Minden sikerült, ezért Gergő még azon a délutánon

elköltözött a Vendel utcából. Lali segített neki az át-

költözésben is. Szerencséjükre Zöldiné még nem ért

haza. Egyedül az ószeres tartózkodott otthon, akit

Gergő azonnal beavatott a titkába, majd megkérte,

hogy közölje döntését a háziasszonyával, és Lacival

együtt intézzék el kijelentkezésének egyik részét: a

ház-, illetve az tömbbizalminál. Ennek előtte írassák

alá a szelvényt Zöldinével…

Az ószeres sokáig szorongatta a kezét, sajnálkozott,

amiért otthagyja őket, de megértette, amit így fejezett

ki:

- Fiatal csődörre vásik a foga. Jelzem, régen látjuk,

tudjuk. Az alkalmat várta, mivel nem ugrottál, ő akart

behúzni a csőbe…

- Jó, vastag szalámi kellene neki! – röhögött közbe

Lali.

Gergő nem ment bele az egyre jobban elburjánzó,

vastagodó ízetlenkedésbe, elköszönt és a faládájával

együtt előreindult...

123

12.

Balogh Laci és Gál Lili, az összes szabadidejüket

együtt töltötték el. Esetleg Laci régi barátaival - mind

vidékiek, szomszéd falusiak -, akik mellé Lili, alkal-

makként meghívott a lányszállásról egy-egy lányt is.

A korán beköszöntött tavaszt, a még korábban érke-

ző nyár, hetek alatt elsöpörte az útjából.

Lili és Laci a Margitszigeten, a Duna-parton és a

Nagyszálló környékén sétáltak.

- Bemegyünk? – humorizált Lili cinikusan felka-

cagva. Úgy csillogtak a fogai, mint a vízbe mártott fé-

nyes, fehér babszemek.

- Ott nem lesz jó? – mutatott Laci ellenkező irányba.

Gomba alakú büfé volt, ahol egy tál ételt is kaphat-

tak.

- Nem vagyok éhes, keressünk olyan… igazi sűrű,

bokros részt, ahol nyugodtan csókolózhatunk.

- Arra a célra a pad is megfelel.

- És, ha más is lesz? – gurgulázott Lili szájában a

kacaj.

- Sohasem tudom, mikor viccelsz, mikor beszélsz

komolyan.

Lili belekarolt, és maga után húzta. Mind a kettő-

jükben izzott a vágy, hogy a tartós szerelem után vég-

re lángra lobbanhasson titkos vágyuk, és hamuvá

égesse azt a tilalomfát, amelyet, mivel a falujukból

hoztak magukkal, csak azért nem zúzták darabokra

124

eddig, hogy legalább a látszatát fenntartsák egyéb-

ként, már aligha létező ártatlanságuknak.

Most ez is megtörtént.

Lili a víztorony melletti bokros részbe csalta Lacit.

- Megfelel? – mutatott körbe kéjes kajánsággal.

Laci válasz helyett szorosan magához szorította.

- Tényleg… az enyém leszel?

- De kikupálódtál! - vihogott közbe a lány. - Olyan

szépen beszélsz, hogy a végén elbőgöm magam. - A

füléhez hajolt, és cseppet sem enyelgőn belesúgta: -

Eddig kié voltam?

- A feleségem leszel?

- Na hallod, ha egyszer lefekszem veled, elvárom,

hogy elvegyél.

- Visszamegyünk falura? Hozzánk, vagy hozzátok,

mindegy – Pőstény az akkori Szécsényhalászihoz tar-

tozott – érzelgősködöt kissé enyelgőn Laci.

- Csirkéket nevelünk – incselkedett Lili, mintha a

társa szokatlan érzelgőségét gúnyolná, ám mégis volt

ebben a lányban valami különös, mélyről fakadó érze-

lem, csak csapóajtó mögé rejtette, hogy egyszer, vá-

ratlanul felnyitva, magával ragadja Lacit is. – Disznó-

kat tartunk, meg egy… tucatnyi gyereket nemzünk.

Szépen mondtam, igaz?

- Meghallják, és utánunk lopózik valaki!

- Legalább csinál egy szívességet. – A fenekére csa-

pott. – Egyébként, tényleg falun szeretnék lakni.

- Komolyan mondod?

125

- Úgy beszélsz, mintha én állandóan viccelődnék! –

A fiatalember gombjával játszott. – Olyan ez a város a

falunkhoz képest, mint egy jól öltözött gazdag ember.

Mindene van, csak szíve nincs. Nő vagyok, ezért ne-

kem olyan apróságok is számítanak, mint teszem azt:

köszönnek-e, ismerem-e a szomszédomat, tudom-e ki

megy férjhez, kinek született gyereke, vagy éppen ki-

nek csendítenek a toronyban. Együgyű napi pletykák,

alkalmi, jóízű tereferélések…

Lili, tőle szokatlanul ábrándozott. Lali rá is csodál-

kozott. Eddig sosem hallott tőle ilyen szavakat.

- Szeretsz? – váltott érzelmet később kissé váratla-

nul Lili, kéjelgőn a társához simulva.

- Se előtted, se utánad, csak te!

Lili erőszakos csókolózásba kezdett. Laci arcán

kezdte, a szájánál végezte, eközben a nyakába ka-

paszkodott, és érzékien lehunyta a szemét. Később le-

húzta magával a fűbe.

- Levetem a ruhámat, mert összegyűrődik – jelentet-

te ki a földön heverve praktikusan. Hangszínében

azonban, mint a mezei rét tarkaságában, számtalan

színárnyalat feslett, szinte zenélt, csak fül kellett hoz-

zá, amely megérti. – Dobd le te is a nadrágodat!

Pillanatokon belül levetkőztek, elhelyezkedtek, ösz-

szeölelkeztek, csókolóztak, simogatták egymást, és

megtörtént az, amire oly régen vágytak…

Lili füvet tépett, felkönyökölt, és megcsiklandozta

vele Laci orrát.

126

Az elkapta a kezét.

- Megharapjalak?

Lili a hanyattfekvő fiatalemberre nehezedett.

- Milyen nő vagyok? – kacérkodott. – Nem csalódtál

bennem?

- Ne beszéljünk ilyenekről!

- Akarom. Igenis beszéljünk róla! Jó nő vagyok,

vagy nem? Élményt jelentettem neked, vagy csaló-

dást?

- Sokkal jobb volt veled, amint gondoltam. Ennyi

elég?

Lili felült. Nem hordott melltartót. Szép, nagy mel-

leinek kerek domborulatai szabadon ingerkedtek ki-

gombolódott blúzából, mire a fiatalember újra feltöl-

tődött, Lili közelében az állandóan benne lappangó

vágyaival.

- Azt hitted nem vagyok jó nő?

- Én… nem igen voltam még nővel.

- Nekem, te vagy a második fiúm, viszont tőled nem

lépek arrébb.

- Az elsőt, a vőlegényedet, miért hagytad el?

- Azért… - néhány pillanatig habozott -, mert, ami

veled jól esett, sőt… vele egyenesen kínszenvedés

számba ment. Örültem, ha békén hagyott, viszont ve-

led bármikor s örömmel lefekszem.

Kissé felemelkedett, és megcsiklandozta egy újabb

fűszállal a társa orrát. Laci elkapta a szájával, kiköpte,

majd gyengéden Lili csupasz mellébe harapott.

127

Juj… - kéjelgett Lili, érzelmes kacagása közben,

majd odébb húzódott, és miközben összegombolgatta

a blúzát, tovább csacsogott.

- Azt sem bánnám, ha gyerekünk lenne.

- Laci a lány meztelen combjaira hajtotta a fejét.

- Úgyis elveszlek. – Váratlanul felült, és fokozott fi-

gyelemmel bámulni kezdte a környéket: a közeli bok-

rokat csakúgy, mint a távolabbi részeket.

- Jön valaki? – hallgatódzott bele a csendbe Lili is.

Laci a nadrágja után kapott.

- Öltözzél fel gyorsan! – szólt Lilire.

Kapkodva öltözködtek, mégis alig készültek el, a

mellettük lévő bokrok máris szétnyíltak. Két rendőr

lépett eléjük, és elkérték a személyi igazolványukat.

Laci a farzsebében tartotta, Lili a kis válltáskájából

kotorta elő. Szinte egyszerre nyújtották át. Az igazol-

tató rendőr éppen csak, külön-külön belelapozott az

igazolványaikba -, azt nézte meg, hogy van-e bejelen-

tett lakásuk Pesten és munkahelyük -, a másik kissé

távolabb állt, visszaadta, tisztelegtek, megfordultak, és

mintha ott sem lettek volna, elnyelte őket a bokrok

sokágú szája.

- Mi volt ez? – hüledezett Lili.

- Razzia. Menjünk és üljünk le a legközelebbi pad-

ra! – Felugrott, felsegítette Lilit, majd egymásba ka-

roltak, és kikószálódtak a bokrok közül.

- Te - nevetett fel Lili, már kint az úton -, ha egy ki-

csit korábban jönnek - szája elé szorította a tenyerét

128

és belevihogott. – Te a pucér fenekeddel, én kitárul-

kozva. Jó kis kirakat fogadja őket.

- Lili! – csípett bele Laci, majd a lány nyaka köré

fonta a karját, és megcsókolta.

Nem vette le a kezét, így sétáltak tovább.

- Te ágyrajáró vagy, én lányszálláson lakom. Hová

menjünk, ha szeretkezni akarunk? Mert se nálam, se

nálad, még csak nem is csókolózhatunk– meditált,

némi önmentegetődzéssel később Lili.

- Otthon lesz lakásunk? – kíváncsiskodott Laci.

- Na… ná, majd árokszélén lakunk, és bokrok alján

hempergünk, mint a mezei nyulak! Leválasztjuk a tel-

künk végét, és építkezünk. Nálunk vagy nálatok.

Egy ideig megelégedetten ballagtak.

- Tudod, hogy Gergő már nem lakik velem? – kö-

zölte Laci később a lánnyal.

- Összevesztetek?

- Gergővel? Soha! Kikezdett vele a háziasszonyunk.

Lili szemmel láthatón felvillanyozódott.

- Meséld el gyorsan!

- Zöldinének, tudod: a háziasszonyunknak fájt a fe-

je. Arra kérte Gergőt, hogy masszírozza meg a lábát…

- A feje fájt és a lábát masszíroztatta? – hötyörészett

Lili.

- Ki akart kezdeni vele. Feljebb, még feljebb, sut-

togta neki.

Lili összeszorította a combjait, és erotikus mozdula-

tok kíséretében egymáshoz dörzsölgette.

129

- Bepisilek.

- Végül magára húzta – folytatta Laci. – A ruháját is

ő kapkodta le róla…

- Ezért szökött meg? – hűlt el Lili. – Ilyesmiért a

férfiak nem igen szoktak lelécelni.

- Erőszakoskodott, hogy legyen az élettársa. Meg-

jegyzem Zöldiné jóval öregebb Gergőnél, bár igen jól

tartja magát.

- A vén tyúkja! Fiatal kakas kellene az udvarába,

pontosabban az ágyába. – Hirtelen szembefordult a

társával. – Nehogy elcsábítson téged is!

- Csak nem vagy féltékeny?

- Akit szeretünk, féltjük is, természetesen az ésszerű

határokon belül.

- A pincér meg az ószeres felváltva versengenek ér-

te. Ne félj, ők nem kellenek neki.

- Mit szólt Gergő váratlan lelépéséhez?

- Dühöngött. Nagyon sokára nyugodott meg, míg-

nem összeszedett a gyárukban egy palit.

- Látod, ezzel megnyugtattál. A büfé felé menjünk!

Éhes vagyok.

- Én már az előbb is éhes voltam.

- Fogózz meg, én is!

- Mégis azt mondtad…

- Tele hassal nem lett volna kellemes érzés a bokor-

ban hánykolódni.

- Te teljesen közönségesen beszélsz arról, amiről

más hallgat, mert ugye így illene.

130

- Úgy fogom fel az életet, amilyen. Végeredmény-

ben az izélés is, hogy finoman fejezzem ki magamat,

az életünkhöz tartozik.

- Mondd szebben: a szerelmeskedés, mert az tágabb

fogalom, mint az izélés. Puszi, simogatás, enyelgés,

egymással törődés, segítés… minden benne van.

- Jó! Legyen egyszer neked is igazad. – Hamisan

pislogott Lacira. – Úgysem sokszor fordul elő ilyesmi.

Igaz, cukikám?

- Tovább szeretnék tanulni – terelte másra a szót

Laci. – Régen érlelem magamban. A negyedik év vé-

gén maradtam ki a gimnáziumból…

- Semmit sem érsz vele, kezdheted elölről!

- Sok fiatalnak csak hat elemije van. Nekik, ha gim-

náziumba akarnak beiratkozni, előtte el kell végezni a

nyolc általánost, amíg engem egyből felvesznek a mai

megreformált első gimibe. És ne feledd, én nyelveket

is tanultam. Latint négy évig, németet két évig.

- Leérettségiznél?

- Igen, és szeretnék tovább tanulni.

- Mi leszel?

- Találj ki valami jó szakmát!

- Erdész, mint apukád. Esetleg erdőmérnök. Egé-

szen jól megélnél belőle vidéken. Lehetnél agronó-

mus, tanár, postamester… Egyébként a múltkor en-

gem is felhívtak a személyzetire: iratkozzak be fonó

szakmunkásképző-iskolába. Iratkozzon a rosseb! Vi-

déken semmit sem érnék el vele.

131

Így beszélgettek, sétálgattak egy jó félóráig, utána a

Gomba-büféhez mentek. Szalontüdőt ettek, mert ez

került a legkevesebbe.

132

13.

Szabó Gergely a szabadnapját töltötte, ugyanis a

melegüzemben dolgozók kéthetenként egy pihenőna-

pot kaptak. Készült valahová, amikor Lali, erősen le-

törten a szobájukba lépett.

- Balogh Lacit súlyos baleset érte. Egyik kezén,

majdnem mind az öt ujját összelapította a présgép.

Gergő a tragédia előszeleként a fejéhez kapott.

- Kitől hallottad? – elengedte a fejét s elképedten

csóválgatta.

- Lilitől, ráadásul ráfogták, hogy ő a hibás, ezért kár-

térítést vagy mit, szóval semmit sem kap.

- Nem nyilvánítják üzemi balesetnek?

- Sima táppénzt kap majd, rokkantsági járadék,

más… alma!

- Meglátogatjuk?

- Tőlem, akár máris indulhatunk.

- Melyik kórházban fekszik?

- A Szobi utcai mentőkórházban.

- Három óra lesz tíz perc múlva. Elugrok Gizihez.

Még tegnap telefonált az öntödébe, hogy ma három

órára vár. Levelet kapott otthonról. Az anyja apámról

is írt benne valamit. Ötre itthon leszek, fél hatra be-

érünk. Ha netán késnék, indulj el! Utánad megyek.

- Rendben.

Gergő pillanatokon belül elviharzott.

Gizit nem találta otthon. Gajdáné Fekete Zita nyi-

133

tott ajtót.

- Maga az? – meredt rá zavartan, mégis felcsillanó

szemekkel. Sebtében magára kapott pongyoláját elől a

kezével fogta össze.

- Gizi?

- Nincs itthon.

- Idehív, loholok, ő meg sehol.

- Körülbelül öt perce rohant el. Jöjjön be hozzám!

Leül, és megvárja, hátha csak ide a közeli KÖZÉRT-

be rohant le. Bár… - húzta zavartan a szót - kulcsra

zárta a szobája ajtaját. Nem szokta, ha rövid időre

megy el. Hátha most mégis..! Na, jöjjön!

Előreindult. Gergő követte.

Kissé rendetlenség van – restelkedett Zita a szobá-

jában. – Nemrégen értem haza, dolgoztam. – Gergő

csak azt vette észre, hogy az íróasztalon könyvek he-

vernek s egy írógép, befűzött papírral… A szép és

igen karcsú fiatalasszony összekapkodta a székeken

lógó ruhákat, és a fürdőszobába vitte. – Egy pillanat!

– szólt vissza menet közben.

Gergő jobban szétnézett. Középen franciaágy állt,

szépen leterítve. Előtte kis szobaasztal, két oldalán

egy-egy csőlábú fotel kapott helyet. A jobb sarokban

háromajtós szekrényt, az ablak alatt ágyneműtartót, a

tetején virágokat, és telefont pillantott meg. A már

említett íróasztal előtt bőrbevonatú szék négy lába

süppedt a vastag szőnyegbe. A mennyezetről ötágú

csillár lógott alá. A falon néhány festmény és egyetlen

134

fénykép függött, néhány hónapos kisfiút ábrázolt. A

szoba bal sarkát térelválasztó függöny takarta el…

Zita, bent a fürdőszobában, összekötötte a pongyo-

láját, haját megigazgatta, szája szélét kihúzta rúzzsal.

Egészen megújult, mire visszatért. Mozgása kifejezet-

ten sikkesnek tűnt. A manökenek jártak úgy a híradó-

ban, amit Gergő annyiszor megbámult. Feltűnően tisz-

ta arcbőre, csiszolt márványként fehérlett. Dús, fekete

haját kontyba kötve viselte. Karcsú teste kifejezetten

törékenynek, nemhogy molettnek tűnt.

- Miért nem ül le? – kedveskedett. Finom árnyalatú

hangja zenélt. Szép ívelésű ajkán kellemes mosoly ült.

Lénye valamilyen titkot üzent.

Gergő teljesen a varázsa alá kerülve, őszinte ámu-

lással bámulta.

- Nem akarom zavarni - hebegte egyetlen pillanatra

sem véve le szemét a több mint kellemes jelenségről. -

Dolgozik s én… - az íróasztalra mutatott, majd elhall-

gatott.

- Ne féljen megvár. Na, üljön le!

Gergő a fotelba, Zita az íróasztala előtti székre ült,

csak előbb megfordította.

- Maguk Gizivel egy faluban laknak? – kérdezte

meg nyomban ezután.

- Nem. Én Ludányban, ő a szomszédos Halásziban.

- Mióta él Pesten?

- Lassan egy éve.

- Letörten hangzott, mintha nem szeretné Pestet.

135

- Tényleg nem szeretem.

- Miért?

- Mert minket sem szeret Pest - vágta rá szinte fel-

hördülve. Ugyanolyan hangon folytatta: - Mert mit

adott, teszem azt nekem Pest? Egy matracot, amelyet

esténként kihúztam az ágy alól, reggel visszatoltam…

- A földön hált?

- Amíg a Vendel utcában laktam. A Lenhossek ut-

cában külön vaságyam van, de hárman lakunk egyet-

len rideg, volt hentesüzletben. Csak egy valamit szere-

tek: a munkahelyemet. És, ha Pestet nem is, a gyárat

lassan megszokom. Mi falusi fiatalok, jöttmentek va-

gyunk. Számkivetettek saját fővárosunkban. Idegenek

a magunk hazájában. Lenézett parasztok, kispénzű

vendégmunkások, mert ugye letelepedési engedélyt

nem adnak. Másokat, az az egy szombat éltet, amikor

hazautazhatnak. Én nem mehetek haza. Jövök-

megyek, az időmet fecsérelem, a haverokkal lődör-

gök. Az egy templom, más semmi!

Zita váratlanul felugrott.

- Hozok teát. Előbb főztem. Még forró. – Választ

sem várva kirohant a szobából.

Elég gyorsan visszatért, holott előbbi pongyoláját,

sötét ruhára cserélte fel. Derekát vastag, csillogó öv-

vel kötötte át, amiért most az előbbinél is karcsúbbnak

tűnt. Ruhája elől mélyen kivágott, hátul az egész fehér

háta szabadon villogott. Gergő lenyűgöző csodálattal

bámulta, főleg a bársonyos, fehér, meztelen há-

136

tát gusztálta, mialatt lehajolt, hogy lerakja a tálcát.

Márványhát nőies kecsessége, amelyen órákig elvir-

rasztott volna a férfi szemeinek vágya. És azok a for-

más, hosszú combok, amelyek hosszan kilátszottak

rövid ruhája alól? Egészen felvillanyozódott tőle.

- Tessék! – Csészét nyomott a felajzott fiatalember

kezébe. – Kekszet is fogyasszon, ha szereti!

Az ő kezében is csésze gőzölgött. Nem ült le, Gergő

mellett állva szürcsölte. Mennyire finoman evett, és

azok az apró, szép formájú ajkai, mialatt vigyázva,

nehogy lemossa a rúzsát belecsípett, ápolt, hófehér

fogaival a kekszbe! Fél méterre állt tőle, azonban

Gergő még ilyen távolról is érezte testének átütő for-

róságát. Agya elzsibbadt, testét váltakozó hőfokú hul-

lámok öntötték el. Még sohasem érzett ilyet, hacsak

Zöldiné karjai között nem, azt azonban gyorsan elhes-

segette: ő megközelítőleg sem nyújtott ennyire kelle-

mes látványt. Minden eszébe jutott, az is, amit Gizi

mondott róla… Kacér mozgása, amikor belesett az aj-

tón..! Álmában többször megrajzolta azt a nőt, akit

teste-lelke kívánt, főleg mostanában vágyódott na-

gyon a nők után. Most, mintha tükörből nézett volna

vissza rá a fantomkép, amelynek apró mozaikdarabjait

gondolatában gondosan összeragasztgatott. Ezért Zita

egyáltalán nem tűnt ismeretlennek. Együtt gyerekes-

kedtek, együtt nőttek fel… Talán azért is érezte ma-

gát, cseppet sem feszélyezetten otthonosan.

Zita lehajolt, rövid ruhája megint felcsúszott, mire

137

Gergő arra gondolt, hogy combjai is olyanok, amilyet

ő szeretne! Se nem vastag, se nem vékony. Nem hur-

kás, egyenletesen, felfelé vastagodón hosszúak. Gye-

rekkorában, főleg fürdés közben a halászi tavon, a

bokrok közé bebújva, vetkőzés és öltözködés közben,

gyakran kileste a nőket. A postamester feleségének –

azóta sem felejtette el – volt ilyen a combja…

Zita kis tányért tartott eléje, amitől akaratlan össze-

rezzent.

- Ebből is egyen! – kínálta.

Miután elhárító mozdulatokat írt le a kezével, bögré-

jét az asztalra rakta, Zita közelebb lépett hozzá, és

enyhén bájoló mosolya kíséretében, kacéran rákacsin-

tott:

- A kedvemért! – Nemcsak a szeme és az arca, a

hangja is ragyogott.

Gergő, maga sem érzékelte, hogyan történhetett

meg: vakmerőn, ahogyan a férfiak csak a szép nők je-

lenlétében viselkednek, szabad kezével átölelte a

combját, magához húzta, és magabiztosan felnézett rá:

A kötelek elszakadtak, a léggömb elszabadult s bo-

lyongani kezdett a hirtelen feltörő érzések vad vihará-

nak szárnyain. Nem tudta mit akar, azzal sem volt

tisztában, mi lesz a következménye: ő mindenesetre

lépett, most Zitán a sor. Mindent egyetlen lapra tett

fel. Vagy nyer, vagy elveszít mindent!

- Nyert, mert Zita bizarrul hozzásimult.

- Várj, leteszem..! – tegezte le súgva, majd a nélkül,

138

hogy kibontakozott volna a férfi félénk öleléséből,

ügyesen oldalra hajolt, csészéjét, meg a kistányérját

letette, és visszabújt Gergőhöz. Szép, tiszta arcát a fe-

jére hajtotta, finom, hosszú ujjaival a nyakába mar-

kolt.

Egyetlen mukkot sem szóltak egymáshoz, mégis

mind a ketten tudták, hogy sorsukban, nem egy férfi,

meg egy nő elkülönülő élete találkozott most egymás-

sal, hanem valami különös, szép szenvedéllyel fellob-

banó közös vágy kelt életre.

Elsőnek Zita mozdult meg. Ajkát Gergő szájához

nyomta, s szenvedélyesen rátapadva az ölébe kuporo-

dott. Néhány percnyi ölelkezés után, mintha összebe-

széltek volna, szinte egyszerre álltak fel, és szó nélkül

vetkőzni kezdtek. Gergő az asszonyt nézte, és min-

denben követte. Az ingét is csak azután dobta le, miu-

tán az teljesen meztelenül állt előtte. Csak, amíg ő a

ruháját katonásan egymásra rakta, Zita mindent szét-

dobált.

A szép testű, meztelen asszony hirtelen Gergő nya-

kába kapaszkodott. Két lábát felhúzta, széttárta, át-

ölelte vele a fiatalember tomporát, és erotikus moz-

gásba kezdett. Gergő a franciaágyhoz vitte, s finoman

ráereszkedett a sokat ígérő testre…

Zita hangosan sóhajtozott, jajgatott, de mennyire

másként hangzott ez, mint Zöldiné érdes sikítása!

Nem is hang volt: kotta, amelyet az asszony szája

szép lassan lejátszott a magasra hangolt gyönyörök

139

zongoráján. Nemcsak zenélt, énekelt, nemcsak éne-

kelt, különösen szép melódiát lejtve táncolt is: hol

alatta, hol mellette, combjával fölötte…

Miután minden elcsendesedett: a zene, a tánc és az

előbbi tüzes vágyak tengerének magasra felkorbácsolt

hullámai sem csapkodtak már, a fiatalember ujjainak

cirógatása sem csúszkált tovább e finom hangszer húr-

jainak disszonanciájaként az asszony meztelen testén,

Zita megcsípte a fiatalember arcát.

- Ugye, nem tartasz kurvának, amiért ennyire gyor-

san, minden előzmények nélkül lefeküdtem veled?

Régen tetszel nekem.

- Azért lestél be néha…

- Kifejezetten féltékeny voltam Gizire.

- Az első unokatestvéremre?

- Hátha csak hazudott, és egyébként sem vérfertő-

zés, hacsak… Tudod?

- Gizi nem az én esetem.

- Milyen nők tetszenek neked?

- Pontosan olyan, mint te! Gyerekkoromtól tetszel

nekem.

- Nem is ismertelek, de ettől függetlenül elvártam,

hogy ezt mond nekem!

- Én viszont régen ismerlek téged. Ezért úgy érzem

most magamat, mintha otthon lennék. Nem véletlen,

hogy itt fekszel mellettem. Te nem most lettél az

enyém, már ennek előtte is, mindig az enyém voltál.

- Udvarolsz nekem?

140

- A színtiszta igazat mondtam el. Mi tényleg na-

gyon, de nagyon régen ismerjük egymást, Zita. Szó

nélkül… szemérmetlenül, szégyenkezés nélkül mezte-

lenre vetkőztél előttem. Mással biztosan nem tetted

volna meg. És én, a rettentően magamnak való, nehe-

zen oldódó, a kissé gátlásos ember, felszabadultan

mozogtam, olyan szavakat juttattál eszembe, amelye-

ket ezelőtt nem ismertem, senkinek sem mondtam

olyakat a falumban.

- Mesélj valamit a faludról!

- A falum! – Sóhaja elfojtott vággyal telt meg. Sze-

me csillogni kezdett. Aztán, mintha meggondolta vol-

na magát, megrázta a fejét. – Máskor, majd ha szomo-

rú leszek.

- Most örülsz?

- Annak a sok gyönyörűségnek, amelyet ajándékba

kaptam tőled.

- Legyen folytatása is? Mert, ha te is akarod, én

benne vagyok, sőt kérlek rá.

- Máskor is eljöhetek? Bejöhetek hozzád?

- Én benne vagyok. Mondtam imént: akkor jössz,

amikor akarsz. Mindig! - Felnevetett. - Kivéve, ha

nem találsz itthon, de lehetőleg Gizi ne tudja meg! -

Továbbsimogatta, cirógatta a társa arcát. - Egyelőre

tartós viszonyt kezdünk. A többit majd meglátjuk… -

Rámosolygott. - Kérhetek tőled valamit?

- A te kérésed számomra parancs. - Egy színdarab-

ban hallotta otthon, hogy miként jutott most eszébe,

141

maga sem tudta.

- Gizitől tudom: négy polgárit végeztél…

- Eredetileg, ha furcsán hangzik is, tanárnak készül-

tem, s kovácssegéd lett belőlem.

- A pedagógia, jelenleg olyan rét, amelyen minden

liba legelhet. Komolyabb pályát szánok neked, mert

ugye tovább tanulsz? Ez a kérésem, egyébként ebben

a pillanatban eszeltem ki.

- Előbb elvégzem a martinász átképző tanfolyamot.

Olvasztár leszek.

- Utána szakérettségire mész, ahonnan egyenesen

bejuthatsz az egyetemre.

- Zita, az én apám kulák. Mondvacsinált kulák

ugyan, de ez mit sem változtat a tényeken. Velem

szóba sem állnak olyan helyeken! – Ő is oldalra for-

dult, szembe az asszonnyal. – A legnagyobb pártlap

főmunkatársa, a párttag, és én a kulákcsemete, egy

ágyban, manapság főben járó bűn.

Zita szorosan a társa szájára tapasztotta a tenyerét.

Miután elengedte, Gergő felült.

- Nagyon, de nagyon sajnálom, de most el kell men-

nem. Látogatóba megyünk a kórházba.

- Kit látogattok meg? Kivel mész a kórházba, csak

nem Gizivel?

- Egyik közös barátunkat látogatjuk meg Lalival, a

szobatársammal, egyébként falubeli fiú ő is. A balese-

tet szenvedett, Balogh Laciról van szó. Elkapta a ke-

zét a présgép, majdnem a fél keze odaveszett.

142

- Juj! – borzongott össze Zita. – Szörnyű! Fiatal

volt?

- Velem egyidős, huszonhárom éves.

- Én öregebb vagyok nálad egy évvel? – Végigsi-

mogatta a fiatalembert. Keze a combján állt meg. –

Öltözz fel! Kicsit később én is felkelek.

- Nem haragszol?

- Ugyan! - Továbbsimogatta, végül gyengéden meg-

csípte: - Menj!

Miközben Gergő felöltözködött, ő nyakig betakaró-

dzott, és jóízűen eltelve végignyúlt az ágyon.

Gergő, miután végzett, melléje ült.

- Gondolkozzál azon, amit előbb elmondtam!

- Kommunista vagyok. Mint marxista-leninista val-

lom: a mi eszménk fény. Az éjszaka sem fújja el, mert

a fény mindig kiszorítja az emberek fejébe szorult sö-

tétséget. Társadalmi méretű osztályharc folyik,

amelynek kimenetele egyetlen pillanatig sem kétsé-

ges… Te nem vagy kulák. Sokat beszéltünk rólatok

Gizivel. Jól ismerem a helyzetedet. Adminisztratív hi-

ba, egyéni bosszú, vagy egyszerű tévedés, netán poli-

tikánk hibás értelmezése révén kerültetek rá a kulák-

listára. Tévedni emberi dolog, de a tévedésben meg-

maradni ostobaság. Újságíró vagyok, ne félj, segítek!

Letöröltetlek benneteket a kuláklistáról! Ami pedig az

előbb említett gondolkozást illeti – Gergő felé nyúj-

totta a kezét, miután az elkapta, magához húzta, Ger-

gő eddig ült, most melléje feküdt – döntöttem: akkor

143

jössz el hozzám, amikor akarsz! – Felült. Gergő kö-

vette. – Egy kikötéssel… Nem is kikötés, kérés…

- Nos? – sürgette Gergő. Előbb nem húzta össze a

nadrágszíját, azzal bajlódott.

- Tanulj tovább! Azért ismétlem, mivel az előbb

nem kaptam egyöntetű választ.

- Szavamat adom rá.

- Zita kiszállt az ágyból. Testét az ágytakarójával

tekerte körül. Megcsókolta Gergőt, és a fürdőszobába

sietett.

Gergő öt óra után lépett ki az utcára. Egyenesen a

kórházba sietett, ahol Lalit a folyosón találta.

- Nem engedtek be?

- Eddig nem, de néhány percre bemehetünk majd, ha

kijön az orvos. Szerencséd, hogy én is késtem, más-

ként lemaradsz, mert csak egyszer szabad zavarni La-

cit. Külön-külön nem mehettünk volna be.

Az orvos nagyon hamar kijött. A nővér csak az ajtó

résén dugta ki a fejét, mialatt feléjük intett a kezével:

- Bejöhetnek!

Laci jobb keze végig bekötözötten, magas párnán

pihent. Vér nélküli arca megnyúlt, mélyen beesett

szemét vastag karikák övezték.

- Odaveszett az egyik kezem – panaszkodott, mi-

helyt felfedezte őket. Majdnem elsírta magát.

- Nagy szerencséd, hogy legalább a hüvelykujjad

megmaradt – vigasztalta Gergő, mert Lalit nagyon

144

megviselte a látvány. Csak állt, benedvesedett sze-

mekkel bámult szerencsétlenné vált társára.

Laci félrehúzta a száját. Szabad kezével lemondón

legyintett.

- Ne vigasztalj! Vége!

- Lili?

- Rendszeresen bejár, de úgyis elhagy. Ő, az életerős

nő, én a nyomorék…

Könnyezni kezdett. A nővér, aki végig a sarokban

állt eddig - ezt látva -, ellentmondást nem tűrőn kites-

sékelte őket a kórteremből.

Gergő kettős érzelmekkel ballagott haza, Lali olda-

lán. A holnap gyönyörű ígéreteként, hosszú ínség után

a világ legszebb nőjére lelt, ugyanakkor a legjobb ba-

rátja nyomorékká vált. Semmi köze nincs egymáshoz

e két eseménynek, ő valahogyan most mégis egy ka-

lapba zárta, és összerázta mind a kettőt.

145

14.

Jolánka a műhely fiatal adminisztrátora, tölcsért

formált a két kezéből, és belekiabált a kéngőzös leve-

gőbe.

- Szabó Gergely! Hello, Szabó Gergely! – Az nem

hallotta meg. – Megsüketült? – zsörtölődött a körülöt-

te sertepertélőket nézve, mialatt apró léptekkel tipe-

gett a fiatalember felé. Melléje érve a vállára vert. Va-

lósággal ágaskodnia kellett, hogy felérje. – Egy órája

kiabálok, maga meg a füle botját sem mozdítja meg.

Csak nem szerelmes?

- Most indult el a hengersor. Hallja? – A lenyűgöző

tűzkígyóra mutatott.

- Legalább egy kilométerre van innen.

- Akkor a sisak, meglehet öregszem?

- Még ha én mondanám! – Jolánka húszéves sem le-

hetett, nem csoda, hogy a mellettük állók hangosan

felröhögtek. – A főmérnök… Bocsánat: Veronkai elv-

társ hívatja!

- Csak nincs valami hézag? – Gergő ezt a szót is

Pesten hallotta, sajátította el.

- Azt hiszi közlékenyek? Azt is az orromra kötik,

amihez semmi közöm nincs? - A főmérnököt utánoz-

ta: - Szóljon, legyen szíves, mert igazi úriember a lel-

kemadta, Szabó Gergely elvtársnak: Minél előbb ke-

ressen fel! - Felrántotta a vállát. - Szóltam, a többi

magukra tartozik!

146

Mellettük fehéren izzó, folyékony vasat öntöttek

formába. Az egyik adagból kisebb mennyiség kilocs-

csant a földre, amitől Jolánka riadtan futásnak eredt.

A mellettük állók megint felröhögtek, mire ő rájuk

nyújtotta a nyelvét: be…é!

A brigádvezető feljebb lökte a védőmaszkja arcfö-

delét.

- Menjél, majd én befejezem helyetted! – szólt rá

Gergőre.

Még beszélt, amikor az egyik fiatal munkás közbe-

kiáltott:

- Miért nem mondtad neki: magába vagyok szerel-

mes, aranyos!

- Aranyos, szaranyos… - kontrázott rá a szomszéd-

ja. – Valaki ezzel toldotta meg: - Akár meg is csöcsö-

részhetted volna!

Ezzel máris elkezdődött az ilyenkor szokásos, vas-

kos terefere:

- Vőlegénye van.

- Te még nem hallottál félreizélésről?

- Új hús, ami mindig jól jön, pajtás!

- Nagyon rátarti nőcske, nem adja könnyen!

- Minden nőt meg lehet kettyinteni.

- De nem akárkinek…

Gergő közben elindult.

A főmérnöki iroda – a skatulyaszerű üvegépítmény

– a szomszédos, csendesebb csarnokban kapott helyet.

A főmérnök valakivel tárgyalt, ám mihelyt meglátta

147

Gergőt, azonnal megsürgette integetésével, a hatalmas

üvegablak mögül: Jöjjön, jöjjön!

Gergő, mire beért, az előbbi férfi a másik ajtón ki-

ment. Jolánka nem volt a helyén, valahol csámborgott.

- Szabadság! – köszönt Gergő. A főmérnök anélkül,

hogy kellőn fogadta volna, csupán szembefordult vele

a székén, és a térdére csapott.

- Maga is siet, az én időm is drága. – A változatos-

ság kedvéért, most az asztalra ütött a tenyerével. A

főmérnök most is, mint mindig erőszakos, boldog, hi-

valkodó ember benyomását keltette a fiatalemberben.

Ezért azt sem tudta, hogyan álljon előtte: fél lábon-e

vagy vigyázzállásban. Védősisakját a kezében szo-

rongatta, forgatta, mialatt a főmérnök tovább beszélt: -

Végleg átteszem az olvasztóba, ezért mától, akár mar-

tinásznak érezheti magát! – Felemelte a hangját. –

Persze ahhoz, hogy szakmunkás legyen, előtte el kell

végeznie a hat hónapos átképzőt. Gilt?

- Feltétlenül tovább szeretnék tanulni, főmérnök elv-

társ!

Az felállt, és az asztalsarkára dőlt, ahonnét jelentő-

ségteljesen gusztálta Gergőt.

- A Szabad Néptől is átszóltak. Jó… jó, nem kérde-

zem, kije dolgozik ott, egyébként semmi közöm hoz-

zá. – Olyan hangon folytatta, mintha Gergő közbe-

szólt volna, holott ő csak állt s ámuldozott. – Egyetér-

tek velük. Szorgalmas, tisztességes, fiatal férfi. Kié

másé lehetne a jövő, ha nem az ilyeneké, mint maga!

148

Persze, kissé több sót a levesbe, elvtárs! Szeminári-

umra nem jár. Nem tagja az ifjúsági mozgalomnak. A

politikai megmozdulásokon nem vesz részt: Se május

elseje, se április negyedike, semmi! Elkallódott, vi-

szont most felfedeztük…

- Sok jót elmondott rólam, ami őszinteségre kötelez.

- Persze. - Felállt, és fontoskodón sétálni kezdett a

jó ketrecnyi nagyságú irodában: faltól falig, mint a ka-

litkába zárt madár. Eközben vágta rá: - Hallgatom!

- Apámat kuláklistára rakták. Nem vagyunk gazda-

gok, földünk szinte semmi…

- Érthetetlen – mélázott el a főmérnök. A Szabad

Nép ajánlatára-e, vagy másra gondolt, Gergő nem tud-

ta megfejteni. Igaz, ideje sem maradt rá, mivel a fő-

mérnök nagyvonalúan közbelegyintett. – Az apja. Vi-

szont magának semmije, a múltban, kora miatt nem is

lehetett vagyona.

- Apámnak sincs, a múltban sem volt, csak a ko-

vácsműhelye, amelyben ketten dolgoztunk, mert mi

egyáltalán nem foglalkoztattunk bérmunkásokat, és a

cséplőgép: magánjáró meg a dob. Nyaranként csépel-

tünk, ilyenkor természetesen vettünk fel alkalmi

részmunkásokat, viszont ebben az időben apám nem

dolgozhatott a műhelyében, amiért az ő keresete ki-

esett.

- Én mindig azt hittem, hogy a kulákok, amolyan kis

földesurak, zsíros parasztok.

- Néhány négyszögölnyi kerten kívül más földünk

149

nincs, nem is volt.

A főmérnök visszaült az asztal szélére, és olyan na-

gyot legyintett, hogy majdnem lecsúszott róla.

- Engem csak egy valami érdekel: maga! Egyébként

is ez a kulákhistória politikai síkon lefutott téma. A

maga múltja, már amilyen múltja lehet egy huszonva-

lahány éves fiatalembernek, tiszta. Munkás, mint

ilyen az élvonalba tartozik.

Újra felállt. Gergő kihasználva ezt a pillanatot,

gyorsan közbevágott.

- Azért mondtam mindezt el magának, nehogy csa-

lódás érje, ha valaki, netán otthonról leadja a drótot,

mert ugye állandóra bejelentett lakásom Ludány. Pes-

ten, mivel nincs letelepedési engedélyem, csak ideig-

lenes jelleggel tartózkodhatok.

- A drótot már megkaptuk: a Szabad Néptől hívtak

fel bennünket, ami némileg fedezne, ha lenne miért

mentegetőznöm. Egy szó, mint száz: támogatjuk a to-

vábbtanulási kérelmét. Ha akarja a martinász átkép-

zéssel egy időben, támogatásunkkal elvégezheti, vagy

leteheti, nem tudom melyik szó jobb rá, a szakérettsé-

git is, amely ezerkilencszáznegyvennyolcban indult.

Az ezerkilencszázötvenegy-ötvenkettes tanévtől két-

éves, bennlakásos tanfolyamként működik, de, akinek

valamilyen előképzettsége van, maga pedig ugye négy

polgárit végzett, az első évet munka mellett, esti tago-

zaton is elvégezheti. Kell-e hozzá miniszteri engedély,

nem tudom. Ha igen, megszerezzük. Acélmű, mint i-

150

lyen a nehéziparhoz tartozunk, szavunk nyomatékosan

esik latba. – Jelentőségteljes mozdulatot írt le a kezé-

vel. – Utána szabad az út az egyetemre!

- Egyetemre? – hebegett Gergő megátalkodottan.

- Csak nem adja lejjebb? Használja ki, lovagolja

meg a kedvező szelet. Ha igyekszik, két éven belül

bent lesz az egyetemen. Kohómérnök lehet, elvtárs!

Káderutánpótlás az üzemünknek…

Gergő szíve, már akkor megbizsergett, amikor a

főmérnök a Szabad Népet említette, mert ki más tele-

fonálhatott onnan, ha nem Fekete Zita. Ha pedig így

van, gondol rá, a jövőjét egyengeti, tehát nem egysze-

rű futókalandnak tekinti a kapcsolatukat. Az előbb

csak bizsergett, most nagyot dobbant: ő, az öreg Sza-

bó kovács fia, Gergő mérnök? Álmában, sem mert

ilyesmire gondolni. Kohász átképző tanfolyam, meg

sima érettségi, és kész! Igaz, miután elmesélte Zitá-

nak, hogy eredetileg tanárnak készült, a szemébe

mondta: más pályát szánok neked! Már ekkor erre

gondolhatott? Valamit később is rebegett - mert az

után az emlékezetes találkozásuk után összesen há-

romszor járt nála eddig -, ő azonban nem figyelt rá.

A főmérnök élvezte egy ideig a fiatalember kicsat-

tanó örömét, valósággal olvasott most az arcára ülő

fényekből, azután melléje lépett és a vállára vert.

- Megegyeztünk, Szabó elvtárs?

- Köszönöm szépen, főmérnök úr!

- Elvtárs, és nem úr! – Megfenyegette. – Látja, látja

151

mennyire le van maradva? Ezen túl járjon maga is

szemináriumra, mint a többi fiatal!

- A kutya sem hívott eddig. Vidéki vagyok, tőlünk

pedig ugye…

- Ezentúl az én káderem lesz. Már csak rám való te-

kintettel is járjon szemináriumra! – Az asztalra tenye-

relt. – Én befejeztem. A többit a személyzetis mondja

meg, azt is, hogy lehetősége lesz-e az első évet esti

tagozaton elvégeznie. Ha nem, engedélyt kérnek a

miniszter elvtárstól, ha pedig valamennyi húr elsza-

kad, na bumm: két éves bennlakásos tanfolyamon

végzi el! Előkészítőre viszont, úgy tudom, minden-

képpen járnia kell!

A főmérnök olyan mozdulatokat csinált a kezével,

mintha azt mondaná: na, milyen ember vagyok? Utá-

na leült, és az irataiba mélyedt, mintegy jelezve vele,

hogy dolga van, ő mehet!

Gergő illedelmesen, hála teli szívvel elköszönt - a

főmérnök, fel sem nézve, gyenge fejbiccentéssel fo-

gadta - s kiment…

A továbbiakban alig tudott dolgozni. Szerencséjére

a műszak hamar véget ért.

Az öltözőből egyenesen a Kecskeméti utcába sietett,

ahol, úgy, amint megbeszélték, két rövidet csengetett.

Ezt Gizi is tudta, hogy Zitának szólt, ezért nem lesett

ki. Egyébként a lány ablakán mostanában gyakran le

volt eresztve a roló, ami azt jelentette, hogy nem tar-

tózkodott otthon. Ezt a kettős csengetést Zita találta

152

ki, mert egyelőre nem akarta, hogy Gizi megtudjon

valamit kettőjük viszonyáról. Azelőtt mindig az futott

ajtót nyitni, aki éppen otthon tartózkodott, sokszor

mind a ketten.

Zita már várta. Ugyanazt a ruhát viselte, amelyet el-

ső találkozásukkor. Dús hajába vastag csontcsatot tű-

zött. Mellén akkoriban ritka aranybross ragyogott.

Nagy szemgolyói élénken csillogtak. Szája, egyetlen

felkínálkozó, hamvas meggyszemecske márványtálon,

arcáról boldog öröm sugárzott. Teste, amint az elő-

szobában Gergő nyakába borult, egyetlen karcsúra ke-

rekített nagy felkiáltójellé kanyarodott.

Hosszabb csókolózás után, Zita Gergőbe karolt.

- Régen vársz? – kérdezte Gergő, mialatt összeölel-

kezetten besétáltak a szobába.

- Éppen elkészültem. – Szembefordult Gergővel. –

Na, milyen vagyok?

Feje fölé emelte a férfi kezét, s finoman körülpör-

dült alatta: Micsoda kecses mozgás! – ámuldozott a

társa. Az a természetes sikk, amely az egész lényét

jellemezte, utánozhatatlannak tűnt.

Gergő őszinte elragadtatással bámulta egy ideig, az-

után igazi, csókolózó hangon felkiáltott:

- Egyáltalán nem értem: én a falusi bunkó, a palóc,

meg te! Sokat elgondolkozom, ám a rejtély továbbra

is megfejthetetlen marad. A gondviselés…

- Nem hiszem, hogy a gondviselés ennyire illetlen

lenne - nevetett közbe a nő -, szerintem nincs is, hogy

153

beleavatkozna az ilyen dolgokba. – Gergőhöz simult,

és szájon csókolta. – Nem haragszol rám?

- Lehet rád haragudni?

- Ülj a fotelba! Én az öledbe bújok.

Gergő magához húzta a formás nőt, mire az kis-

macskaként az ölébe kuporodott. Bensőjét gyönyörű

öröm járta át. Már az első alkalommal megszerette Zi-

tát, mégis csak ezekben a pillanatokban fedezte fel,

életében először a szerelem mindent betöltő világát,

amelyről álmában sem gondolta volna, hogy ennyire

gyönyörű.

- Még mindig nincs kedved mesélni a faludról? –

súgta Zita.

- Olyan sokat beszélgettünk már.

- Konkrétan a faludról még nem.

- Ne törd meg a csendet! Nem érzed, mennyire

szép?

- Mi az – Zita érzelgősen felnevetett –, romantikus

lettél?

- Nem, csak… - a szót húzta, Zita közbevágott.

- De, ha nekem most beszélgetni lenne kedvem!

- Máskor. Most inkább súgok neked valamit.

Zita felfokozott izgalommal fészkelődött a fiatalem-

ber ölében. Fülét kíváncsian közelebb nyomta hozzá.

- Szeretlek. Teljesen beléd habarodtam. – Megmar-

kolta az asszony finom kezét és megszorongatta. –

Rendkívül jó alvó vagyok, ha egyszer drummolni kez-

dek, úgy alszom, mint a mormota. Az elmúlt éjjel vi-

154

szont alig szunyókáltam. Késő reggelig harcoltam

magammal.

- Először ismerjük meg önmagunkat, és csak ezután

kezdjünk el hadakozni saját énünkkel. A szerelem,

amely mindkettőnket bizonytalanná, sebezhetővé tesz,

tehet, teljesen váratlanul tört ránk. Hívatlanul költö-

zött be a szívünkbe. Fölösleges tehát harcolnunk, mert

minél inkább küzdünk ellene, annál jobban erőt vesz

rajtunk…

Gergő nem engedte az asszony fejtegetését befejez-

ni.

- Ragyogó nő vagy. Veled szemben én, szorongás-

sal, kisebbségi érzésekkel teli, falusi bunkó. Tájszó-

lással, körötökben nevetségessé válón palóc, akit lép-

ten-nyomon kigúnyolnak. Te magabiztosan mozogsz

hozzád hasonló körökben, amíg én csetlek-botlok,

csak az ugyanolyan tájszólással beszélő, meg a meló-

sok között érzem jól magam. Igaz is: én egyszerű

munkás vagyok, te művelt, diplomás, jól képzett, te-

hetséges újságíró.

Az asszony szólni akart, Gergő azonban kezének

megszorításával jelezte, hogy ne zavarja meg.

- Őszintén válaszolj nekem. Nem kérek viszonzást,

mert állítólag a nők nehezebben lobbannak fel, mint a

férfiak. Arra válaszolj: reménykedhetem? Én nem

holmi, hosszabb-rövidebb ideig tartó kapcsolatra vá-

gyok. Előbb-utóbb meg kell nősülnöm. Ha pedig a

nősülés jut eszembe, csak rád gondolok. Évekig várok

155

rád, csak néhány biztató szót mondj most!

- Ennyire türelmetlen vagy?

- Ennyire szeretlek. Reménykedhetek?

- Ha a remény erőt ad a türelemhez, akkor… -

megint felemelte a fejét, és csókot lehelt a társa ajkára

- ez, több mint remény, Gergő! Ami pedig azokat a le-

sújtó szavakat illeti, amiket elmondtál magadról,

azokra én azt válaszolom: mindig ilyen férfire vágy-

tam, mint te!

Sokáig csókolóztak. Gergő összevissza tapogatta,

mígnem az asszony kisiklott a karjából, s felállt. Ger-

gő követte, ám néhány pillanatnyi ácsorgás után visz-

szaült a fotel szélére, és elkapta az asszony kezét, aki

a mellettük lévő asztalka sarkára guggolt.

- Behívott a főmérnököm. Valaki felhívta a Szabad

Néptől.

- Én voltam az a valaki, viszont nem vele beszéltem,

hanem az igazgatóddal. Folytasd!

Gergő szívét mély érzések járták át. Súlyuk édes

terhe földhöz nyomta, és a gyökér nélküli szár hirtelen

virágba szökkenő kelyhe, a mindenét átjáró illatától,

valósággal elalélt. Legszívesebben magához szorította

volna, hogy végleg összeforrjon vele, mint kéttörzsű

fa egyetlen lombja, de nem mozdult meg.

- Tovább tanulsz? – unta el az asszony Gergő hall-

gatását.

- Jelenleg martinász átképző tanfolyamra járok. Ha

lehet, eközben elkezdem a felkészülést a szakérettsé-

156

gire, vagy elvégzem magát a szakérettségit. Ez két

éves, viszont… - Maga elé mélyedten törte a fejét, vé-

gül lemondóan legyintett. - Nem bonyolódom bele. A

főmérnököm is vaktában lőtt…

- Nem félsz, nem tartasz, nem irtózol a tanulástól?

- Minden újtól tartok, ám egyelőre azt sem tudom,

mibe vágtam bele a fejszémet.

- Én is szakérettségi után kerültem egyetemre, csak-

hogy akkor a szakérettségi még nem kétéves volt,

mint most, hanem egy.

- Nehéz volt?

- Hát..!

Felugrott. A kombináltszekrény bár részéhez lépett.

Gergő csak most fedezte fel, hogy ilyen is van a szo-

bában. A hatalmas helyiséghez ugyanis egy kiugró

rész is tartozott: csupa ablakos erkély, az, amelyet a

bal sarokban térelválasztó függöny takart el eddig.

Most is csak azért vette észre, mivel Zita elhúzta a

függönyt. Üveget vett ki, meg két poharat, mely köz-

ben visszakiabált:

- Iszunk rá egyet!

Poharakat az asztalra rakta, konyakot töltött azokba.

Egyik poharat a férfi kezébe nyomta, a másikat ő

emelte magasba.

- Gratulálok, és sok sikert kívánok!

- Még nem biztos, a személyzeti osztályon mondják

ki a végleges szót.

Zita sokat sejtetőn közbebólogatott: de… de, min-

157

den el van intézve.

Ittak, miután lerakták a poharakat, Zita a rádióhoz

lépett és bekapcsolta. Valamilyen Chopin-zenét su-

gárzott. Zita a fiatalemberhez lépett.

- Felkérhetlek egy táncra?

Gergő felállt, összeborultak, és táncolni kezdtek.

- Voltál már nővel.., rajtam kívül? – suttogta Zita

váratlanul, fokozódó jókedvvel.

- Muszáj erről beszélnünk?

- Nagyon szeretném, ha válaszolnál!

- A volt háziasszonyom erősködött.., akkor, előtte

soha. Bánt?

- Férjes asszony vagyok. – A vállára hajtotta a fejét,

és tovább imbolygott a nem éppen talp alá való zene

ritmusára. – Te nőtlen. Eszembe jutott. Butaság, ne is

beszéljünk többet róla!

- Legalább azt áruld el, miért kérdezted meg?

- Szentül azt hittem, én vagyok az első.

- Végeredményben te is voltál az. Mondom: ő

csak…

- Csacsiság, most már tényleg ne beszéljünk róla!

A zene véget ért. Zita szorosan a párjához simult, és

az a feltoluló vágy, amelyet mind a ketten olyan jól

ismertek már, szólásra késztette.

- Levetkőzünk? – Nevetett. – Teljesen a fejembe

szállt az ital.

Választ sem várva, lázas vetkőzésbe kezdett. Gergő

követte, mígnem az asszony váratlanul a vállára bo-

158

rult, és a fülébe súgta:

- Segíts lehúzni… - megint nevetett. Gergő fülében

azonban ez nem nevetés volt, hanem az előbbi zene

folytatása – egészen elgyengülten, meg egyébként is:

nagyon jólesik, ha simogatsz…

* * *

Gergő késő este ért haza. Mészáros Henrik várta,

amin nagyon meglepődött.

- El karok köszönni tőletek. Lali biztatott, hogy vár-

jak még, nemsokára itthon leszel. Ajtótok az utcára

nyílik, ezért nálatok nincs kapuzárás… Úgy elbeszél-

gettünk, hogy észre sem vettük, mennyire későre jár,

mennyire eltelt az idő.

- Elköszönni! – ámuldozott Gergő.

- Véglegesen hazamegyek.

- Nacsak! – Annyira meglepődött, hogy más nem

jött a szájára.

- Nem bírom tovább ezt az életet. Év milliók alatt

kialakult énem nem arra való, hogy gépemberré vál-

jon: Tessék parancsolni! Mit tetszik kérni! Sajnálom,

asszonyom… Ön következik, kérjen! Meg az a renge-

teg szalámi szeletelés! Se kereskedő, se eladó, egysze-

rű gépemberré váltam, abban a marha nagy üzletben.

Így éljem le az egész életemet? – Éles tiltakozással

rázta a fejét. – Nem az én számomra találták ki ezt az

életet s Pestet.

159

- Mindnyájan azt hittük: te szoktál meg leghama-

rabb Pesten. Otthon?

- A földműves-szövetkezetben leszek eladó.

- Csöbörből vödörbe, mert ugye, ott is meg kell kér-

dezned. - hangját kifordította -, mit tetszik, és a sza-

lámit csakúgy szeletelve kérik, már ha van egyáltalán!

- Az egészen más lesz, pajtás! Először is otthon

minden vevőt ismerek. Elbeszélgetek velük. Ők hoz-

zám, én hozzájuk szólhatok. Tudod, hogy s mint van

falun? Mindenkinek van a másikhoz néhány jó szava.

Nincs állandóan tömött üzlet. Ha történik valami, ki-

állhatunk a bolt elé, és kérdezősködhetünk, nézelőd-

hetünk… Nem kell egyfolytában robotolnunk.

- Biztosan felvesznek a boltba?

- Személyesen beszéltem meg Feri bácsival. Nem-

sokára nyugdíjba megy. Lehet, hogy utána én leszek

az üzletvezető. - Szónokiasan átfűtött hangon folytat-

ta: - Itt egyedül tengődtem, aki pedig teljesen egyedül

van az meghalt. Az élet értelme az önmegvalósítás.

Az egyszerű robotemberből otthon kereskedővé ved-

lek. Árut rendelek, veszek át, adok el. Kipuhatolom,

mire van szükség, természetesen a mai szűkös lehető-

ségeken belül… Vezető leszek, mert előbb-utóbb az

leszek. Ha pedig egyszer belekapaszkodok a csilla-

gokba, később már csak presztízsből sem adom alább!

- Hogy ez, mennyire kikupálódott Pesten! – nevette

ki Lali.

Henrik nagyvonalúan közbelegyintett.

160

- Sokféle ember megfordul az üzletben. Akaratlanul

hall-lát az ember. Rám ragadt. Ezen felül, esténként

rengeteget olvasok.

- Együtt jártunk polgáriba, az is számít valamit –

tette hozzá Gergő, miközben az ágyára roggyant. Tel-

jesen megváltozott a hangja, mialatt folytatta: – Nem

is hiszed, mennyire megleptél!

- Az albérletemet felmondták. Férjhez megy a házi-

néni lánya. Ágyrajáró pedig, én nem leszek! Lakás,

Pesten, manapság! Álom, álom, édes álom..! Az Éjjel-

nappali Közértben, három műszakban dolgoztunk.

Tehát éjjel is, holott én nem bírom az éjjelezést! Más-

hová menjek? Se kedvem, se lehetőségem, amíg ott-

hon mindenem meglesz: nagy ház, kényelmes állás,

mindez, a szülőfalumban, de nem a tszcs-ben. Nem

tengek-lengek tovább a nagyvilágban, mint a kivert

kutya. Pest nem fogadott be. Igaz, nem is törekedtem

rá nagyon. Olyan fa vagyok, amely ebben a talajban

nem ereszthet gyökeret. - Felállt. - Nagyon késő van.

Bocsássatok meg - Lali egyetlen szót sem szólt -, nem

maradhatok tovább, mert ha itt nem is, nálunk kizár-

nak, ha máris nem zárta be a kaput Berci bácsi, a ház-

mesterünk. Felverni, őt! Egy órai zörgetés s a kapu-

pénz lemajmolása a veszekedése után! Rühelem. Te?

- Egyelőre – húzta a szót Gergő – nem töröm a ha-

zamenetelen a fejemet, és nem is mehetnék haza.

- Mindent elsimítok, ha bekerülök a brancsba. Nagy

Géza bácsi egyébként szegről-végről a rokonom.

161

- Hagyd a fenébe! Összeszedtem egy nőt…

- Beleestél, és..? – mutogatott ocsmányul Henrik.

- Szeretem, ne beszéljünk róla! – fogta be a száját.

- Hát akkor minden jót, pajtás! Eggyel kevesebben

lesztek a kalapban. Sajnálom. Tartsatok össze tovább-

ra is!

Gergő és Lali, aki továbbra sem szólat meg, egészen

a villamosmegállóig elkísérték Henriket, ahol minde-

nek ellenére tovább beszélgettek.

Több mint egy félóra múlva váltak el egymástól.

162

15.

Gál Lili rendszeresen meglátogatta Balogh Lacit a

kórházban. Ha délelőttös volt délután, a délutános he-

tekben pedig délelőtt ugrott be hozzá. Szombatonként

nem utazott haza, holott ezelőtt valamennyi hétvége-

ken hazadöcögött a munkásvonattal.

Laci, amint teltek-múltak a hetek, egyre jobban

megnyugodott. Lili – hitte régebben a betegágyán,

mint olyan könnyűvérű nő nem tart ki mellette. Egyik

pillanatról a másikra nyomorékká vált: csak a hü-

velykujja maradt meg a jobb kezén, vele szemben Lili

makkegészségesen villogón széplány. És mennyire

talpraesett! Igazi paraszt menyecske válna belőle!

Most rádöbbent, ami rendkívül kellemes érzésekkel

járta át, fejétől le a bokájáig, hogy Lili, megnyomoro-

dása ellenére is szereti!

Megnyugodott, viszont abba a villámcsapásba,

amely ilyen hirtelen és ennyire nyomorékká tette, ne-

hezen törődött bele: Mi lesz eztán? Többször is elő-

hozta Lilinek, mire a lány vagy másra terelte a szót,

vagy egyszerűen betapasztotta tenyerével a száját.

Most újra meglovagolta fűzfaparipáját.

- Nézd! – felemelte a jobb kezét. Régebbi vastag kö-

tés helyén vékonyka pólya fehérlett, kiemelve a mara-

dék hüvelykujja melletti csonkot. – Nyomorék va-

gyok, visszafordíthatatlanul nyomorék maradok.

Lilinek, már a keze is megrándult, hogy betapassza

163

vele a száját, Laci azonban most nem engedett.

- Egyszer úgyis beszélnünk kell róla! Essünk át raj-

ta!

Lili tőle szokatlan komolysággal felelt:

- Arról, hogy nyomorék maradtál, fölösleges be-

szélnünk. Csak felizgatnád magad, és megint beláza-

sodnál.

- Nem! – makacsolta meg magát Laci. – Beszélges-

sünk végre komolyan! Régen akarom, de te mindig

elodázod.

- Nekem is van szemem, és beszéltem a főorvosod-

dal is. Jól ismerem a valóságot. Viszont, ha a jövőnk-

ről akarsz beszélgetni velem…

Megsimogatta Laci arcát, aztán homlokon csókolta.

Laci felsóhajtott, mire Lili még egyszer megcsókolta.

- Nem! Egyszerűen nem tudok belenyugodni, Lili! –

kesergett tovább Laci, mire Lili megint megcsókolta.

- Nagyon, de nagyon elégedetlen vagyok a sorsommal

– súgta, élesen csóválgatva a fejét nyomban ezután

Laci.

- Az elégedetlen emberrel csak kellemetlenségek

történnek. Vegyél példát rólam: ha kell, ha nem állan-

dóan röhécselek, mert a vidám, a derűs ember állan-

dóan talál okot az örömre. – Melléje hajolt, majdnem

rádőlt. – Nos, hogyan képzeled el a jövőnket?

Laci szeméből valósággal ordított az öröm, ám némi

kétely is vegyült lelkendező arcrezdüléseibe.

- Azt hitted elhagylak? – csodálkozott rá őszintén

164

Lili. – Két kezével átkarolta Lacit, és a vállára dőlt. –

A mi sorsunk régen megpecsételődött. Én nemcsak

szerelmes vagyok beléd, szeretlek is. A szeretet pedig,

olyan valami, amiből annál több marad nekünk, minél

jobban osztogatjuk. Mindenféleképpen a feleséged le-

szek.

Nem is mondhatott volna mást, ugyanis Lili terhes.

A Margitszigeten „szedte össze", amikor az egyik bo-

korban szeretkeztek. Ha lány lesz, határozta el ennek

jegyében: Margitnak nevezik majd a babáját. Ezt

azonban, hogy gyereket vár, nem merte Laci jelenlegi

állapotában közölni vele. Későbbre halasztotta…

Laci azt hallván, hogy Lili ennek ellenére is szereti,

nagyon megilletődött. Testét-lelkét mély hála öntötte

el, hiába erőlködött, nem jött hang a szájára. De mi-

nek is szólna, amikor a szájból bugyogó hálának nincs

hullámverése, a szívből jövő mély érzéseknek harang

csengése, amíg a cselekedettel párosult hála mély,

mint a tenger. Ezért neki most nem hálálkodni, csele-

kednie kellett.

- Múlt vasárnap, te is hallhattad, apu említette:

könyvelői állást kínáltak fel Balassagyarmaton az er-

dőgazdaságban. Vonatoznom kell ugyan. Négy állo-

más, mi az!

- Korábban elmentem, hogy nyugodtan beszélget-

hessetek. Könyvelőnek? - csodálkozott rá. - Jobb ke-

zeden csak egyetlen ujj maradt. Te jobb kezes s nem

balga vagy.

165

Laci szeme felcsillant. Bal kezével egy kifordított

lapú füzetet és ceruzát emelt le az éjjeliszekrényéről.

Lili karjára tette, és szépen ráírta a nevét.

Lili elragadtatottan ujjongott fel.

- Megtanultál bal kézzel írni? S mennyire könnye-

dén csinálod!

- Majdnem tökéletesen írok a bal kezemmel.

- Nehéz volt? – ragyogott még mindig Lili hangja.

- Nap s nap után, hosszú órákon át gyakoroltam eb-

ben a füzetben. Majdnem tele írtam. A jobb kezemen:

a főorvos szerint, úgy képezték ki a csonkomat, hogy

egy ujjal is foghassak. Nem szorulok segítségre…

- Te - heveskedett a lány -, biztosra ígérték azt a…

- Egy héten belül kell válaszolnom - vágott a szavá-

ba Laci. - Apu ismét feljön hozzám, ez vasárnap lesz.

Ha munkába állok, azonnal el kell végeznem egy hat

hónapos tanfolyamot…

Gergő, aki a társaival együtt rendszeresen megláto-

gatta Lacit, most egyedül, éppen ekkor lépett be az aj-

tón. Friss léptekkel, szokatlanul vidáman közeledett

Laci ágya felé. Lili, mihelyt észrevette, gyorsan felült.

Egyébként csak Laci feküdt a szobában, a többi ágy

betegre várt.

- Most már értem, miért nem hallottátok meg a ko-

pogtatásomat. – Arcán széles, kaján vigyor fondor-

gott, miközben Laci felé nyújtotta a bal kezét. –

Amint látom egészen jól vagy.

- Éppen most buzeráltam fel - kacagott közbe Lili. -

166

Miért ne, csak ketten voltunk a kórteremben!

- Lili – rótta meg Laci.

- Úgy is tudom - felelt helyette Gergő -, csak viccel.

Egyébként az a kutya, amelyik ugat nem harap.

- Dehogy nem – vágta rá a lány. – Én meg is hara-

pom néha Lacit. – Bohókásan meghúzta Laci fülét. –

Igaz-e, hékás?

- Hogy vagy? – kérdezte meg gyorsan Gergő, csak-

hogy kivédje a lány további csipkelődését.

- Az orvosok szerint két hét múlva hazamehetek.

- A Vendel utcába?

- Hogyisne! – vágta rá hevesen Lili. – Ludányba.

Könyvelő lesz a balassagyarmati erdőgazdaságnál. Én

is vele megyek. Majdcsak találok helyet valahol!

- Apukád, ha jól tudom, brigádvezető a tsz-ben. Biz-

tosan szerez helyet a lányának.

- A tehenészetben? – fitymálta ki Lili, végül beletö-

rődötten felrántotta a vállát. – Miért is ne! – Átkarolta

Lacit, és hozzásimult. – Otthon azonnal összeházaso-

dunk – A terhességére gondolt. – Elveszel? – Meg-

fricskázta a boldog fiatalember orrát.

Mialatt enyelegtek, Gergő maga elé révedezőn gon-

dolt Zitára. Bensőjét enyhe zsibbadás járta át. Fejében

a gyorsan feltoluló érzések erős hullámokat kavartak.

Laci szavai térítették észhez.

- Te nem jössz haza, Gergő?

- Tényleg! – kontrázott rá Lili.

- Martinász-átképző tanfolyamra hívnak, legyek ol-

167

vasztár. Még nem döntöttem… - Maga sem tudta, mi-

ért hazudott. Legyűrhetetlen zavarát leplezőn, gyorsan

másra terelte a szót. - Fellebbeztél a gyárban?

- A napokban jártak itt a vasművektől. Egyszeri kár-

térítést ajánlottak, én elfogadtam. Nem pereskedek.

- Úgyis nekik adnának igazat – kotyogott közbe a

lány.

- Te mit tanácsolsz? – kérdezte meg Laci Gergőt,

teljesen váratlanul.

- Ha már úgyis a tenyerükbe csaptál!

Laci lelógatta a lábát, s kiült ágya szélére.

- Nem sajnálom Pestet - kezdte ott -, mert milyen

jövő várt volna rám itt? Munkahely még csak-csak,

előmeneteli lehetőség s lakás, alma fiam, alma! Albér-

letben rothadjunk? Világéletünkben lenézett, jöttment

palócok maradjunk?

Lili melléje húzódott, és átkarolta a vállát.

- Nagyon nagy nekünk ez a város. Igaz-e, hékás?

- Nem olyan régen lakom itt - borzongott Laci -, vi-

szont ez az idő is elegendő volt arra, hogy megutáljam

Pestet.

- Még ha akarnám, se menne – tette hozzá Lili Ger-

gőre bámulva. – Ideiglenes bejelentővel lakunk Pes-

ten. Az állandóra szóló bejelentéshez letelepedési en-

gedély kellene, ezt pedig, tudod mikor kapnánk meg?

Mint a lakást: május negyvenben. Haza megyünk, és

lesz, amint lesz.

- Nincs is más választásunk – figyelmeztette Laci…

168

Mialatt a fiatalok a kórházban beszélgettek, Fekete

Zita, a Szabad Nép Székházának első emeletén a sze-

mélyzeti osztály felé haladt. Rosszat sejtett, ezért fél-

ve osont be az előtérbe, onnan tovább a lapkiadó -

több napi - s havilap, képeslap és üzemi újság - sze-

mélyzeti osztályvezetőjének hatalmas irodájába.

- Szabadság! – köszönéssel egybefolyón, szinte egy

szuszra darálta le. - Hivatott, én jöttem.

- Foglaljon helyet, elvtársnő! Apuka? – szívélyes-

kedett izzadtságszagú negédességgel az osztályveze-

tőnő.

- Köszönöm szépen, jól van. Veterántalálkozóra

mennek. Gabikát idehozták, hozzám a székházba. A

szobámban játszik. Munkaidő után viszem haza, ők

késő este jönnek érte, fel hozzám.

- Akkor siessünk, elvtársnő, mert az ilyen kis le-

génykék, saját unokámról tudom, mert a gyerekeimet

régen elfelejtettem… hamar elunják magukat.

- Vilmos bácsi vigyáz rá. Papírt fűzött neki az író-

gépébe, ő a billentyűket veri, csaknem püföli.

Az osztályvezetőnő olyan mozdulatokat csinált a

keze fejével, mintha morzsákat söprögetne le az asz-

tallapjáról. Miután valamennyi nem létező morzsa az

„asztala alá került”, hirtelen Zitába fúrta átható tekin-

tetét.

- Maguk, ugye elváltak, Fekete elvtársnő?

- Bejelentettem, Bencsák elvtársnő felírta egy lap-

ra…

169

- Persze, persze, biztosan beírtam a törzslapjára is. –

Mintha egy morzsa mégis ott maradt volna az asztal-

lapján, gondosan felcsípte a körmével, és oldalra dob-

ta. – Mondja Zita, ki az a férfi, akivel jelenleg él?

- Én? – annyira meglepődött, hogy hirtelen nem ju-

tott szóhoz, csak hebegett. – Milyen férfiről beszél,

Bencsák elvtársnő?

- Ejnye, ejnye, elvtársnő! Kedves elvtársnő!

Zita lehajtotta a fejét. Hangja, mialatt válaszolt va-

lósággal remegett a rátörő idegességétől.

- Munkás. A Kőbányai Vas- és Acélműben dolgo-

zik. Nőtlen. Acélöntő szakmunkás lesz. Most javasol-

ta az üzem szakérettségire.

- A maga ajánlatára.

Zita eddig is remegett, most valósággal megrettent,

majdnem a fejéhez kapott. A politika kötelei megla-

zultak, a személyi kultusz jól ismert léggömbjei el-

szabadultak, s bolyongani kezdtek a feje körül. Né-

hány pillanatba telt, mire végre önuralmat erőltetett

magára, és újra szembenézhetett az idős nővel, aki,

mivel nem válaszolt előbbi közbeszólására, szemre-

hányón folytatta:

- Alig vált el, máris? – Valamit még mondani akart,

Zita azonban rémülten közbevágott:

- Lánynak szülni dicsőség, asszonynak kötelesség…

az elvtársnő mondta legutóbb. Ez viszont férfi nélkül

nem megy.

A személyzeti osztályvezető, mintha csendre intené

170

megkopogtatta az asztallapját.

- Rendszerezzük a dolgokat! Maga kommunista. Or-

szágos hírű pártlapnál, a vezető pártlapnál: a Szabad

Népnél dolgozik, ráadásul vezető beosztásban. – Idő-

közben, ha nem is belpolitikai rovatvezetőnek, de a

helyettesének tényleg őt nevezték ki. – Az a…a bizo-

nyos fiatalember pedig kulákcsemete.

- Igazságtalanul rakták az apját s nem őt kuláklistá-

ra. Régen a Rákosi titkárságon van az ügye.

- Először is nem per Rákosi, Rákosi elvtárs! Másod-

szor kutyából nem lesz szalonna, elvtársnő.

- Levette a szemüvegét, és maga elé rakta az asztalá-

ra. Egyik kezével azzal játszott, a másikkal a szemét

dörzsölgette.

- Várja a kisfia, ezért nem húzom az időt! – Mégsem

folytatta. Felvette a szemüvegét, rálehelt, aztán vala-

honnét előszedett szemüvegtörlővel törölgetni kezdte.

Zitán rendkívüli nyugtalanság vett erőt. Két kezét

tördelve, harapdálta a szája szélét. Arcidegei ránga-

tóztak. Szemei meg-megrebbentek. Az előbbi lég-

gömbnek súlya nőt, ránehezedett, majd megfulladt,

még a száját is kitátotta, hogy több levegőt kaphasson.

- Mit tanácsol - hadarta két lélegzetvétel között -,

Bencsák elvtársnő?

- Egy hónapi határidőt kap. Jó hosszú, bőven elren-

dezheti ennyi idő alatt az ügyét, ha terhes vetesse el a

gyereket. Ha szakít azzal a férfivel, elfelejtjük, holott

főbenjáró bűnt követett el a munkásmozgalom ellen,

171

lepaktált az ellenséggel. A sajtó hatalom, maga ezzel a

hatalommal visszaélt. Nem a magáé ez a hatalom, ha-

nem a párté. Csak az apja, pontosabban a szülei és az

elvtársnő régi érdemeire való tekintettel bocsát meg a

párt. Az a párt, amely élethalálharcát vívja a külső és

a belső ellenséggel. Ne feledje: proletárdiktatúra van.

A proletárdiktatúra jelenlegi szakaszában pedig, min-

den kommunistának kötelessége a harc - megkopog-

tatta öklével az asztalt -, érti? Nem feladata: köteles-

sége!

- Sohasem bocsátunk meg nekik?

- De igen, ha az utolsóra is ráhúzzák a temetőben a

sárga földet. – Felállt. – Megértette?

Zita, annak ellenére rábólintott, hogy egyre jobban

rádöbbent a minden akadályt ledöntő szerelmének

óriási szépségére, egyben mérhetetlen mélységére.

Rábólintott, holott szilárdan érezte: sem kedve, sem

ereje nincs a szakításhoz. Nem is szakít. A szerelem

ritka jószág, ezért jól megragadva a lábát megvárja a

fejlemények végső folyamát. A végtelenségig kiélezi

a helyzetét: s ha minden kötél elszakad…

Mivel a személyzeti osztályvezető újra közbeszólt,

nem gondolkozhatott tovább.

- Persze, apuka, mit sem tud erről a kapcsolatról?

Zita megint nem válaszolt, csak a fejét rázta, amely

éppen úgy lehetett igaz, mint nem. Köszönni is csak

később köszönt el. Hangja a kútba fulladó ember utol-

só bugyborékolásaként hangzott, a személyzetis vála-

172

sza visszhangjaként a szoba sarkából. Kibotorkált a

folyosóra, onnan felsietett az irodájába.

Szabó Gergely, mivel nem akarta zavarni a szerel-

mespárt, hamar eltávozott a kórházból. Onnan úgy,

amint előzőleg megbeszélték Zitával, egyenesen hoz-

záment. A kisfiával együtt találta, amin nagyon meg-

lepődött, mert eddig, ha hallott is a kisfiúról sohasem

látta őket együtt.

- A kisfiam! – mutatott rá Zita Gáborkára, a kölcsö-

nös csókváltás után. – Ismerkedjetek meg! – S elébe

tolta.

Gergő felkapta a kisfiút, és a magasba lendítette.

- Hoppá! Ilyen nagyra nőj!

A kisfiú egész lakást betöltő, őszinte kacagással vi-

szonozta, hát még azt, amikor két kezénél fogva meg-

hintáztatta!

- Ki ez a bácsi? – fordult az anyjához Gáborka, miu-

tán Gergő abbahagyta a hintáztatását.

- Az új apukád – vágta rá kapásból az anyja.

- Rendes bácsi – bólintott rá a koravén kisfiú.

Zita cinkosan Gergőre kacsintott, majd a fotelra mu-

tatott.

- Ülj le! Apukáék veterántalálkozóra mentek. Gá-

borkáért késő este jönnek be, és viszik vissza Angyal-

földre.

Gáborka visszahúzódott az előbbi játékaihoz, sze-

mét állandóan az „új apukán” tartotta. Zita tett-vett:

173

Összeszedte a játékokat, amelyeket a kisfia dobált

szét, megigazgatta a franciaágy terítőjét, kisimogatta

az összegyűrt szőnyeg széleit, kiszaladt, teát főzött, és

hozott be egy tálcán. Közben-közben Gergőhöz futott,

és felfokozott indulatokkal arcon-arcon csókolta, vé-

gül a fülébe súgta:

- Várj még egy kicsit, azonnal végzek!

Gergő, mialatt a teáját szürcsölgette, jobban meg-

nézte Zitát, akinek mozdulatai egyre darabosabbak-

nak, kapkodóbbaknak és erősen idegeseknek tűntek a

szemében Régebbi széles mosolya valósággal lesová-

nyodott a megnyúlt krétafehér arcán.

- Csak nem a fiad kevert meg, vagy én vagyok út-

ban? Netán rosszkor jöttem? – kezdte el faggatni va-

lamivel később, mert csak nem állhatta meg szótlan.

- Lehívattak a személyzetire… - habozott. - Később

mindent elmondok. Most se erőm… - Az előszobában

váratlanul felberregett a csengő. Zita ijedtem kapott a

melléhez. - Várj! Megnézem.

Alig ment ki az előszobába, máris visszarohant. El-

kapta Gergő kezét, és maga után húzta.

- Gyere, elbujtatlak!

Gergő megütközve bámulta.

- Kérlek..! – rimánkodott magára erőltetetten moso-

lyogva, Utána mindent megmagyarázok! – Újra csen-

gettek. – Sürgetnek! Bújj el gyorsan! – idegeskedett

feltűnően szétszórtan, majdnem reszketve.

Gergő neheztelőn, értetlenkedő fejcsóválgatások kö-

174

zepette ment ki a konyhába, ahová Zita azonnal utána

futott.

- Ne haragudj! Gizi szobájába menj! Elköltözött.

- Gizi el-köl-tö-zött? – szótagolta megütközötten

Gergő.

- Ezt is elmondom. Most megyek, és beengedem

őket!

Harmadszor is csengettek, ezért Zita elfutott.

Gergő erősen megdöbbenten, teljesen eljegesedett

tekintettel lesett szét Gizi szobájában.

Az utóbbi hónapokban, amióta kipattant Zita és

Gergő kendőzetlen viszonya, kerülték egymást. Gizi

határozottan ellenezte az unokatestvérétől Zitát. Egy-

szer Gergő külön is felkereste Gizit, de ő nem engedte

be. Úgy tett, mintha nem tartózkodna otthon, holott

Zita szerint bent kuksolt a szobájában. Azért haragu-

dott meg rá - jogosan -, mivel Gergő mostanában, ki-

zárólag Zitához járt, mert akármennyire igyekezett

észrevétlenül bejutni, Zita szigorúan zárta a konyhába

vezető szobaajtaját, csak tudomást szerzett unokatest-

vére ott jártáról. Meglehet hallgatózott is. Gergő nem

törődött vele. Az sem érdekelte, hogy Gizi teleplety-

kálta a rokonságukat, rajtuk keresztül a faluját. Szeret-

te Zitát, ezért szilárdan elhatározta, hogy a nála egy

évvel öregebb és gyerekes asszonyt feleségül veszi…

Elköltözött és neki, első unokatestvérének nem szólt

róla! Miért? Jó, valami piszkálja a begyét, azonban

egy költözködés nagy szó! Vajon hová költözhetett? –

175

járt a fejében. – Meg itt van Zita is! Miért bújtatta el.

Talán szégyelli?

A fal mellett heverőt pillantott meg, egyetlen bútor-

darabként a szobában. Odalépett, és végigdőlt azon.

Elsőnek Gáborka jutott eszébe, s majdnem elnevette

magát. Mert, mi lesz, ha keresi az új aput? Utána is-

mét Gizi, végül Zita, mígnem kisöpörte fejéből az

összes gondolatfoszlányokat, és alvást színlelt.

Zita jó fél órára nyitott be. Gergő eddigre tényleg

elaludt, az ajtó csapódásra riadt fel, mégsem érte vá-

ratlanul az asszony megjelenése, aki melléje sietett, és

a heverő szélére roskadt.

- Te… - Két tenyerét a melléhez szorította, annyira

pihegett, mintha futott volna. Az átélt izgalom viselte

meg. Gergő a karját simogatta, mialatt az, szemét vá-

rakozásteljesen a képébe fúrta, mire Zita ismét meg-

szólalt: - Felhívattak a személyzetire. – Szája szélén

savanyú mosoly ült. – Te, ezek mindent, de mindent

tudnak rólunk!

- Mi mindent? Egyébként kik, azok az ezek?

- A kapcsolatunkat, mármint, hogy te meg én… Te

kulák vagy, én a Szabad Nép nevében, visszaélve a

sajtó hatalmával, átszóltam a munkahelyedre, és elin-

téztem, hogy kulákcsemete létedre tovább tanulhass!

- Ki mondhatta meg, mert valaki csak beköpött?

- Gajda Márkus, a volt férjem.

- Egyetlenegyszer sem találkoztam vele. Azt sem

tudja - habozott -, semmit sem tud rólam.

176

- Gizitől tudja. Egyszer elkapott az őszinteségi ro-

ham, ha nem is mindent mondtam el neki, sok min-

denről beszélgettünk.

- Gizi hová költözött?

- A vőlegényéhez. Gajda már meg is látogatta őket.

- Ne… em! - tiltakozott Gergő egyre határozottabb

mozdulatok kíséretében. - Legalábbis készakarva

nem! Ha neheztel is ránk, Gizi ilyesmire nem volna

képes! Csak azt nem értem, miért nem szólt nekem,

hogy elköltözik.

- Ez is azt bizonyítja, hogy ő volt a tettes. Ránk sza-

badította, vagy uszította Gajdát.

- Igaz - gondolkozott hangosan Gergő -, én sem

szóltam neki, közeli rokonom létére a viszonyunkról.

- Azelőtt, hetente többször találkoztatok, amióta ve-

lem jársz soha, amely ugye régen elkezdődött.

- Gizi, legalábbis készakarva nem köpött, mert tör-

tént, ami történt, bármi volt is a véleménye rólam…

- Rólunk.

- Gizi nem árulhatott el minket. Szóval a személyze-

tire hívattak? – terelte vissza a szót Gergő.

- Felhívták a figyelmemet kommunista mivoltomra,

és kiemelt munkahelyemre, téged osztályidegennek

neveztek.

- Mit válaszoltál?

Zita sorban kiegyengette a fiatalember ujjait, majd

szorosan átölelte.

- Ott döbbentem rá, hogy mennyire szeretlek. Egy

177

mukkot sem nyöghettem ki. - A fiatalember füléhez

hajolt, és belesúgta: - Nagyon szeretlek.

Gergő eddig csak cirógatta a hozzásimuló asszonyt,

most ő is átölelte, és ledöntötte a heverőre.

- Tényleg szeretsz? – súgta, miután szorosan átölel-

kezve, egymás mellett hevertek.

- Azt hiszed, másként lefeküdtem volna veled? –

Csóktávolságnyi közelségben csillogtak-villogtak a

szájából előbukkanó apró, hófehér fogai. – Eddig azt

hittem, hogy a világon Márkus a legjobb férfi. Nem

szerettem, de az ágyban, valahogyan mindig megértet-

tük egymást. Tévedtem, mert veled százszorta jobb!

Ráadásul téged szeretlek is. Nem értem, miként szül-

hettem annak a szörnyetegnek gyereket! Ha csak há-

rom évvel előbb ismerlek meg…

Hangja elnyúló csókolózásba fulladt. Gergő kigom-

bolta Zita ruháját és fogdosni kezdte a mellét.

- Ne, most nem lehet. Egyedül hagytam a fiamat,

benyithat – riadozott Zita enyhe tiltakozásba fulladón.

- Estére meg a szüleid… - durcáskodott Gergő.

- Későn jönnek, addigra majdcsak kitalálunk vala-

mit. Lefektetem, vagy tudom is én..!

Felállt, visszagombolgatta a ruháját, két tenyerével

lesimogatta a gyűrődéseket is

- Kik jártak előbb nálad? – érdeklődött Gergő.

- Két kolleganőm keresett fel a szerkesztőségből.

Szerencsére siettek. – A kezét nyújtotta, hogy felsegít-

se Gergőt.

178

Egymásba karolva mentek vissza a szobába. Gábor-

ka valamit firkált, azonban, mihelyt meglátta az any-

ját, eléje rohant.

- Anyuci, miért volt az egyik néninek olyan nagy a

hasa?

Zita, mielőtt válaszolt volna ízesen Gergőre so-

molygott.

- Kisbabája lesz. – A többit Gergőnek címezte. –

Egyik kolleganőm ugyanis terhes.

- Neked, miért nem lesz kisbabád?

- Szeretnél kistestvérkét? – magához húzta, és meg-

simogatta a haját.

- Igen.

- Ehhez apuci is kellene. – egyik kezével a kisfiát

fogta, másikkal Gergő vállába kapaszkodott.

- Azt mondtad előbb, ő az új apukám. – Megsimo-

gatta az anyja hasát. – Ha megnőne a hasad, igaziból

lenne kistestvérem.

- Persze. - Gergőhöz simult, combját érzékien ösz-

szeszorította, - Mi visszamegyünk a szobába, te addig

szépen játsszál!

Játékokat készített neki az asztalra, melléjük tiszta

papírt rakott és színes ceruzákat, majd a férfibe karolt,

és szorosan hozzásimult.

- Szereted majd Gáborkát, mert ezután őt is be kell

kalkulálnod az életedbe – súgta.

- Az életünkbe. Ketten neveljük fel, nem? És miért

ne szeretném? Gyere! – Átölelte és babusgatón megsi-

179

mogatta.

Zita, teljesen váratlanul kiszabadította magát a kar-

jaiból, s mintegy szeretkezésük utójátékként, vagy az

elmaradt beteljesülésük kárpótlásaként, mint félig jól-

lakott gyerek az asztalterítőjét, kezdte el simogatni,

- Miért hagytál itt? – nyűgösködött Gergő.

- Nem tehetek róla, de a gyerek előtt ízléstelennek

tartom, sőt szégyellem magam, amikor ilyen szorosan

összebújunk. Pirulok, és erős lelkiismeret-furdalásom

van, nem beszélve arról, hogy ízléstelen is - kritizálta

Zita önmagát, majd a férfi mellé lépett s vigasztalón

megsimogatta. - Nem tehetek róla, nagyon, de nagyon

kívánlak, de most ne!

Zita megint otthagyta Gergőt. Felkapta a melléje lé-

pő kisfiát, s összevissza csókolgatta, Csak jóval ké-

sőbb rakta le. Mialatt az a játékaihoz ment, Gergő fü-

lébe súgta:

- Most jutott eszembe: mi lenne, ha annyi heves sze-

retkezések után, egyszer tényleg úgy maradnék?

- Megnőne a hasad, mint az iménti kolleganődnek

- Te! – Zita gyengéden megpaskolta az arcát. – Buta

kérdés volt, ugyanolyan a válasz is. Bocsáss meg!

Gergő rövid mocorgás után, sietősen igazgatni kezd-

te a ruháját.

- Hazamegyek – jelentette be eközben.

- Tanulgatsz? – Gergő ugyanis már rendszeresen járt

a martinász átképző tanfolyamra.

- Az összes szabadidőmet tanulással töltöm el. Uta-

180

zás közben a villamoson, otthon néha éjjelekig tanu-

lok, ha éppen nem nálad alszom. Sutyiban még a

szemináriumokon is a könyveimet bújom. Az orrom-

ból is képletet fújok a zsebkendőmbe, tüsszentés köz-

ben. – Elgondolkozón bámult maga elé. – Érdemes,

ezek után tanulnom?

- Nézd, Gergő! Amint szüleim hősi ellenállása a

múlt rendszerrel szemben, nem jogosíthat fel engem

elvtelen előnyökre, úgy az ősöd bűne miatt, ha lenne

ilyen, miért szenvednél te? – Erőltetetten felnevetett. –

Személyzetis? Ugyan! Ki ő? Te csak tanulj és tanulj!

A többit bízd a te szerelmes asszonykádra. Ezentúl,

nem én, a kolleganőm beszél majd az igazgatóddal.

Gergő Gáborkához lépett, hogy férfiasan elbúcsúz-

zon tőle, utána Zitától is elköszönt és hazament.

181

16.

Meleg Sanyi a lóvágóhídon dolgozott, holott otthon,

meg Pesten mindenkinek azt híresztelte, hogy a mar-

havágóhídon átképzős hentes: még néhány hónap és

húsipari szakmunkás lesz. Szégyellte, mert a lóhúst az

emberek nagytöbbsége megvetette: macska, kutya,

esetleg ürgehússal egy rangra redukálta. Őt is, mint

lómészáros-legényt, nemcsak kinevették volna miatta

otthon, hanem gúnyosan rányerítenének…

Csak Mester Lali és Szabó Gergő tudott az igazság-

ról. Ők viszont hallgattak, mint a sír, sőt Sanyi jóvol-

tából, a száraz lókolbászt, főleg a ló téliszalámit, kife-

jezetten megszerették. Sanyi, mintegy hallgatásukért,

bőségesen ellátta őket kedvencükké vált csemegéjük-

kel. Minden második héten hozott nekik, amit akkori-

ban éppen el tudott csenni. Kedvezményes áron is

hozzájuthatott volna, ő azonban lopta.

A munkatársai tanították meg rá.

Lali a megbeszélt időben, a marhavágóhíd előtti kis

ligetben várta Sanyit, hogy átvegye tőle a száraz ló-

kolbászt. Egy ideig sétált, eközben a közeli padon fia-

tal lányt fedezett fel. Melléje ült, aki – Lali legna-

gyobb meglepetésére – azonnal megszólította:

- Ugye, maga Meleg Sanyi barátja? - Mialatt Lali

alaposan végigmustrálta, a lány murisan, ám mégis

csípőssé sikeredetten hozzátette: - Igen, én vagyok az!

Lali a homlokára csapott.

182

- Ah! Kezét csókolom, Csöpike! Ne haragudjon!

Ami azt illeti, elég régen láttam. – Közelebb csúszott

hozzá.

- Tanulok - jelentette be a lány, nemcsak a tekintete,

a hangja is dicsekedett. - Esti gimibe járok.

- Egyik barátom is tanul. Nem régen végezte el a

hathónapos kohász átképző tanfolyamot. Öntő.

- Gyorstalpaló, no hiszen! – fitymálta le a lány.

Lali úgy tett, mintha semmit sem vett volna észre,

de azért jóval felemeltebb hangon: nemcsak lőtt, cél-

zott is.

- Jelenleg szakérettségi előkészítő tanfolyamra jár.

Ha elvégzi a kétéves szakérettségi tanfolyamot, felve-

szik egyetemre. Kohómérnök lesz.

- Én közgaz – így mondta – egyetemre jelentkezek

majd.

Lali erős cinizmussal leste a lányt: Nesze neked te

hülye! - szidta Sanyit magában, akit többször is fi-

gyelmeztettek - ő és a barátai -, nem hozzá való ez a

kis rüfke. Azon kívül, hogy felvágott és megjátszotta

magát, le is nézte. Falusi bunkóként kezelte. Sanyi

azonban fülig beleesett. Lali itt, ezekben a percekben

jött rá, hogy ez a kivagyi lány, miért maradt meg mel-

lette, ezért most vélte elérkezettnek az időt, hogy a

kisnő tudomására hozza az igazságot. Előre örült an-

nak, ami nemsokára bekövetkezik, mert a terv pillana-

tok alatt elkészült esze alaposan rendben tartott, kaci-

fántos műhelyében. Igen egyszerű lesz, de hatásos!

183

- Maga is Sanyit várja? – kíváncsiskodott a fiatal-

ember kissé később, elterelő manőverként.

- Sétálunk egy kicsit, utána hazamegyek tanulni.

- A barátom is rengeteget tanul. Azzal kel, azzal

nyugszik. Az ágya, a feje alja, minden tele van köny-

vekkel. – Lába előtt kavicsot pillantott meg. Belerú-

gott. Hosszan nézte hová gurul. – Magának is kolbászt

hoz Sanyi? – vélte, zavarba hozza.

Ez a hirtelen nekiszögezett kérdés nagyon váratlanul

érte a lányt.

- Ne… em. Egyszer ugyan ígérte… - hímezett-

hámozott.

- Nem szégyen a lopás, Csöpike - vágott közbe két-

értelműen Lali -, csak kellemetlen, annak, akit rajta-

kapnak.

- Maga is tanul? – ütötte el a lány e kényes témát

diplomatikusan.

- Én sem maradok sokáig segédmunkás. Régen el-

végzem a szakmunkás átképzőt, ha nem kötik állandó

lakáshoz. Állandóra pedig ugye, csak letelepedési en-

gedéllyel lehet bejelentkezni Pesten a magunk fajta

posztingereknek.

- A barátja, amelyik tanul?

- Ja kérem, akinek Isten a barátja, könnyen üdvözül.

Újságíró a menyasszonya a Szabad Népnél. Fogadon

egy hónap múlva kezébe lesz a letelepedési engedély,

ugyanis akkor lesz pontosan egy éve, hogy Pesten me-

lózik. Két év kellene, ám neki ezt is lenyomják egyre.

184

Sanyi is ezért nem tanulhat, mert ideiglenes bejelentő-

szelvénnyel a kutya sem áll szóba…

Csöpi már akkor közbevágott, mialatt beszélt:

- Nemsokára húsipari szakmunkás lesz.

- Tudja mikor, majd ha én leszek Rómában a pápa.

- De vicces, hö-hö-hö! Látja meg is nevettetett.

Lali jól látta, hogy a lány egyik ámulatból a másikba

esik át, de nem folytathatta, mert Sanyi éppen akkor

tűnt elő az egyik bokor mögül. Mihelyt észrevette

őket azonnal feléjük integetett.

- Hello, jövök!

- Készítheti a szatyrát! – fordult Lali Csöpihez.

Az ingerülten felugrott, és Sanyi elé futott. Lali csak

akkor állt fel és indult el feléjük, amikor látta, hogy a

lány kézzel-lábbal magyaráz neki valamit: altatja, és

más irányba húzza. Mihelyt melléjük ért, Sanyi zavart

gesztikulálásba kezdett:

- Bocsáss meg… nagyon sietek! Estére átugrok hoz-

zátok!

- Minek cipelnéd addig is! Add ide, és én már itt

sem vagyok!

Sanyi igazi puli pislogásokkal lesett a lányra, aki

látva annak megingását, valósággal rárivallt.

- Add neki oda, és gyerünk!

Sanyi engedelmesen kikapcsolta a táskáját. A száraz

lókolbászt, amelyet sietve átnyújtott, külön újságpa-

pírba csomagolta. Lali jól látta: mellette több kilónyi

nyers főzőkolbász lapult, amit a lánynak ad majd, a-

185

miért is bizonyítottnak látta előbbi feltevését, hogy

Csöpi sem Sanyi két szép szeméért jött el ide. Kihasz-

nálja. Nagyon nagy szó ma a hús. Jegyre adták. Eltö-

rölték, azóta hiánycikk. Elveszi tőle, és faképnél

hagyja.

Ha nem tudja, hogy Sanyi a lóvágóhídon dolgozik,

már pedig nem tudja, akkor azzal sincs tisztában,

hogy ez lókolbász.

- Ez az a lókolbász - mutatta fel -, amiről beszéltünk

Csöpike? Nem tudtam, hogy maga is szereti a ló…

Sanyi izgatottan meglökte, mire ő nevetve elharapta

a szóvégét, ám még nem volt elég, valamivel el kellett

ütnie Lali elszólását.

- Ittál? A jót is lónak mondod?

Lali váratlanul Csöpihez fordult:

- Nem éreztek rajta valami… furcsa ízt azon a múlt-

kori kolbászon?

Sanyi többször is meglökte, azonban Laliról, muris

igyekezete közepette, minden lepergett. Fittyet hányó,

színlelt mérgelődéssel fortyant a társára:

- Mi bajod van, miért lökdösöl?

- Mit kellett volna éreznünk? – kérdezett vissza a

lány, mit sem sejtve.

- Öreg marhahúsból készült, meg a fűszert is kispó-

rolták belőle – jegyezte meg izzadtságos zavartsága

közepette Sanyi. – Másként nagyon finom, friss…

Lali élesen szembefordult a lánnyal, mire Sanyinak

még a hangja is elakadt.

186

- Olyan marha ez, Csöpike… - Sanyi rosszat sejtve

hadonászott, minduntalan közbe akart szólni, mire La-

li jól felemelte a hangját -, amelynek patája van, és

nyerít.

- Ló? – visított fel a lány erősen megütközve. Már

az előbb is sejtette, most meggyőződött róla, ezért alig

uralkodhatott magán.

- Nyert, mert bizony ez lókolbász, Csöpike!

- Igaz? – fordult az felháborodottan Sanyihoz.

Ő lesújtó pillantást vetett Lalira, aztán: lesz, ami

lesz alapon, rábólintott.

- Ténny… leg? – hebegtette szavait a lány. Úgy

kapkodta a levegőt, mint csibe a szemet.

Sanyi még mindig félénken, de már sokkal maga-

biztosabban beszélt.

- Igaza van Lalinak. Hazudtam. Előbb-utóbb úgyis

be kellett volna vallanom neked, hogy a lóvágóhídon

dolgozom.

- Lókolbásszal zabáltattál bennünket?

- Attól azért többet ért, mint amennyit fizetett érte –

torkolta le Lali.

Csöpike hirtelen sarkon fordult, és dühös rángató-

dzások közepette elrohant.

- Zabáld meg te a lókolbászodat! – kiabálta vissza

mérgesen.

Sanyi lecsüggesztette a fejét. Cipője orrával zavará-

ban a földet rugdosta. Tekintete elszontyolodott, tartá-

sa megroggyant. Úgy állt a helyén, mint aki nyitott sír

187

előtt le akar hajolni, egy marék földért, hogy a kopor-

sóra dobja. Táskája szétnyílva tátongott a föld felé.

Lali biztatón a vállára vert.

- Csak nem szarsz be egy ilyen kis pesti cafka miatt?

– Megrángatta a zakója ujját. – Azt hitted, te kellettél

neki? A szajré pajtás, amit feláldozva a becsületedet

loptál. Mert a mai rongy világban, ha már el is töröl-

ték húsjegyet, a felvágott ritka, mint a fehérholló.

- Mindenki lop. Ha nem teszem – mentegetőzött Sa-

nyi – leköpnek a munkatársaim.

- És, ha elkapnak az ávósok? Azt hiszed melléd áll-

nak az ilyenek? Még a jó Istenkét is letagadják az ég-

ről, ha bajba kerülnek.

Sanyi erősen letört mozdulatokkal fogta össze, kap-

csolta be a kopott aktatáskáját.

- Induljunk! – biztatta Lali. – Behagyítunk egy kor-

só sört… - Sanyi haragos közbelegyintésére, néhány

pillanatra megtorpant. – Haragszol rám?

- Ah! – mintha kissé magára lelt volna, ám a szavai

továbbra is keserűek maradtak. – Nagyon tetszett ez a

kislány.

- Csöpi? Aki már a bemutatkozáskor leparasztozott

bennünket?

- Amiért leszólítottuk a Gellért-hegyen. Kicsinység.

- Ha akkor felfigyelsz - gúnyosan ejtette ki -, arra a

kicsinységre, most nincs rumli. Kellett ez neked? Be-

lehabarodtál, ő pedig csak játszott veled. Most is, ahe-

lyett, hogy egy… nagyot nevetett volna, faképnél ha-

188

gyott. Falusi lányt keress, ne városi cafkát!

A huszonnégyes villamosmegálló felé mentek. Jó

félúton járhattak, amikor Lali közelebb hajolt a társá-

hoz.

- Gergő is így jár majd, meglásd!

- Henrik után én is itt hagyom Pestet – csörgedezett

Sanyi hangja halkan, letörten.

- Ezért a kis cafkáért?

- Miatta is, meg… - megállt, és élesen szembefor-

dult Lalival. – Szerinted élet ez? Nem. És mi a kilátá-

som? Semmi biztató.

Lali előbb felrántotta a vállát, aztán megindult.

- Otthon mit csinálsz? Mert, ugye nem hiába húztuk

fel a csíkot Pestre? – Nem kérdezte, figyelmeztette.

- Bejárok a gyarmati vagy a tarjáni vágóhídra. Két-

éves vágóhídi gyakorlat után csak felvesznek valame-

lyik helyre!

- Csakhogy ott nem nyerítenek a tehenek.

- Hülye vagy – nevetett fel Sanyi felszabadultan.

Lali megint hátba vágta.

- No, behagyítjuk akkor azt a korsó sört? A vendé-

gem leszel.

- Tőlem!

A közeli italboltba vezető úton a falujukról és a tár-

saikról beszélgettek.

189

17.

A napokat egymás után koptatták el a hetek. A hete-

ket a hónapok ették meg, a hónapokat pedig, a követ-

kező esztendő előrenyújtott keze marta el…

Szabó Gergely, már a harmadik zsebnaptárát dobta a

szemétbe, amióta feljött Pestre. Az elmúlt karácsony-

kor, mivel Zita a szentestét - szokásuk szerint - a szü-

leinél, a kisfiával együtt töltötte el, csak hazautazott

Ludányba. Tehette, mert az apja és Lali értesítése sze-

rint, Lukács Pista a szomszédos faluba nősült, s a fe-

lesége szüleihez költözött. Nagy Antal helyett másik

párttitkárt választottak…

Ha karácsony estéjén nem is, a két ünnep közötti

időre, Fekete Zita, Gergő szülei meghívására utána

utazott, így az első szilveszterüket már együtt tölthet-

ték, mulathatták végig. Szűk baráti körben szórakoz-

tak. Nagyon jól érezték magukat. Valamennyi barátja

megjelent: Balogh Laci természetesen Gál Lilivel

együtt, Mészáros Henrik, Meleg Sanyi és Mester Lali,

akiknek Zitát menyasszonyaként mutatta be…

Gergő még most is, miközben a gyár udvarán tapos-

ta a havat, ezekre a szép napokra gondolt. A személy-

zeti osztályra hívatták. Egyszer már járt ott, akkor a

szakmunkás átképzését és a szakérettségi előkészítő-

vel kapcsolatos tennivalóit beszélték meg, most fo-

galmat sem alkothatott, hogy miért hívatják.

Borzalmasan nézett ki a gyár udvara télen, főleg az

190

öntöde környéke. Nemcsak sürgés-forgás: gépek, vas-

talicskákat tologató emberek, ácsorgó vagonok, szám-

talan, különböző kupacokba rakott nyersanyag, néme-

lyiket ideiglenesen nádpallókkal - amelyek az anyag

színétől függően, koromfeketére, vagy éppen vörösre

festődöttek - s elnyűtt ponyvákkal takargatták le.

Mindenhol összevissza taposott és szennyezett hó,

amelynek korábbi tisztaságáról, már csak egy-egy fe-

hér foltocska árulkodott. És azok a zord épületek! A

hatalmas, vaskeretű ablakok üvegszemecskéi közül

sok kitört, a meglévők pedig olyan porosak, mocsko-

sak voltak, hogy azokban még a nap sem látná meg

magát, ha sütne. A falak szürkén és kormosan ásítoz-

tak. A hatalmas kémények, mint földbe szúrt óriási

szivarok, megállás nélkül okádták a koromfekete füst-

jüket, amelyek kissé távolabb, cikcakkos bodrozódás

közepette terültek szét a hullámzó szél hátán, hogy

később milliónyi porszemecskék képében visszahull-

janak a környékre, vagy éppen ide a gyár udvarára…

Mielőtt belépett volna a folyosóra, lábait egyenként

megtisztogatta. Leveregette a sebtében magára kapott:

se havas, se poros pufajkáját is, vastag kötényét a

csarnokban az egyik szögre akasztotta, de a sisakját,

maga sem tudta miért, magával hozta - a kezében szo-

rongatta -, mialatt belépett.

A személyzeti iroda az első emeleten kapott helyet,

ezért - ezt megelőzőn -, hosszú folyosón jött véges-

végig, onnan fel ide az emeltre.

191

Alig lépett be, a titkárnő ez egyik ajtóra mutatott.

- Már várják, Szabó elvtársat. - Csak másodszor járt

itt, mégis emlékezett a nevére. - Ne kopogjon, nyu-

godtan menjen be!

Gergő azonban, már csak az illedelem kedvéért is

kopogtatott, és türelmesen megvárta a választ.

Bent a nagydarab, kövér főosztályvezető arcán, úgy

fénylett a bőr, mintha bezsírozták volna. Tokája ló-

gott. Attól függően, hogy mozgatta-e a fejét vagy

sem, hol összegyűrődött, hol kisimult. Csak úgy, az

asztal fölött nyújtotta oda kézfogásként - tenyere he-

lyett a két ujját - Gergőnek. Nem egyedül tartózkodott

bent. Veronkai főmérnök is mellette ült. Gergő vele is

lekezelt. A főmérnök most is a magabiztos, a megelé-

gedett emberek nyugalmával rakta keresztbe a lábát,

és bámult át rajta, valahová a képzelt vagy valóságos

sikereinek mezejére.

A főosztályvezető széttárta a két kezét: micsoda

vastag, zsírpárnás ujjai voltak, behízott szemével Ger-

gőre mosolygott.

- Nos, kedves Szabó elvtárs, hogy érzi magát ná-

lunk, most mármint szakképzett öntő? Elégedett a

munkájával? Fizetése?

- Önálló feladatot kaptam. Az eredményeimről pe-

dig - a főmérnökére mutatott - Veronkai elvtárs be-

széljen!

- Háromszáz százalék - vetette közbe foghegyről az.

- Őt szemeltem ki brigádvezetőnek. - A főosztályve-

192

zető figyelmeztetőn karjára rakta a kezét, mire ő gyor-

san hozzátette: - Jó, jó, most már tudom, más tervetek

van vele.

- Hát, ha már kimondtad - vette vissza a szót azon-

nal a főosztályvezető -, a lényegre térek. - Tokája

megrándult, apró hullámok futottak át rajta. - Szabó

elvtárs a káderutánpótlási tervünkben szerepel. A

szakérettségi előkészítő tanfolyamot sikerrel vette.

Valamennyi eddigi vizsgája jelesre sikeredett. Itt az

ideje, hogy magáról a szakérettségiről beszélgessünk!

Ráadásul az utóbbi időben politikailag is képezi ma-

gát, aminek én és a vezetőség külön örülünk. Aktív

szakszervezeti tag… - Arca ünnepélyessé, szemei so-

katmondóan felcsillantak, hangja fontoskodóvá vált. -

A Szabad Néptől is sokat érdeklődnek maga után az

elvtársak.

Gergő zavartan ácsorgott, s váltott lábat. A kövér

férfi elhárítón lökte maga elé a kezét:

- Nem elhanyagolható, nagyon is fontos dolog ez,

Szabó elvtárs!

- Ráadásul - szólt közbe negédesen a főmérnök -, mi

is egyetértünk az újságíró elvtársakkal. Megérdemli,

hogy kiemeljük. Csak azt nem értem - Gergőnek cí-

mezte, mégis a főosztályvezetőnek adta fel -, miért

nem hívja ki őket. Nézzenek szét, és írjanak riportot

rólunk, mármint a gyárunkról!

- Jó lenne - harapott rá a főosztályvezető -, viszont

ez az ő dolguk. Mi most ezért hívattuk, Szabó elvtár-

193

sat, hogy közöljük: a továbbképzési bizottság, a helyi

párt… Egyébként a párttitkár elvtárs beteg, ezért nincs

jelen, a szakszervezetet, a gyárat Veronkai elvtárs

képviseli. Na, bennlakásos tanfolyamra küldjük. –

Összeszorította a száját, a fejét ingatta, úgy lógott a

tokája, mint a kakas szakálla. – Ami kissé kellemet-

len: Miskolcon van a nehézipar oktatási centrumában,

és két éves. Pechjére tavaly emelték fel kettőre, vi-

szont utána biztosan felveszik az egyetemre. Bő kár-

pótlás, nem? Kollégiumban lakna. Étkezés… minden

biztosítva.

Kérdőn lesett Veronkai főmérnökre, mire ő gyorsan

közbeszólt:

- A legfontosabbat kihagytad. Az utolsó háromhavi

átlagbérének megfelelő összeget kapja végig fizetés-

ként.

- Igen… igen! – a személyzeti főosztályvezető so-

katmondóan megrázta a mutatóujját, kihízott kabátja

feszült, elől az inge nyaka kigombolódott. – Egyetlen

percig sem gondolkozzon!

- Há… át! – húzta a szót Gergő elgondolkozón.

Legelőször az jutott eszébe, hogy két évig távol kell

lennie Zitától, meg a származása is erősen izgatta,

mert mi lesz, ha… Újra, meg újra ez a kérdés ütött

szeget a fejébe. Szerencséjére nem sokáig törhette a

fejét, mert a főmérnök letorkolta:

- Tudja maga, milyen nagy kitüntetés ez? Ingyen ta-

nulhat. Kétéves szakérettségivel egyetemre kerülhet.

194

Mérnök lehet.

- Ne feledd - vágott közbe a főosztályvezető -, mun-

kaviszonyának fenntartása mellett, minden egyes hó-

napban átlagbért kap. Nem is kicsi összeget!

- Nyolc évig jártam gimnáziumba. Utána az egye-

temet, milyen sok s nehéz körülmények között végez-

tem el! Zsákoltam, trógeroltam, télen havat hánytam,

rolócsuzdákat zsíroztam.., meg ami adódott! Ő meg

rendes fizetést kap. Nem irigyelem, csak az bánt, hogy

nem vagyok manapság fiatal. Örömömben a plafonig

ugrálnék.

- Nézze, Veronkai elvtárs – szólalt meg Gergő. Rö-

vid elbizonytalanodottsága elmúlt, arcán a dűlőre ju-

tott emberek nyílt elszántsága barázdát szántott. – Én

mindent elmondtam magának. Apám…

- Az apja… az apja! - fojtotta bele a szót készakarva

az. - Egyszerű, falusi kovács volt, jelenleg mezőgaz-

dasági munkás a tsz-ben, vagy valamelyik állami gaz-

daságban, mindegy. És kezeli nyaranként a cséplőgé-

pet, mint ezelőtt. Hogy nem segíthet neki? Na bumm,

majdcsak meglesz maga nélkül is! - A főmérnök, mi-

vel félt, hogy Gergő közbeszólása ellenére mindent el-

ront, gyorsan felugrott, melléje lépett, s amikor a fő-

osztályvezető egy pillanatra az irataiba mélyedt, fi-

gyelemkeltőn rákacsintott: ne! - Fel a fejjel, Gergő! -

biztatta hangosan is. - Sokat tanul? - terelte készakar-

va másra a szót.

- Mondhatni az összes szabadidőm rámegy.

195

- Lakásviszonya? – buggyant ki a személyzeti fő-

osztályvezető száján a zsíros hang.

- Ágyrajáró vagyok. Hárman lakunk egy volt hen-

tesüzletben, ahol néha valósággal a könyvekre fagytak

az ujjaim.

- Ott fűtött szobája lesz. Kényelmes körülmények

között tanulhat. - A személyzeti főosztályvezető is fel-

állt. Kidomborodó pocakja valósággal eltakarta az

asztalt. - Megegyeztünk akkor?

Gergő bizonytalanul rábólintott.

- A részleteket a munkaügyi osztályon mondják

meg. Azt pedig, hogy szeptemberben melyik napon

kezdődik a tanítás, mit vigyen magával, hol s kinél

kell jelentkeznie… - Egy ideig a szót húzta, aztán

gyorsan megkérdezte: - Nem közölték az előkészítőn?

- Két hét múlva kell bemennem a tanulmányi osz-

tályra.

- Sok szerencsét kívánok! – A kezét nyújtotta.

- Én is megyek – jelentette be a főmérnök. – Szer-

vusz, Poljánszki elvtárs!

Gergő később tudta meg: készakarva távozott vele

együtt. Így, egymás után léptek ki az ajtón. A lépcsőn

le, a földszinten végig, szó nélkül mentek egymás

mellett, viszont mihelyt kiértek az udvarra a főmérnök

azonnal ráförmedt:

- Mi a fenének huzakodott elő az apjával?

- S ha rájönnek, hogy kulákok vagyunk?

- Mit veszíthet? – Megállt, és sokatmondó pillantá-

196

sokkal pásztázta végig a fiatalember arcát. – A kon-

vertert, meg a formázókanalat senki sem veszi el ma-

gától. Visszajön öntőnek. De honnan tudhatnák meg!

Másokat a nagyszülőkig visszamenően lekádereznek.

Véleményt kérnek a helyi tanácstól, a párttól. A maga

apjáról, mivel a Szabad Nép fedezte, senki sem érdek-

lődött eddig. Ha pedig nem, ezen túl miért zaklatnák?

Én a legjobb véleményt írtam magáról. Ők beértek ve-

le. Ha meg bent lesz a szakérettségi tanfolyamon, a

kutya sem kérdezősködik többé. – Biztatón Gergő há-

tára vert, s előreindult. – Fel a fejjel! A lámpa zöldet

jelez, szabad az út. A politika meg: kulák s ilyesmi,

minden megváltozik, meg is fog változni egyszer. Ma

lent, holnap fent!

Gergő elmélázón vetette közbe:

- Nem erkölcsös. Valahogyan nem tetszik nekem ez

az egész!

Tényleg sokat furdalta a lelkiismerete. Ősi, tiszta

paraszti ösztönei valósággal lázongtak. Ha nincs Zita,

régen visszamondja az egészet.

- Az erkölcsös volt - vált ingerültté a főmérnök -,

hogy az apját, egyszerű falusi kovács létére, a földes-

urak közé sorolták? Igaz is: miért nem fellebbeznek,

tesznek panaszt, vagy mit tudom én miamit, kérnek

mentesítést?

- Több mint egy éve beadtuk, válasz semmi.

- Nézze, maga egyszerű szakmunkás. Se földje,

semmije, még lakása sincs. Proletár, erre gondoljon,

197

és akkor nem gyötri a lelkiismerete. Azt hiszi, engem

nem gyötör, amiért beléptem a pártba, noha nem va-

gyok kommunista. Érdekből, ma mindenki hazudik

ebben az országban. Ők fent, mi lent! – a kezét nyúj-

totta. – Viszlát!

Gergő a fejét csóválgatva, a hallottakon megütközőn

ballagott a kéngőzös, forró és zajos öntőcsarnokba,

ahol az öreg brigádvezetője fogadta, ki a mestere volt,

és akit úgy szeretett, mint az apját. Állandóan a fülé-

ben csengtek első szavai: védőöltözeted, bakancs ki-

fűzve, ing kigombolva, nadrágszíj nincs!

- És, ha megperzselődök?

- Viszont ettől nagyobb baj nem érhet.

Azért nem szerették az azbeszt védőruhát, mert ve-

szély esetén nehéz volt ledobni magukról, mire leve-

tették sokan összeégtek benne.

Most is, mihelyt meglátta, kérdőn feléje intett a fe-

jével.

- Miskolcra küldenek két éves szakérettségi tanfo-

lyamra.

- Te?

- Igent mondtam, viszont még nem írtam alá sem-

mit. Magának mi a véleménye?

- A reggel mindig erősebb az esténél. Aludj rá

egyet, és holnap csapj a markukba! Hanem most eredj

a helyedre, mert csapolunk!

Egész nap: munka közben és hazafelé menet is a fe-

jét törte. Lelkiismerete, mint felvert méhkas, hango-

198

san zsongott. Természetes erkölcse minduntalan ősei-

től örökölt, tiszta ösztöneibe botlott. Nem loccsanthat-

ta ki, magával vitte mindenhová…

A közösen bérelt, barátságtalan szobájukban, nagy

meglepetésére Lali fogadta. Azt hitte, hogy még min-

dig otthon van. A múlt héten utazott haza szabadság-

ra. Majd leült, amikor meglátta.

- Csak két napig leszek fent Pesten – magyarázko-

dott Lali. – Fusi munkát hoztam. Beviszem a gyárba.

Kis mellékes kereset, utána újra hazaugrok.

- Otthon?

- Apád nemsokára feljön, csomagot hoz. – Hol fel-

állt, hol leült. – Nem is hiszed, mennyi minden történt

a faluban! Lacit, január elsejével kinevezték Gyarma-

ton főkönyvelőnek. Tudod, az erdészeten…

- Befejezte a tanfolyamot?

- Be. Henrik üzletvezető lett. Sanyit meg tizenötödi-

kétől felvették a gyarmati vágóhídra.

- Nem is neki való munka volt, amit csinált a terme-

lőszövetkezetben. Szénát hordott traktorral a tehenek-

nek, visszafelé trágyával megrakva…

- Tényleg sokat gürizett, hentes létére. Most szak-

munkásként alkalmazzák, híreszteli. Fenét, egyszerű

vágó lesz.

- Elég gyenge fizikumú gyerek, bírja majd?

- Szalag viszi az elkábított disznót, ők leszúrják. A

forrókamrában leforrázzák. Egyetlen ujjal sem nyúl-

199

nak hozzá. Slaggal lemossák, felhasítják, a belet egy

kiskocsiba engedik, és kész. Így mesélte el. Szerintem

elbírja. Később valójában szakmunkássá avanzsálják

majd. Már nője is van. Egy szécsényi kislánynak ud-

varol. Henrik meg Róka Bözsinek csapja a szelet.

Mellette dolgozik a boltban.

Gergő nadrágot váltott s készülődött.

- Mész valahová? – bámult rá Lali.

- Zitához. Képzeld, iskolára küldenek. Ma közölték

velem. Szakérettségire, Miskolcra.

- Ejajjaj! - vakargatta a fejét Lali.

- Estére találkozunk? – szólt vissza Gergő, miután

gyorsan átöltözött, már az ajtóból.

- Estére? – gurgulázott Lali hangja. – Éjjel, ha nem

reggel vetődsz haza. Miért nem költöztök össze?

- Ő is mondja. A szülei miatt vonakodok.

- Elleneznek?

Futólag találkoztam velük. Hát..! Nem ugrottak a

nyakamba. Viszlát estére!

- Esté…re? - röhögött fel Lali kajánul- - Holnap…

Zita öltözködött. Kombinéban futott ajtót nyitni,

harisnyája félig felhúzva lógott a térde alatt.

- Készülsz valahová: - lepődött meg Gergő.

- Agitálni megyünk. Békekölcsön-jegyzés, meg-

emelt ötéves terv, kongresszus… Azt hittem tanulsz –

jegyezte meg hirtelen Zita, örömtelin mosolyogva,

már bent a szobában.

200

Gergő átölelte, Zita engedelmesen hozzásimult.

- Tanulok, tanulgatok – válaszolta Gergő. – Viszont

jobb a rózsa virágában gyönyörködni, mint a gyökerét

szemlélni.

- Csak nem én vagyok az a rózsa?

- Miért, talán kancsal vagyok? – merőn nézte, és si-

mogatta, ám Zita sietve kibontakozott a karjaiból.

- Nagyon sietek. Várnak. Majd igyekszem haza, ad-

dig feküdj le!

- Ha ezt tudom, hozok magammal könyvet.

- Ágyazz meg! Legalább nem kell azzal is bajlód-

nom, ha estére fáradtan hazaérek.

Visszarohant a nyitva hagyott szekrényhez, ahonnét

előbb kirohant ajtót nyitni, és tovább öltözködött.

- Jé, micisapka! – csodálkozott rá Gergő, mihelyt

megpillantotta az asszony fején.

- Jól áll? – hivalkodott szembefordulva vele.

- Most vetted?

- Régen megvan. Nem szeretem.

- Te sohasem hordasz sapkát, vékony, selyemcsip-

kés-fejkendőt viselsz, leginkább hátrakötve.

- Csak most vetted észre?

- Olyan hangon kérdezed, mintha tudnom illene, ho-

lott alig sétálunk együtt.

Zita hozzá futott, szeleburdin megcsókolta, és már

rohant is az ajtóhoz.

- Nézz szét a spájzban! Biztosan találsz valami en-

nivalót!

201

- Lefekszem, és alszom. Költsél fel, ha megérkeztél!

- Na… na - incselkedett Zita -, majd aludni hagylak,

ha egyszer melléd bújok. - Az ajtóból visszakukucs-

kált. - Nagyon sietek haza. Nehogy elmenj! - Csókot

dobott, és elrohant.

Gergő fáradtnak érezte magát, ezért alig bújt be az

ágyba, máris elaludt. A központi fűtéses lakás, kelle-

mes hőmérséklete is hozzásegítette a gyors elalvás-

hoz…

Arra ébredt fel, hogy Zita melléje simult az ágy-

ban.

- Nagyon halkan jöhettél be, másként felébredek –

súgta Gergő álmosan.

- Pedig le is zuhanyoztam. Olyan jól aludtál - nevet-

te ki -, hogy hiába simogattalak. Később meg sajnálta-

lak felébreszteni.

- Állandó forróságban dolgozunk, úgy izzadunk,

mint a kacsák.

- A kacsa nem izzad – nevette ki a szépasszony.

- Csak vizes, mint mi. Fáradt voltam s izgatott.

- Mi izgatott fel?

Gergő, szép sorjában elmondott mindent. Zita izga-

tottan fészkelődött mellette, végül felült. Gergő az

ölébe hajtotta a fejét. Az felváltva simogatta az arcát

és a haját. Régen befejezte a mondanivalóját, ám Zita

még mindig hallgatott.

- Mi a véleményed? – sürgette meg végül is Gergő.

202

- Ha egyszer már úgyis kimondtad az igent, mi le-

hetne?

- Ellenzed? – Felült, az asszony azonban vissza-

kényszeríttette, ahol tovább turkált a hajában.

- Nem ellenzem, elvégre én egyengettem az utadat.

Viszont ahhoz, hogy Miskolcra menj, ráadásul két

egész évre, nekem is lett volna szavam. Bár…- húzta

a szót elgondolkozva -, könnyen hazajöhetsz, és én is

leugorhatok néha hozzád.

- Ha akarod, én már holnap visszamondom. Külön-

ben sem lelkendezem...

- Nem! – tiltakozott élénken az asszony. – Bármi-

ként alakult is, ezt az óriási lehetőséget nem szalaszt-

hatod el, csak.., tudod Gergő: én új életet szeretnék

kezdeni veled. Egymástól távol kezdjük el? Viszont,

ha jobban meggondolom… Tudod, mitől félek? Hogy

egyetemre is Miskolcra kell majd járnod.

- Levelezőn végzem el.

- Miért kínoznád magad, ha egyszer a gyár fizet?

Dolgozni és tanulni, tudod mennyire nehéz? Bőven

kijutott, máig összeborzadok, ha rágondolok.

- Egyelőre ne beszéljünk róla!

Gergőt, szemmel láthatón felizgatták az asszony

szavai, ezért az egész ügyet el akarta odázni.

- Súghatok valamit? - Zita közelebb hajolt s Gergő

fülébe lehelte. - Szeretlek.

- Én sokkal jobban, mint te, mert én egyben hálás is

vagyok neked. Ha te nem segítesz, semmire sem me-

203

gyek, mert ki áll manapság szóba egy kulákcsemeté-

vel!

Összeölelkeztek, és heves csókolózásuk közben vé-

gignyúltak az ágyon. Gergő le akarta cibálni az asz-

szony hálóingét, ám az lefogta a kezét.

- Várj, mondani szeretnék valamit, utána magamtól

is ledobom a hálóingemet! Költözzél hozzám!

- Egyszer azt mondtad: engedélyt kell kérned a Lap-

kiadó Vállalattól. Hozzájárulnak, hogy ideköltözzek?

– Feljebb húzódott. – Tényleg, mi van az egyhónapos

határidővel, amelyet a személyzetis adott?

- Leváltották az öregasszonyt, azóta a kutya sem

szólt hozzám. – Lábait felhúzta, fejét a két pőre térdé-

re hajtotta. – A lakás az én nevemen szerepel, viszont

Márkus a mai napig sem jelentkezett ki, mi több: a

szobát, amelyben Gizi lakott, neki utalták ki. Egyéb-

ként az a szoba a rádióé. Semmi közük sem lehetne

hozzá. Jól megkeverték, mi?

- Azt mondtad: aláírtad a kijelentő lapját.

- Összegyűrte, és eldobta. Mikor és miként utalták

ki neki, hogyan jutott hozzá ehhez a társbérlethez,

nem tudom. Engem, mint érdekelt felet, azonnal érte-

síteniük kellett volna. Nem tették meg. – Egy ideig

hallgatott. Nehéz gondterhekkel teli csend lengte őket

körül. – Nincs jelentősége. Márkusnak van hol laknia.

Ezt a szobát én birtokolom, semmi pénzért nem enge-

dem be oda Márkust! Ettől függetlenül, holnap utána

nézek, de te mindenféleképpen, ezek után főleg köl-

204

tözzél ide!

- Hozzám jössz feleségül?

- Régen a feleséged vagyok.

- De nem hivatalosan.

- Semmi akadálya nincs. Tudja Isten, miért húztuk

el ennyire.

- A szüleid miatt. Így van, vagy nem?

- Nehéz erről beszélnem - vonakodott -, de egyszer

el kell mondanom. Apuék nagyon megszerették Már-

kust. Engem hibáztatnak, amiért elhagyott. Ráadásul

demagógok: se látnak, se hallanak. Te például azért

nem tetszel neki, mivel nem vagy párttag, apukád…

- Kulák.

- Ezt nem tudják. Viszont megpuhítom őket, elvégre

én vagyok a gyerekük s nem Márkus. Holnap megér-

deklődöm: milyen iratok kellenek a házasságkötéshez,

elég-e az ideiglenes lakásbejelentő szelvényed, egyéb-

ként azt szeretném, ha ide állandóra jelentkeznél be.

Kell-e letelepedési engedély, bár szerintem ezt már

nem kezelik annyira szigorúan, mint ezelőtt, talán el is

törölték. Ha kell, gyorsan megszerezzük. – Gergőhöz

dörzsölődött. – Ne legyen lagzi. Összeházasodunk,

sem a te, sem az én szüleim…

- Félsz - vágott közbe Gergő -, hogy nem jönnek el?

Zita ajkáról előbb elfojtott sóhaj röppent fel, aztán

rábólintott, végül szorosan a társához bújt, szinte be-

lekapaszkodott.

- Ugye, öröké szeretni fogjuk egymást?

205

- Vagy te, vagy senki!

- Életünknek nem a hosszúsága, a tartalma a döntő.

Ne félj, gondoskodom róla, hogy tartalmas, színes le-

gyen!

Szorosan összeölelkeztek, s hosszú csókolózásba

kezdtek.

- Most már segíthetsz levetnem a hálóingemet! - du-

ruzsolta eközben Zita. - Mivel az máris nekiesett, ké-

jes zsörtölődéssel ezt is hozzátette: - Nem azt mond-

tam, hogy tépd le! Segíts lehúznom!

206

18.

Fekete Zitának még a lélegzete is elakadt. Volt fér-

je: Gajda Márkus állt előtte az ajtóban. Csengetésre

ment ki. Lenge otthonkáját nemrégen vette fel. Most

ért haza, éppen csak átöltözködött. Nagy szemgolyói

óriásra tágultak, szép arca megnyúlt, ajka megrebbent,

tekintete megmerevedett. Felsőteste, mivel olyan

mozdulatot tett, mintha vissza akarna lépni, hátrabil-

lent. Időbe telt, mire összeszedte magát: mozogni tu-

dott: szeme, tartása, arca visszanyerte megszokott for-

máját.

- Gyere be! – elengedte a kilincset, és előreindult.

Gajda Márkus, két ízben is üzent neki a szüleivel,

akikhez gyerekének látogatása ürügyén rendszeresen

eljárt. Ezen kívül, mostanában gyakran látta ólálkodni

a szerkesztőség környékén is, ami önmagában nem

lett volna feltűnő, elvégre az üzemi lap, amelynél a

férje újságíróként dolgozott, ugyanahhoz a kiadóhoz

tartozott, csakhogy Márkus a Szabad Nép szerkesztő-

ségi részben, sőt közvetlenül a szobája környékén is

egyre többször feltűnt. Az ütötte pofon, hogy volt fér-

je itt – és nem, amint üzente – a szerkesztőségben ke-

reste fel.

Gajda Márkus, az előszobában levetette a nagyka-

bátját, ledobta a cipőjét, és a Gergő részére kikészített

papucsba bújt. Zita az íróasztala előtti székre rogyott.

Több mint kényelmetlenül érezte magát, amiért been-

207

gedte a volt férjét. Jó, kint a függőfolyosón hideg van,

és meg is szólnák a szomszédok, de miért kellett

beengednie, amikor az előszobában is beszélgethettek

volna? El is határozta, hogy nagyon gyorsan lerázza

magáról. Ezért történhetett meg, hogy Márkus kinti

cihelődése után, alig lépett be, ő máris nekiesett.

- Gabikáról akarsz beszélni velem. Nos, hallgatlak!

Márkus kényelmesen leült. Két ujjával zavartan vé-

gigcsipegette nadrágja megviselt élét, megigazgatta a

zakóját… Éppen a nyakkendőjével bajlódott, amikor

Zita ingerülten rámordult:

- Nem vagyok kíváncsi a kekeckedésedre, szeminá-

riumra megyek. Most akartam felkészülni.

Márkus a fotel két támlájára rakta a kezét, és Zitára

bámult, de még mindig nem beszélt, amiért az való-

sággal ráordított:

- Mi a fenének jöttél ide, ha nem beszélsz?

- Szeretlek Zita – hangja mély érzelmekkel telítetten

rekedezett, vele szemben a volt felesége, idegesen fel-

srófolt, gúnyos csipkelődéssel válaszolt:

- Te… te, részeg vagy?

- Valójában én mindig szerettelek. Az eltelt hóna-

pokban csak az érzéseim mélységére döbbentem rá.

- Veled ellentétben én sohasem szerettelek – gúnyo-

lódott olyan arckifejezéssel, mint aki az újabban fel-

fedezett és átélt érzelmeinek viharára gondol. – Hiába

éltem veled hosszú évekig, csak most tudtam meg: mi

az igazi szerelem. – Idegesen felugrott, s megkerülte a

208

székét, Márkus megütközötten követte a szemével,

mialatt visszaült a helyére, és tovább beszélt: - Nem

szerettelek, mégis a mai napig együtt élnék veled, ha

nem hagysz el. - Ironikusan kicifrázott gúnnyal fúrta

bele a szemét. - Ha, annyira szerelmes voltál belém,

miért hagytál faképnél?

- Hibát követtem el. Meg is büntetett érte az Isten.

- Az Isten! – gúnyolta Zita. – Újra vallásos lettél,

mint gyerekkorodban? Köpönyeg le, köpönyeg vissza,

ezt érted! Ha az újságíráshoz mégcsak nem is konyí-

tasz, ebben aztán igazi profi vagy.

Márkus nem törődött a volt felesége élcelődésivel.

- Mindent jóváteszek, csak bocsáss meg nekem! -

Látva Zita lesújtón gúnyos fejcsóválását, sietve hozzá-

tette: - Nem nyugszom, amíg újra össze nem házaso-

dunk, illetve együtt nem élünk!

- Brekegsz, mint a varangyos béka, aminek semmi,

de semmi értelme! Sokáig visszavártalak, te nem jöt-

tél. – Lábát, mit sem törődve a felcsúszott ruhája miatt

kilátszó csupasz combjaival, egyetlen ideges mozdu-

lattal keresztbe csapta, és elhallgatott.

- Hallom: felcsíptél valakit. Egy kulák kandúrral

jársz.

- Nem csíptem, beleszerettem. Ő viszont szeret en-

gem. – Idegesen felnevetett. – Több mint egy éve ud-

varol nekem. A menyasszonya vagyok. Erről nem hal-

lottál, vagy csak teszed magad?

A férfi szavai, most először, igazi szenvedéllyel tel-

209

tek meg, miközben felhördült:

- Kellesz nekem! – Összekulcsolta a két kezét. – Ér-

ted, Zita! Tönkremegyek, elzüllök nélküled.

- Ez kizárólag a te magánügyed.

- Zita! – Nemcsak a szavaiból, az arcáról, a szemé-

ből is lerítt az önmagát megalázó ember sutára sikere-

dett könyörgése. – Elfelejtetted az első napokat, hete-

ket, hónapokat, éveket? Miért csak az utolsó napokat

emlegeted? Mindaz, ami szép s gyönyörű volt, nem

jut eszedbe?

Hanghordozása Zita emlékezetének holttáját életre

keltették ugyan, de emlékeinek kietlen sivársága, nem

telt meg újra élettel: semmi felcsigázódást, semmi

mocorgást nem érzett a szíve körül. Nem öntötte el a

testét meleg hullám, idegrendszerének érzékeny húrjai

némák, bensője mozdulatlan holttáj maradt továbbra

is. Hangja is ugyanilyen fakón, érzelem nélkül hang-

zott, mialatt válaszolt:

- Az életben rengeteg áldozatot hozunk, miért vállal-

junk feleslegesen újakat? Részemről az is áldozat,

hogy jelenleg beszélgetek veled, nem dobtalak ki ed-

dig. Újra együtt élni pedig, kész öngyilkosság lenne

számomra. Nemcsak, hogy nem szeretlek, csupán me-

rő udvariasságból nem mondom azt, hogy utállak.

Márkus arca megrándult, olyan mozdulatot írt le a

fejével, mint, akit váratlanul orrba csaptak.

- Ismersz - váltott hangszínt is -, ha egyszer a fe-

jembe veszek valamit, azt minden, de minden áron ke-

210

resztül viszem.

- Apukád jegyző volt, akadt kitől megtanulnod.

- Érdekes, a te veterán szüleid, a negyvenöt előtti el-

lenállók s párttagok, mégis engem szeretnek az

ugyancsak kommunista, saját édeslányukkal szemben.

Engem, a volt segédjegyző fiát kedvelik, támogatják

veled ellentétben. Miért? Ha eddig nem, legalább

most gondolkozzál el ezen, Zita!

Ezek a szavak viszont az asszonyt vágták mellbe.

Előbbi, keresztbe rakott lába lecsúszott, szétnyílt ru-

háját idegesen összehúzta. Márkus kihasználva a nő

szemmel látható megingását, tovább szította a tüzet.

- Ellenzik, határozottan ellenzik azt a… bunkót.

Ha Zitát az előbb mellbe vágták, most az orrát is

megfricskázták a volt férje szavai. Szemében vad ha-

rag szikrája pattogott, amely lángra lobbantotta az ar-

cát s őt magát is.

- Ha ő paraszt, te mi vagy? Neki három szakmája

van: kovács, lakatos és vasöntő. Ha kitennének az új-

ságtól, te mihez kezdenél?

- Bencsák elvtársnő elment. Az új személyzetisünk,

igaz semmit sem tud, viszont, ha netán valaki szólna

neki? – A hatás kedvéért rövidke szünetet tartott. – Ez

csak egyik lap a sok közül, amelyeket a kezemben

szorongatok, s bármikor kijátszhatok ellened.

- Kártyázz csak nyugodtan. Igaz, nem láthatok bele

a lapjaidba, nem is akarok. Tudod, miért van ez? Mert

egyszerűen nem érdekelsz. És egyébként sem érek rá.

211

Mondtam, szemináriumra megyek.

Márkus felállt. Nézése most kifejezetten gúnyossá,

hangja fenyegetővé vált.

- Jó, elmegyek. – Közelebb lépett az asszonyhoz. –

Ezt viszont még elmondom neked: a kudarc egyeseket

lehangol, másokat lelkesít. Én ez utóbbiak közé tarto-

zom, ezért nehogy azt hidd: egyszerű lelkesedéssel is

beérem!

- Fenyegetsz?

- Nagyon szeretlek, ezért minden áron visszaszerez-

lek! – Szemében az előbbi elhanvadásnak induló lán-

gok megint fellobbantak.

Zita azt hitte: melléje rohan, átöleli, és csókolgatni

kezdi, netán megerőszakolja, ezért kapkodón felállt,

és védekezőn maga elé tartotta a kezét. Szeme szikrát

hányt, tűzcsóvát fújó szavai belekaptak Márkusba is.

- Tudod, ki vagy te nekem? Egy unalmas fráter, aki-

re ha ránézek, azonnal ásítanom kell! Hülye hasonlat,

de annyira utállak, hogy nem jut eszembe jobb.

- Kény-sze-rí-teni fog-lak! – sziszegte Márkus.

- Csak Gáborkánkon, a közös gyerekünk által kény-

szeríthetnél, mert őt mindenkinél jobban szeretem, aki

viszont a saját szüleimnél van.

- Akik, veled szemben engem támogatnak. Ha netán

férjhez mennél, inkább nekem adnák át őt, mint nek-

tek.

- Téged is elleneztek kezdetben, Gergőt is megszok-

ják, megszeretik, mint téged. – Szavaival ellentétben,

212

ben, előbbi idegessége frissen feltörő nyugtalansággá

változott, ami nemcsak az arcát és a mozgását, min-

denét átjárta. Lábai remegtek, izmai megrándultak,

szája széle kifakult, mindez nem kerülte el Márkus át-

ható fürkészését sem. Olyan mozdulatot írt le a kezé-

vel, mintha vigasztalón meg akarná simogatni.

- Nem gyötörlek tovább, csak kérlek: ha rám nem is,

a közös gyerekünkre gondolj! Nem jobb lenne-e neki,

ha a szüleivel, családban nőne fel..? – Zita ideges

mozdulatára sietve felemelte a hangját. – Jó, megyek!

Aludj rá egyet, és újra beszélgessünk, amely beszélge-

tésen, így vagy úgy, a szüleid is jelen lesznek majd!

Nem én kezdeményeztem, ők kértek meg ennek a

közlésére.

Zita külsőleg teljesen átalakult. Előbbi harcossága

lelohadt, nyegleségének nyoma veszett. Belső nyugta-

lanság, ideges feszültség kerítette hatalmába. Szerette

Gergőt. Nem mellékelt feltételeket neki a kimondott

igenhez. Önként vetette bele magát a mindent elsöprő

szerelmükbe. Belső kényszerből lett az övé…

Élesen megrázta a fejét.

- Szeretem őt. Bármit mondasz, teszel, ezt sohasem

lehet már megváltoztatni. Nem ő, én kezdeményeztem

ezt a…

- Kalandot – vágott közbe a volt férje.

- Szerelmet. Sem te, sem én nem változtathatjuk

meg!

- Majd meglátjuk! – vágta rá a volt férje gúnyosan,

213

majd ideges mozdulatokkal az ajtó felé rohant.

- Többé nem jöhetsz be ide, se látogatásra, se lakó-

ként! Kezeskedem róla! – kiabálta utána Zita, miköz-

ben teljesen összetörten zuhant a legközelebbi fotelba.

214

19.

Bodócs Giziék Budán a Villányi úton laktak. Mióta

elköltözött a Kecskeméti utcából, Gergővel most ka-

rácsonykor találkoztak először, amikor is Gizi meg a

férje – akit végre bemutatott nekik is – átruccantak

Halásziból Gergő szüleihez vendégségbe.

Gergőnek, mivel az apja legutóbb Gizinek is hozott

a disznóölésből aprólékot, akarva-akaratlanul fel kel-

lett őt keresnie. Amilyen nehezen indult el, olyan

örömmel közeledett az egyemeletes, a villaszerű épü-

let felé: Legalább felelősségre vonja, amiért elárulta

Zita férjének.

Gizi nyitott ajtót.

- A férjed? – érdeklődött Gergő, nyomban a vissza-

fogott, szívélyesnek egyáltalán nem mondható üdvöz-

lése után.

- Túlórázik. Kongresszusi felajánlás. A proffal dol-

gozik, valamelyik újabb kísérletükön bütykölnek.

Gizi férje kutató biológus volt.

- Mi is ráverünk naponta két órát. – A csomagot az

asztalra rakta. – Aprólék. Apuék küldik.

- Oh! – összecsapta a kezét. Gergő ekkor vette ész-

re, hogy terhes. – Köszönöm.

- Nekik köszönd meg! Hányadik hónapos terhes

vagy?

- Ötödik. Nálatok? – kérdezett vissza kétértelmű ne-

vetése közben.

215

Gergő most vélte elérkezettnek az időt, hogy szóba

hozza sérelmét, ám egyelőre várnia kellett. A konyhá-

ban tartózkodtak. Gizi főzött. Felvette a csomagját az

asztalról és sietve a spájzba vitte, onnan kiabált visz-

sza:

- Kibontom, hogy levegőt kapjon!

Gergő megvárta, amíg visszatér, aztán egyenesen a

lényegre tért.

- Ugye, tudod, hogy haragszom rád?

- Tudni nem tudom, csak érzem - visszatért melléje,

és megsimogatta a hátát -, mi a bajod, Gergőke! Ülj le

és gyónd meg szépen a néninek!

- Ez nem vicc! - Fellesett a még mindig mellette álló

asszonyra. - Első unokatestvérek vagyunk, és mind a

ketten hányaveti életet élünk egy nagyvárosban.

- Én is, te is megtaláltad a magadét. Megmutatom,

milyen szép lakásom van. Ha Zitához költöznél, ne-

ked is rendes otthonod lenne.

- Férjhez mentél, nekem egyetlen szót sem szóltál

róla. Nem értem, de mindegy.

- Úgy beszélsz, mintha te szóltál volna nekem, hogy

Zitához jársz! Az orrom előtt bujkáltatok. Miért?

Egyébkén, úgy egyeztünk meg Palival: sem az ő ro-

konsága, sem az én családom, rokonságom!

- Voltunk mi annyira jóban, hogy bemutathattál

volna neki. Se, mint udvarlódat, se, mint vőlegénye-

det, se, mint férjedet… Ha otthon nem futunk véletle-

nül össze, máig ismeretlenül megyünk el egymás mel-

216

lett a férjeddel az utcán. Ami pedig Zitát illeti, elle-

nezted, kis kurvának nevezted, egyébként is még nem

a menyasszonyom. Viszonyom van vele, amit mife-

lénk nem vernek dobra.

- Egyik nap megismerkedtünk Palival, rá harmad-

napra megkérte a kezemet - vágott közbe Gizi -, mire

és csak az anyakönyvvezető előtt engedtem el. Hó-

kuszpókusz, és máris a felesége lettem. Utána a mé-

zeshetek következtek Galyatetőn. Hogy bebiztosítsak

mindent: biológus és itt van ez a szép lakás is, gyor-

san.., látod sikerült.

- Mondd, miért köptél be Gajda Márkusnak?

- Mármint én! És mi az, hogy beköptelek? – hőkölt

riadtan hátra Gizi.

- Elmondtad neki, hogy kulákok vagyunk.

- Én! Márkusnak..? – A hokedliig hátrált, és ráült. –

Zitával beszélgettünk rólad, miután beléd esett, de

Márkus már nem volt ott. Vele, mármint Márkussal,

soha, de soha nem beszéltem rólad! – Mélyen elgon-

dolkozón csavargatta a fejét. – Ha… csak akaratlanul,

mert a fene tudta, hogy előbb-utóbb összeszűritek a

levet Zitával, bár mi tagadás, az a tyúk elejétől, az el-

ső találkozásotoktól beléd esett, csípett téged. Társ-

bérletben laktunk, elkotyogtam valamit? Összejár-

tunk, és rengeteget beszélgettünk. Helyet kerestem

neked, vagy mit, nem emlékszem pontosan, ezért nem

akarok mellébeszélni. Esetleg szóba kerültél, bár –

húzta a szót, még mindig elgondolkozva, végül kény-

217

szeredetten Gergőre somolygott. – Nézd, én a rádiónál

dolgozom. Nem ajánlatos eldicsekednem, hogy az

unokatestvérem, illetve a nagybátyám kulák. Érted?

Felállt, a gáztűzhelyhez lépett, megkeverte a szószt,

mert éppen főzött, aztán belemerítette a fakanalát, fel-

emelte és visszacsurgatta a ragacsos levet.

- Egyébként Márkus a mai napig szereti Zitát – foly-

tatta. – Apropó, mikor jártál Zitánál a Kecskeméti ut-

cában?

- Tegnapelőtt. Mindennap találkozunk, de tegnap

tanultam…

- Szóval tegnapelőtt - vágta rá Gizi sokat sejtetőn,

olyan arccal, mint aki tud valamit, de nem árulja el.

Egy ideig még kihangsúlyozottan figyelte, majd las-

san tovább beszélt: - Zita fülig szerelmes beléd, vi-

szont a gyereke nagymértékben Márkushoz köti. Te-

hát, egyik kapocs a gyerek, de másik is van, mert ren-

geteg kapocs akad az életünkben, Gergő! Úgyis

mondhatnám: sok ezer kapocs fogja össze személyi-

ségünket. – Váratlanul felnevetett. – Kikupálódtam

mi? Ha nem tudnád, én is tanulok. Esti gimnáziumba

járok. Láthatod, véglegesen pesti lettem…

- Nem értem, mit akartál azokkal a kapcsokkal kife-

jezni? – állította meg Gergő.

- Semmit, semmit!

Erősen érződött a hangján, hogy elszólta magát,

most el akarja tusolni: a mozgásán, amikor felugrott,

ismét a tűzhelyhez futott, ahol megismételte az előbbi

218

műveletet, zavart arckifejezésén, amelyet gyors elfor-

dulásával igyekezett takarni. Később, mihelyt ismét

visszafordult, nem ült le az előbbi helyére, a gáztűz-

hely védőrácsának dőlt, onnan beszélt tovább.

- Azt viszont hidd el nekem, ha véletlenül, meggon-

dolatlanul el is ejthettem valamit előtte, nem akarattal

tettem. Gondolj arra, ismétlem, hogy a Magyar Rá-

diónál dolgozom.

- Látom, főzöl. Nem zavarlak tovább! – Felállt.

- Ne menjél még el! Gyere, megmutatom a lakásun-

kat! – Melléje lépett és belekarolt.

- Nem ég oda valami?

Gizi a tűzhelyhez lépett, s anélkül, hogy lekapcsolta

volna a lángot, lehúzta a lábast, és Gergőre szólt:

- Gyerünk!

Két és félszobás, első emeleti társas házban laktak,

amelyhez nagy, nyitott erkély tartozott, ahonnan gyö-

nyörű kilátás nyílt a lejtős budai részre. A bútorok

ugyan felemásak voltak: antik darabok, és az akkori-

ban divatos csőbútorok keveréke…

A lépcsőházhoz legközelebb eső szobában végeztek,

ahol Gergő elköszönt az unokatestvérétől, és már in-

dult is volna, ha Gizi néhány lépés után vissza nem

tartja.

- Ugye, megértettél, és ezen túl nem haragszol rám?

– Utána ment. Közvetlenül a lépcsők előtt álltak.

- Eddig sem haragudtam, ellenben az előbb nem

voltál teljesen őszinte hozzám.

219

- Mindent elmondtam, amit tudtam. Ellenben… -

habozott egy ideig. - Márkus ellentámadásba lendült.

Vigyázzatok, Gergő!

- Konkrétan, mit tudsz?

- Itt járt ugyan – elpirult. Ismét elszólta magát,

ugyanis előtte teljesen mást mondott. – Viszont tudja,

hogy unokatestvérek vagyunk, ezért nem mondta el a

tervét. Locsogott valamit: majd ő megmutatja! Így,

meg úgy..! Ismerem, több mint veszélyes ember. Pali

megharagudott rá, szerinte nem egyenes utakon járó

egyén. Majdnem kidobta. – Arcára, miközben nagyot

fordított beszédének kormánykerekén, gyorsan fakadó

elégedettség ült. – Na, mit szólsz a lakásunkhoz?

- Nagyon szép otthonotok van. Gratulálok.

- Álmomban sem gondoltam, hogy egyszer ennyire

szép otthonom lesz, és ez a berendezés! Soha, ha meg

nem fogom Palit!

- Ő nem "pali," istenlába, Gizi! De most már tényleg

megyek, mert odaég az izéd.

- Lehúztam…

- Viszont a gázt égve hagytad, engem pedig Zita

vár. Szevasz!

Megcsókolták egymást.

Gergő onnan egyenesen a Nemzeti Színház elé sie-

tett, mert úgy beszélték meg telefonon Zitával, hogy

ott várja meg. Kissé korábban ért oda, ezért jó fél órát

várakozott, mire az asszony megérkezett.

- Régen vársz? – A száját nyújtotta, hogy fogadja a

220

férfi csókját.

- Korábban végeztem. Gizinél jártam. Csomagot vit-

tem ki neki.

Közben szüntelenül az asszonyt fürkészte, valami

nem tetszett neki, ezért félbe szakítva a mondanivaló-

ját, gyorsan megjegyezte:

- Olyan furcsa vagy ma.

- Tegnap felkeresett Márkus. Teljesen felzaklatott.

A szüleim… Gáborka… Ah! – Összerázkódott. – De,

megkapta a magáét. Alaposan kifizettem őkelmét!

- Mégis… - erősködött elbizonytalanodottan Gergő.

- Majd! Most, apukádról beszélj! Hogy vannak?

Mesélj!

- Jól. Fél Pestet összekutyagoltuk. Gépalkatrészeket

kerestünk. Délben az Emkében ebédeltünk. Én más-

hová akartam elvinni, ő azonban a cigányzenéhez ra-

gaszkodott.

- Hozzám, miért nem ugrottatok fel? Felszóltok tele-

fonon, mire én lejöttem volna hozzátok a portára.

- Nyakig cuccal? Ezen felül, neki minden tanult em-

berrel szemben kisebbségi érzései vannak. S egy ku-

lák a Szabad Népnél?

- Oh! - élcelődött nevetve Zita.

- A három órás vonattal utazott haza. Kikísértem a

pályaudvarra, felraktam a vonatra, ahonnan egyenesen

a gyárba siettem.

- Tényleg, te most délelőttös vagy, s mégis..?

- Műszakot cseréltem erre a napra.

221

- Otthon?

- Otthon? Otthon…

- Mindig lehangolódsz, szavaid mégis különös me-

legséggel telítődnek, szemeid csillognak, mindegy mi-

lyen címszó alatt, ha a faludra terelődik a szó.

- Nagyon szeretem a falumat. – Átkarolta Zitát. –

Ott nőttem fel, ha nem ismerlek meg, most azt mon-

danám: ott is szeretnék meghalni. Egyébként, akikkel

elindultam, öten voltunk, már csak ketten maradtunk

Pesten. Ha nem is tősgyökeresen, nagyon sokat válto-

zott a helyzet otthon. Ha nem vagy, régen hátat fordí-

tottam volna Pestnek.

- Gizi? – terelte a szót másra Zita.

- Terhes. Azt kérdezte: nálunk mikor lesz gyerek? –

Zita fennhangon felnevetett. Kacajában, mint ma va-

lamennyi megnyilvánulásában különös érzelmek ne-

szeltek, amiért is Gergő a továbbiakban erős kíváncsi-

sággal fürkészte az arcát. – Meg azt is mondta: Már-

kus készül valamire.

- Ne beszéljünk arról a szerencsétlen flótásról. Se

most, se később! – vágott közbe ingerülten Zita, maga

elé suhintva félbeszakadt mozdulatával, miközben

gondterhelten fürkészőn, távolba fúrta a tekintetét.

A szépasszony fehér prémes sapkát viselt. Tiszta ar-

ca, mint a csiszolt márvány úgy fehérlett. Szája szélét

még bent a szerkesztőségben, mélypíros színű rúzzsal

húzta ki. Sötétfekete haját leeresztette, ezért mélyen

kilógott a fehér prémes sapkája alól. Világos halina-

222

csizmát viselt, csodálatosan jól állt feltűnően formás

lábán. Különös jelenség volt az akkori pesti utcán,

ahol a járókelők egyen öltözéke, rikító tarkasága, lo-

bogó lángként fogta közre szembetűnő karcsúságát.

Alig sétáltak néhány száz métert, beszélgettek, a ki-

rakatokat nézegették, amikor Zita váratlanul meg-

lökte Gergőt.

- Vigyázz, egyik kolleganőm!

Gergő reflexszerűn elengedte a derekát, és illedel-

mes távolságban ment mellette tovább.

- Szervusz, Fekete elvtársnő! – köszöntötte Zitát, az

előre jelzett kolléganő messziről.

- Szervusz. Sétálsz vagy te is vásárolsz valamit?

- Ti..? – odázta el a szót húzva a válaszát, Gergőre

lesve.

- Unokatestvérem. - vágott közbe Zita. - Vidékről

jött fel. Ruhát, meg sok mást veszünk. Tudod, milye-

nek ezek a férfiak! Szidják a nőket, holott vásárolni

sem tudnak nélkülünk.

Gergő elszörnyedten, enyhe mérgelődés közepette

hallgatta Zitát, nem csoda, hogy mozdulatai erősen

összezavarodtak, miközben bemutatkozott:

- Szabó Gergely vagyok – hangja a hirtelen feltörő

haragjától berekedt, mozdulatai az erős megdöbbené-

sétől szétdarabolódtak. Nézése elborult.

- Jó napot - köszönt a nő is, s bemutatkozás helyett,

Zitához fordult: - Hazafelé megyek. Nagyon megeny-

hült az idő, élvezem a sétát. Máskor rohanok, most,

223

csak battyogok. Jó vásárlást! Pá! – A férfitől enyhe

mosollyal köszönt el.

Alig tűnt el a többi emberek között, Gergő máris Zi-

tába döfött a szemével.

- Miért tagadtál le?

- Pártvezetőségi tag, szervezési felelős, és a nőszö-

vetség titkára. Köpjön be? Meg, mit mondhattam vol-

na neki? Kettőnk helye rendezetlen a társadalomban.

- A vőlegényed, és kész. Miért hazudtál? - Feljebb

srófolta a hangját: - Vidéki…

- Le sem tagadhatnád! – Zita szorosan melléje hú-

zódott. – Ízig-vérig palóc vagy – gügyögte, hímezett-

hámozott, azonban zavara továbbra is a férfira ordí-

tott.

Gergő megállt, és élesen szembefordult vele. Zita

gyorsan elkapta a kezét, és megrázta.

- Ne nézz rám ennyire elszörnyedten!

Mivel a férfi arcáról, annak ellenére továbbordított a

legyűrhetetlen felindulás, Zita önkéntelenül odébb hú-

zódott.

- Egyszer elbújtattál, most letagadtál. Ha még egy-

szer ezt teszed, én…

Zita megdöbbenten nyomta tenyerét a férfi szájához,

ugrott a nyakába.

- Ki ne mondd! Ha akarod, itt az úton, mindenki

előtt, várossá kiáltom: szeretlek! - Kissé visszafogot-

tabban tette hozzá: - Csak tudod, én a Szabad Nép ro-

vatvezető-helyettese, te a kulákgyerek… Összezava-

224

rodtam. Bocsáss meg!

Ha akarta sem folytathatta volna, mert Gergő bele-

karolt, és sietve maga után húzta. Zita eközben tovább

beszélt, igaz másabb síkon futtatta a szavait, amely

összességében beleillett eszmefuttatásuk kosarába.

- Jártam a tanácsnál, megfordultam a kiadónk gaz-

dasági hivatalában, ahol a gondnokkal tárgyaltam.

Sok mindenről beszélgettünk, mégsem lettem sokkal

okosabb. Költözzél hozzám, a többit majd utána! –

Felnézett rá. – Számtalanszor kértelek. Remélem, nem

habozol tovább?

- Mikor költözhetek?

- Akár… azonnal!

- Szavadon foglak. Elmegyünk a Sobieski utcába,

segítesz összerámolni, és már viszem is a ládámat.

- Nekem most anyámékhoz kell mennem. Hívatnak.

Gyanítom miért. Feltétlenül el kell ugranom hozzájuk.

- Felnézett rá. - Én kimegyek Angyalföldre, addig te

átköltözöl. Jó?

- Megmondtam: a szavadon foglak.

- Juj, de jó. Én máris indulok, te is menj! – Hirtelen

megrángatta a férfi kezét. – Nézd csak ezt a csizmát! –

A kirakathoz vonszolta Gergőt. – Jé, szép s bőr. Pon-

tosan ilyet szeretnék. Holnap megveszem.

- És, ha addig elfogy? A bőráru hiánycikk mostaná-

ban. Megveszem neked.

- Kösz, de nem! Siessünk! Szervusz!

Megcsókolta, és már futott is, azonban néhány lépés

225

után megtorpant. Kivette kis válltáskájából a kulcsát,

visszarohant, és Gergő kezébe nyomta.

- Tessék! Nagyon igyekezz, én is sietek! – Ezt már

újabb rohanása közben kiáltotta vissza.

- Futott, közben meg-megállt, és visszaintegetett.

Egészen addig tartott, amíg el nem tűnt. Nem sokan

jártak az utcán, ezért sokáig látni lehetett…

Gergő innen, úgy, amint megbeszélték, egyenesen

hazament. Senki sem tartózkodott otthon, csak a házi-

asszony fia: Öcsi, Lali dolgozott, a háziasszony a nő-

szövetségi ülésen kuksolt. Ezért neki mondta el pako-

lása közben, hogy még ma elköltözik innen. – Holnap

visszajön, és a továbbiakat megbeszélik az anyjával…

Gyorsan végzett. Lázas sietsége előhírnökeként vib-

rált annak a rengeteg örömnek mélyén, amely Zita

mellett vár majd rá…

A kecskeméti utcában, legnagyobb meglepetésére

nyitva találta az előszoba ablakát, ezért kíváncsian

nyomta le a kilincset, és lépett be. Bent, a fényképről

ismerte meg: Gajda Márkussal találta magát szemben.

- Maga? – ütközött meg Gergő.

- É… én? - szúrósan nézte végig. - A társbérlő va-

gyok. Nekem utalták ki Bodócs Gizi lakrészét - vetet-

te csakúgy foghegyről oda. - Maga, Szabó Gergely?

- Az vagyok. Megy valahová? – mutatott a táskájára

zavartan hebegve. Lábai a földbe gyökereztek, ideges-

sége a feje búbját feszengette.

- Eredetileg szándékomban állt, most azonban, mi-

226

vel beszélgetni szeretnék magával, visszamaradok. -

Mintha csak most vette volna észre, a hatalmas ládájá-

ra mutatott. - Tegye le, és jöjjön utánam!

Ellentmondást nem tűrőn előreindult. Gergő kutya-

hűséggel követte, még a ládáját is csak akkor rakta le,

amikor is az ajtófélfába verte a sarkát.

Gajda Márkus, Gizi régebbi lakosztályában a heve-

rőre telepedett.

- Üljön le maga is! – mutatott az egyik székre.

Gergő, alig nézett szét, máris megállapította: Zita

volt férje, nemcsak ideköltözött, elhozta a bútorát is.

Honnét, amikor Zitától annakidején egyetlen darabot

sem vitt el? Véglegesen berendezkedett, amin annyira

meglepődött, egyébként is váratlanul érte Gajda Már-

kus itt léte, hogy nem jutott szóhoz. Az motoszkált a

fejében, hogy mi lesz eztán? Ide költözhet-e, vagy

nem? Zita, miért nem szólt róla, vagy nem tudta? Nem

állhatta meg szó nélkül.

- Zita tud róla, hogy maga… maga – húzta a szót,

mígnem elhallgatott.

Az, mielőtt válaszolt volna az órájára pillantott.

- A szülei közlik vele, talán, pontosan ezekben a pil-

lanatokban. – Felállt. – Beszéljünk őszintén!

Sétálni kezdett, ám néhány lépés után megállt, és

élesen szembefordult Gergővel.

- Nagyon kérem, ne tegye tönkre a… házaséletün-

ket!

- A házaséletüket? Úgy tudom elváltak.

227

Gajda Márkus, hirtelen hangsúlyt váltva, váratlanul

megkérdezte:

- Azzal a szándékkal érkezett, hogy ideköltözik.

Igaz?

- Igaz.

- Csakhogy én lépéselőnyben vagyok - fölényeske-

dett. - Egy jó orrhosszal megelőztem. - A combjára

vert. - Összeházasodnának-e, vagy csak közös háztar-

tásban élnének, mindegy! Viszont, ide semmiként sem

jelentkezhetne be, még ideiglenesen sem! Ez a lakás a

Szabad Népé. Zita a főbérlő, én a társbérlője vagyok.

Akárki, akármilyen címen költözne ide, előtte meg

kellene szereznie a Szabad Nép kijelölését, amit maga

nem fog megkapni soha! – A levegőbe meszelt. –

Nézze, Gergely! Mondjuk ki nyíltan: kulákcsemete.

Mint ilyen, a barikád másik oldalán áll. Zita kommu-

nista, újságíró egy országos vezető pártlapnál... No de,

maga ezeket mind tudja! – Szavai, egyszer a prédikáló

pap kenetteljességével simogatták, máskor úgy hang-

zottak, mint a kutyaugatása. – A következményekről

beszélgessünk! Idehozom a kisfiunkat: Gabikát. Ná-

lam lesz, és nem az anyjánál. Ha kell bírósági úton is

nálam helyeztetem el. Az apósomék kizárólag nekem,

és nem a saját lányuknak hajlandóak átadni. Tehát, Zi-

ta szembekerül a saját szüleivel, akik előbb-utóbb

végleg kitagadják. Elbocsátják a munkahelyéről. Be-

vonják az újságírói igazolványát, e nélkül pedig, sehol

ebben az országban nem lehet újságíró többé. Mi lesz

228

a vége? Munkanélkülivé válik. Kizárják a pártból. El-

veszíti a barátait…

Megállt, és éles szögben Gergő felé hajolt.

- Ne tegye tönkre Zitát!

- Én? - hördült fel zordon vad bikamódján, mialatt ő

is felállt. - Maga és nem én vagyok az, aki tönkreteszi.

Visszapofátlankodott, összeuszította a szüleivel, felje-

lentgeti… - Szemei szikráztak, hangja szúrt. - Legszí-

vesebben felkapnám, kivinném a folyosóra, és a

mélybe hajítanám. Széttaposnám, mint egy undorító

férget! - Gajda Márkus riadtan hátrált. - Ne féljen -

szólt rá -, nem mocskolom be a kezemet egy ennyire

aljas fráterral!

Gajda Márkus leült. Úgy látszott, Gergő szavai le-

csillapították előbbi ijedtségét. Megint kenetteljesen,

szinte kérlelve folytatta:

- Ha belém látna, ha Zita őszintén elmondta volna,

hogyan, mennyire szépen éltünk, amíg együtt laktunk,

nem mordult volna rám ennyire durván. Nagyon szé-

pen kérem, kérem és nem követelem: menjen vissza!

Egyébként sem tehet mást! Lássa be! Vegye fel a lá-

dáját, és távozzon!

Gergő csendesen rábólintott.

- Jó, elmegyek, viszont Zitával feltétlen beszélek a

jövőnkről.

- Gáborkával együtt tér ma haza. Zita apja is elkísé-

ri.

- Jól kifőzték, mondhatom! - elindult az ajtó felé. -

229

Holnap mindenféleként beszélek vele! S, ha ő is úgy

akarja, vele együtt dobjuk ki innét!

Kint az előszobában felvette a ládáját, és anélkül,

hogy egy mukkot is szólt volna többet, kifordult az aj-

tón.

230

2O.

Szabó Gergely másnap három óra tájban érkezett

haza, ugyanis aznap túlórázott. Közös albérleti abla-

kukra a tél fagyos ujja, szokás szerint jégvirágokat

rajzolt, ezért egyenesen a kályhához lépett s kinyitotta

az ajtaját. A tűz éppen csak pislákolt. Rakni akart rá,

de hiába nézett körül, sem szenet, sem gyaluforgácsot

nem talált a közelben. Úgy, amint belépett nagykabá-

tostul az ágya szélére ült. Könyveket halászott elő, és

tanulni kezdett.

Fél órát ha tanult, amikor a háziasszonya belépett.

- Maga itthon van, Gergő? – toporgott fázósan.

Kórosan vékony, igazi tüdőbeteg kinézetű, alkatú

asszony, olyan helyiségben lakott, ahová sohasem sü-

tött be a nap. Ablaka annyi, ahány üvegszem akadt az

udvari ajtón. Egyébként az egész lakás mindössze két

helyiségből állt: amelyben lakott és kiadott az ágyrajá-

róinak. Valamikor az egyik helyiséget hentesüzlet-

ként, a másikat húsfeldolgozóként használták.

- Délelőttös voltam. – Becsukta a könyvét. – Tanul-

tam.

- Ugye, nagyon hideg van itt?

- Ami azt illeti nincs kimondottan vérpezsdítő me-

leg, viszont nekem egyenesen jól esik ez a hideg a

benti hatvanfokos hőmérséklet után, néha még attól is

melegebb van, mert a ventilátor, mintha nem is pö-

rögne. – A háziasszonya zsákot szorongatott a hóna

231

alatt, amit Gergő csak most vett észre. – Csak nem

forgácsért megy, Erzsi néni?

- Nemsokára megérkezik Lali, meg a fiam, gondol-

tam jól bedurrantok nekik. – Kinyitotta a kályha ajta-

ját és megpiszkálta a parazsat a piszkavassal. – Előbb

öntöttem rá egy egész kanna szenet, de csak kínlódik.

Kinek a pap, kinek a papné, ennek a forgács! - nevette

ki erőltetett mosolyával saját, fanyar humorosnak

szánt mondását.

- Adja ide a zsákot! – nyújtotta a kezét Gergő.

- Tanuljon csak! Most senki sem zavarja, ellenben,

ha itthon lesznek a többiek is…

Gergő erővel kivette az alig ellenkező asszony ke-

zéből a zsákot, és máris indult.

- Várjon, pénzt adok! – kiáltott utána az.

- Van nálam.

A háziasszonya utána futott.

- Ha visszaér, tömje meg jól a kályhát forgáccsal,

nekem el kell mennem gyűlésre! Utána meg szeminá-

riumon leszek. Nem tart sokáig. Mondja meg a fiam-

nak is!

A közeli, kis fafeldolgozó üzemben most senki sem

állt sorban, ezért hamar teletömte a széles zsákot. Le-

mérette, kifizette, és már rohant is vele vissza. Otthon,

úgy, amint a háziasszonya kérte, jól megtömte for-

gáccsal a hatalmas dobkályhát. Ezek a régimódi dob-

kályhák, egyszerű pléhből készültek, ezért perceken

belül átizzottak. Gergő ledobta a nagykabátját, s visz-

232

szaült az előbbi helyére. Ám hiába törte a fejét, egyet-

len új gondolat sem ragadt meg az eszében azokból,

amelyeket elolvasott. Ha akarta, ha nem szüntelen Zi-

tára gondolt, végül nem erőltette tovább a tanulást.

Ajkát két tenyerébe hajtotta, a térdére könyökölt, és a

dobkártya különös izzását bámulta. Nemcsak a kály-

ha, a csövek is átvörösödtek, s mint rosszul sikerült

csillagszóró, apró szikrácskákat hányva, élénk patto-

gásba kezdtek…

Lebénult gondolatainak merengéséből Lali megér-

kezése verte fel. Ő is levetette a nagykabátját, és fogas

helyett a falból kiálló, hegyes kampók egyikére akasz-

totta, amely a régi hentesüzletből maradt vissza. Va-

lamikor a húsokat akasztgatták rá. Most fogasnak

használták ezeket a lakóépületbe éppen nem illő al-

kalmatosságokat.

Miután végzett, Gergő mellé ült.

- Mesélj! - bökött rá a fejével.- Este alig mondtál va-

lamit. - Ugyanis az este is faggatta Gergőt, ő azonban

akkor, csak annyit mondott, hogy: visszajöttem.

- Közbeköpött a férje – válaszolt végre Gergő.

- Mi… mi köze hozzátok, ha egyszer elváltak?

- Visszapofátlankodott Gizi lakrészébe.

- Miért engedtétek be?

- Sutyiban történt. Egyikünk sem tartózkodott a la-

kásban. Egyébként a tanács.., vagy a Szabad Nép, il-

letve a Magyar Rádió, zavaros, nem tudom melyik,

Gizi volt lakrészét neki utalta ki. Társbérlő.

233

Akaratlanul a homlokára csapott: Gizi! Ez lehetett

az, amelyet annyira titkolt a múltkor? Lali azonban

ebből a hirtelen hangulatváltásból semmit sem vett

észre, ezért tovább faggatódzott:

- Most, mi lesz veletek?

- Nem tudom, szakítunk-e, vagy összeházasodunk a

jelenlegi körülmények között is. Ma minden eldől.

- Válasszátok le a konyhát! Vagy mit tudom én,

csak albérletbe ne! Ott kell maradnotok, másként tel-

jesen kitúr benneteket.

- A fürdőszoba is közös, ráadásul Zita szobájából

nyílik. Hülye megoldás, de így van. Gizi, hogy ne za-

varja őket, nem használta. Gyógyfürdőbe járt. Ráadá-

sul a férje, a volt férje odahozza a közös gyereküket

is. Képzeld el ezt a szitut! Meg más is van: a szülei, a

sajtó, a párt… Minden összejött.

Lali izgatottan mocorgott, nógatta a fejét, úgy pislo-

gott, mint bagoly a napba, végül kibökte a begyéből, a

régen érlelt vádakat.

- Nem hozzád való ez a nő, pajtás! – Zavartan ra-

kosgatta, egyik helyről a másikra Gergő könyveit. –

Sokat beszélgettünk rólatok, azelőtt is, amíg együtt

volt a brancs, itt Pesten, mostanában otthon. Nézd, te

amolyan vérbeli, igazi, csinos, erős, palóc gyerek

vagy s melós, amíg ő, valódi, tanult s igen jól futtatott

nagyvilági, ritka szép dáma. Víz és…

Az ajtó váratlanul kinyílt, ezért nem folytatta. A há-

ziasszonyuk éppen csak bedugta a fejét a résnyire ki-

234

tárt ajtón. Nemrégen érkezett haza, amiért is Gergő

azt híve, hogy nincs itthon, szentül rácsodálkozott.

- Egy szép, fiatal hölgy keresi Gergő.

Lali elhárítón tárta szét a két kezét, majd felpattant s

Gergőre kacsintott: eltűnök a helyszínről – motyogta,

mialatt a fogasra akasztott nagykabátja felé tartott.

Két ajtó nyílt a szobájukba. Egyik az utcáról: a régi

hentesüzlet volt bejárata, meg az, amelyen a háziasz-

szony beszólt, a régi húsfeldolgozó, most a háziasz-

szony szobájának ajtaja. Zita nyílván az udvar felőli

bejáraton érkezett, az pedig a háziasszonyuk szobájá-

ba, a régi húsfeldolgozóba nyílt.

Hogy s mint, mire Zita beért, Lali eltűnt.

Zita Gergőhöz futott. A vállára borult. Két kezével

átölelte, és felzokogott, amin Gergő ugyancsak elcso-

dálkozott.

- Nagyon szeretlek – suttogta, miközben felváltva

sírt és csókolgatta az arcát.

Gergő, mihelyt sikerült némileg lecsillapítania Zita

spontán feltörő zokogását, lefejtette róla a nagykabát-

ját, és az ágya végébe dobta.

- Mi történt veled? – faggatta miközben az ágyra

rogytak, ahol Zita az előbbi elcsendesedése után, újra

felzokogott. Gergő most nem csillapította. Szorosan

átölelte, mire a nő valósággal rátapadt. Megállás nél-

kül csókolóztak, simogatták, babusgatták egymást.

Ezekkel a mozdulataikkal, nemcsak az újra meg újra

felburjánzó fájdalmukat leplezték, hanem, mivel nem

235

akartak elmélyedni abban a különös, közelről rájuk le-

selkedő fájdalomban, amely, érezték mind a ketten,

hamarosan rájuk szakad, ügyesen alája rejtették a

szenvedésüket.

Gergőt az asszony patakzó könnyei, teljesen össze-

kenték. Már nemcsak az arcuk fénylett, elől a hajuk is

csapzottan ragadt a homlokukhoz. Gergő zsebkendőt

húzott elő a zsebéből, és letörölgette előbb Zita, aztán

a saját arcát, amelyet a nő teljesen összekent.

- Nagyon szeretlek - ismételte meg eközben Zita -,

mégis.., ha belehalok is, ha megőrülök is, szakítanunk

kell, Gergő!

Hangja elhalt, mondatának vége sóhajtásába fulladt.

Gergő olyan mozdulatokat írt le a kezével, mintha a

könyveit tologatná arrébb, hogy nagyobb hely legyen

az ágyon, holott csak dermedtségét, meg a senyvesztő

idegességét vezette le vele. Szemgolyói megüvege-

sedtek, ajkán, miközben nagyokat nyelt, különös rez-

gések vibráltak.

Zita összeszedte magát, zsebkendőt halászott elő az

ágya végében heverő, prémgalléros nagykabátja zse-

béből. Megtörölgette vele a szemét, és lassan tovább

beszélt:

- Mindent, de mindent elviselnék. Kidobnak a mun-

kahelyemről, a pártból, megvonják tőlem a lakásom

bérleti jogát, s kiraknak az utcára, kitagadnak a szüle-

im… Mindent, de a fiamat nem veszthetem el. Anya

vagyok, Gergő!

236

Egy ideig némán nyeldeste szájába szivárgó könny-

maradványait, majd a férfinak dőlt, és halk sírása, szi-

pogása közben folytatta:

- Ezt nem engedhetem meg! Ez nagyobb kínt jelen-

tene nekem, mint a lassú halál, mert ebbe biztosan be-

lepusztulnék.

Gergő nem mozdult. Ugyanolyan pózban ült, mint

amelybe az előbb süppedt. Zita, ez alatt újabb lelket

öntött magába.

- Bármennyire nagyok, szépek ezek az érzelmek,

bármennyire gyönyörű a szerelmünk, amelyek egy-

máshoz kötnek bennünket, most már világosan látom,

nincsen jövőjük.

- A jövő nem holnap, már tegnap elkezdődött, akkor

pedig, te még mást mondtál nekem – válaszolta a férfi

halkan, már-már letörten, anélkül, hogy megmozdult

volna a teljes letaglózottságából.

- Ott nem maradhatunk a fiammal. Ide jöjjünk? –

vágott közbe szenvedélyesen felfokozottan. – Ebben a

vaságyban hemperegjünk, mialatt a másik kettőből

leskelődnek? Ide, ebbe a hidegbe, gyerekkel? – A

szembe lévő falra bökött, - Ahol a falon régi, rozsdás,

vasfogasok vicsorognak ránk? Ebbe a mocsokba?

Nézd, mint a marhaistállóban, ha jól bealjaznak!

A dobkályha körül szétszóródott faforgácsokra mu-

tatott.

Még beszélt, mialatt Gergő felállt. Felemelte az asz-

szony nagykabátját, és feladására készen eléje tartotta.

237

- Menj haza! A végletekig fel vagy zaklatva. Olya-

kat beszélsz, amiről szó sincs. Majd akkor tárgyalunk,

ha megnyugodtál!

Zita engedelmesen belebújt a télikabátjába, de még

nem ment el. Egy ideig ácsorgott, majd hevesen átka-

rolta Gergő derekát, hozzásimult, és megint felsírt.

- Márkus, az… az aljas, az a piszok alak köpött be

bennünket – szipogott, könnyeit nyeldesőn. Szavai el-

elakadtak. Miután megnyugodott kissé felemelte a fe-

jét, és ismét szembenézett Gergővel. – Képzeld el,

tegnap… tudod, amikor elváltunk, én a szüleimhez

rohantam. Rám uszította őket, ellenem cukkolta mind

a kettőjüket. Borzasztó botrányt rendeztek. Végül a

kezembe nyomták a gyereket, és kipenderítettek mind

a kettőnket. De bosszút állok! – orrcimpái kitágultak,

szemhéja borúsan összehúzódott. A sok sírástól duz-

zadt, előbbi bájos ajkai kissé eltorzultak. Szinte szi-

szegett. – Tönkreteszem, pokolivá változtatom az éle-

tét. Megölöm, egészen biztosan megmérgezem.

Váratlanul elengedte Gergő derekát, nyakát védeke-

zőn behúzta, kezében a zsebkendőjét gyűrögette. Lá-

bai megroggyantak, úgy állt Gergő előtt, mint aki

bármelyik pillanatban összeroskadhat.

- Nem… nem mondtam igazat – nyögte bűnbánón

lesve a férfira. Mindig őszinte voltam hozzád, most

sem hazudok tovább. Máris Márkussal élek. – Nyelt

egy nagyot, hangján érződött mennyire kiszáradt a

torka, és még jobban összegömbölyödött. – Nyugod-

238

tan, mit sem sejtve aludtam, ő észrevétlen belopó-

dzott, mellém bújt, és azzal, hogy ő a törvényes fér-

jem, holott nem igaz, szabályosan megerőszakolt.

Nem önszántamból tettem, becsületemre mondom.

Sem a testem, sem a lelkem nem kívánta. Hiába ellen-

keztem, lefogott s megtörtént. Utána, hogy s mint fo-

galmat sem alkothattam, az az állat tervezte-e úgy,

Gáborka közénk bújt. Felváltva ölelgetett, csókolga-

tott engem és az apját, mire mi, egész éjjel együtt ma-

radtunk. Sőt reggel sem zavartam, nem zavarhattam ki

Gáborka előtt…

Megint átölelte Gergőt, s felnézett rá. Szeméből vas-

tag csíkokban folytak a könnyek. Azt is el akarta

mondani, hogy az éjjel rávette Márkust - amely alku-

juknak áraként, ezen túl vele kell élnie -, nem jelenti

fel Gergőt, ugyanis, ha felfedeznék származását, tönk-

retéve az igen szép kilátásokkal induló jövőjét azonnal

kizárnák a szakérettségi tanfolyamról. Nagyon nagy

az ára ennek a hallgatásnak, amelyet ő, szerelmére

hagyatkozón, Gergő jövőjének kizárólagos érdekében,

mindent feladva vállalt el.

Könnyeinek szivárványán át fellesett Gergőre.

- Meggyűlöltél? - suttogta. - Bármint történt, bármit

gondolj is, bármennyire bemocskoltam is a szerel-

münket, továbbra is téged, csak téged szeretlek. Őt

gyűlölöm. Miattad és a fiam miatt tettem, vállaltam,

amit vállaltam, később te is rájössz majd, ha most el is

ítélsz, megértesz s megbocsátsz nekem.

239

- Értem tetted? – hörrent fel Gergő, mialatt szép las-

san eltolta magától a minden ízében reszkető, szenve-

dő, halálra rémült nőt, majd mélyen a szemébe szúrta

a tekintetét. – Sok mindent köszönhetek neked: a

szakmunkás-bizonyítványt, az előkészítőt s az elkö-

vetkező szakérettségit, meg azt, hogy a mai napig is

Pesten lakom, mert nélküled sosem tanulok tovább,

régen elhagyom a fővárost. Inkább a termelőszövetke-

zet otthon, noha nem vennének fel, mint Pest. Legszí-

vesebben sok szerencsét kívánnék neked, de valaho-

gyan nem jön a számra.

Zita megint ölelgetni kezdte, szemmel láthatón kín-

lódott: kínjai költőivé váltak, ösztönei szárnyat kap-

tak, ott csókolta, ahol érte. Az arcát, a nyakát később,

mialatt Gergő megint lefejtette magáról a kezét.

- Csak téged, örökre téged szeretlek. Örökké ilyen

férfire vágytam, mint te - suttogta az asszony -, de

anya vagyok. - Ideges átszellemültsége könyörgésbe

csapott át. - Mondj nekem búcsúzóul valamit, mert el-

válunk. Látod, tegnap még úgy terveztük, hogy össze-

költözünk, mára vége! Mindennek vége, Gergő! Nem

én akartam így, nem tehetek róla. - Elkapta a zakója

szélét és megrázta. - Na, mondj már valamit!

- Sajnállak, mert gyáva vagy. A gyávák pedig, így

vagy úgy, mindig megbűnhődnek. Te máris a saját

kezed által összetákolt zárkában csücsülsz, ahol ezen

túl állandóan egyedül leszel. – Megragadta, és erő-

szakkal maga elé tolta. – Menjél!

240

Zita, anélkül, hogy egyetlen mukkot is szólt volna,

futásnak eredt, s valósággal kimenekült az utcai ajtón.

Gergő csak állt s az ajtót leste, amelyen át Zita igen

formás alakja örökre eltűnt… Háziasszonyának szavai

térítették észre, akit, ha nem szólal meg, sosem vesz

észre.

- Levele jött, ajánlva, expressz. Most hozta a postás.

Átnyújtotta, Gergő azonnal megismerte a borítékon

az apja kézírását… Csak azért bontotta fel a mutatóuj-

jával végigszántva, mivel ennyire sietve, expressz

küldték. Másként leteszi, és később olvassa el. Az ap-

ja levele mellett géppel írt, hivatalos, pecsétes iratot

talált. Előbb ezt olvasta el. Rákosi Mátyás titkárságá-

nak, több mint egy éve várt válasza volt: Kérésüket

elutasították. Apja nevét nem törölték le a kuláklistá-

ról, amiért továbbra is kulákcsemete marad.

Miután elolvasta, a fennálló rendszer iránti leküzd-

hetetlen gyűlölete közepette a markába gyűrte, majd a

kályhához lépve, az ajtó állandóan nyitva tátongó,

keskeny résén át egyszerűen bedugta a tűzbe.

Ha Zita nem alszik éjjel a volt férjével, nyílt elhatá-

rozásra jut a javára. Nincs ez az elutasítás, most utána

rohan, és talán másként alakul a sorsuk, így azonban

minden ugyanúgy maradt, amint az előbb megbeszél-

ték: egyszer s mindenkorra szakítottak.

Pillanatok alatt összetört benne minden. Régi nagy

szerelme elillant. Nemcsak nem szerette már Zitát,

hanem egyenesen gyűlölte, s megvetette. Szörnyű volt

241

ezt a hirtelen rátörő hidegséget éreznie, a több mint

másfél éve lobogó, óriási lángolása után Mégsem súj-

totta le, sőt felemelte, mert vannak emberek, akik az

által válnak naggyá, amit elérnek, mások viszont az

által nőnek óriásokká, amit megvetnek. Megvetette,

sőt gyűlölte ezekben a pillanatokban, noha jól tudta:

mindez csak előképe a másnapoknak, annak a sok

gyötrelmes órának, napnak, amely az asszony elvesz-

tése miatt a nyakába szakadt…

Nem kellett összepakolnia. Felnyalábolta a könyve-

it, s a kályhához vitte, ahol a nyitott ajtón át sorban

bedobálta mind. Ezután pénzt rakott az ágyára, majd

felvette a ládáját, más semmi sem az övé, és az ajtó

felé indult.

- Csak nem megy el? – szólt utána a háziasszonya,

aki éppen belépett az ajtón.

- Még ma hazautazom, és többé sosem teszem be a

lábamat Pestre. A hátralévő havi lakbért az ágyamon

hagytam. A gyárat levélben értesítem. Munkaköny-

vemet postán kérem vissza… Jelentsen ki, legyen szí-

ves!

- No… de, mi lesz magával otthon?

- Kovácsra, lakatosra mindenhol szükség van. ha a

falumban nem, másutt. Nagy a világ! Isten vele, Erzsi

néni!

* * *

Nagy Imre miniszterelnök, a következő év tavaszán

eltörölte a kuláklistát.